Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] та [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач на підставі свідоцтва, виданого 12.01.2010 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №311, є власником квартири [ADDRESS]. Відповідне право власності [PERSON] на вказану вище квартиру зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське бюро технічної інвентаризації». Попереднім власником квартири була [PERSON]. На підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 26.05.2011 у справі №22-ц-976/2011 [PERSON] та її син [PERSON] були виселені з належної позивачу квартири, та в подальшому були зняті з реєстрації місця проживання. Листом №807-02-25 від 20.10.2016 Васищевська селищна рада Харківського району направила на адресу позивача копію картки форми В, з якої вбачається, що в квартирі зареєстровані відповідачі у даній справі, як донька та внук попередньої власниці квартири. Листом №1051/02-25 від 25.11.2017 Васищевська селищна рада Харківського району повідомила позивача про те, що станом на 10 листопада 2018 року в належній позивачу квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі в спірній квартирі не проживають більше 3-х років, їх речі в квартирі відсутні. Відповідачі для [PERSON] є сторонніми особами, вона з ними не укладала ніяких договорів про користування спірною квартирою. Однак, реєстрація відповідачів в належній позивачу квартирі створює для неї перешкоди в реалізації права власності на квартиру - права розпоряджання майном. Між тим, створює перешкоди у оформленні та отриманні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Натомість, відповідачі, яким відомо про втрату [PERSON] права власності на вказану квартиру, які вони не мешкають в даному житлі протягом тривалого проміжку та мають інше постійне місце мешкання, самостійно не знімаються з реєстрації місця проживання в належній позивачу квартирі, що змушує останню звернутися до суду з відповідним позовом. Обґрунтовуючи підстави позову, позивачем виконано посилання на положення статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та статей 3, 16 ЦК України, а також правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 05.11.2014 у справі №6-158цс14. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 12 січня 2018 року відкрито провадження у зазначеній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 02 березня 2018 року на адресу суду від [PERSON] надійшло клопотання про залученням до участі у даній справі органу опіки та піклування - Службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації. Дане клопотання позивачем обґрунтовано з посиланням на положення частини четвертої статті 19 Сімейного кодексу України Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 березня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання позивача та залучено до участі у даній справі орган опіки та піклування - Службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації. Зобов'язано Службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації надати до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору. 31 липня 2018 року до канцелярії суду надійшов письмовий висновок на виконання ухвали суду від 12.03.2018, з якого встановлено наступне. До служби були запрошені на бесіду сторони у даній справі. Ані позивач, ані відповідач на відповідну бесіду не з'явилися, про причину неявки службу не повідомили. Згідно з відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області малолітній [PERSON], [INFO], зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], не значиться. Відповідно до інформації, наданої КЗОЗ «ЦПМСД сел.Васищеве Харківського району», [PERSON], [INFO], на обліку не перебуває (лист вих.№117 від 03.04.2018). Адміністрація Васищевської ЗОШ повідомила, що [PERSON], [INFO], у закладі не навчався та на теперішній час не навчається (лист б/н від 05.04.2018). 02 квітня 2018 року депутатом Васищевської селищної ради складено акт відповідно до якого, у квартирі [ADDRESS], проживає «молода пара». 19 квітня 2018 року спеціалістом служби здійснено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS], в ході якого було встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], в квартирі не проживає, дитячі речі, іграшки відсутні (акт обстеження від 19.07.2018). З урахування викладеного вище, служба у с правах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області дійшла висновку, що за наявності доказів, які підтверджують факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації понад 1 рік, та відсутності будь-яких перешкод з боку позивача у користування житловим приміщенням, позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. В судове засідання 11 лютого 2019 року позивач [PERSON] не з'явилась. В матеріалах справи міститься заява за її підписом, в які остання просить суд розглядати дану справу у її відсутність, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, зокрема, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку частини десятої статті 187 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в їх відсутність не надали, відзивів на позовну заяву до суду не надходило. Відповідно до вимог частин першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними права не допускається. Згідно вимог частин сьомої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місяця проживання чи місця перебування, зареєстровано у встановленому законом порядку. Згідно вимог частини одинадцятої приведеної статті ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, враховуючи повторну неявку належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів в судове засідання, які не повідомили про причини неявки та не подали відзивів, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Від представника служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області - Панченко Наталії Валентинівни, яка діє на підставі довіреності від 04.01.2018 №10, до суду надано заяву, в якій вказано, що представник просить суд розглядати справу у її відсутність. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов'язку в натурі. Згідно вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі «Белле проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами частин третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Судом встановлено, що на підставі свідоцтва, виданого 12.01.2010 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №311, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідне право власності [PERSON] на вказану вище квартиру зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське бюро технічної інвентаризації» за №29735964. На підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2011 року у справі №22-ц-976/2011 [PERSON] та [PERSON] виселені з квартири [ADDRESS]. Відповідно до рішення Васищевської селищної ради Харківського району Харківської області ІV сесії VІІ скликання від 29 січня 2016 року «Про перейменування вулиць, провулків, в'їздів смт Васищеве» [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS]. Як вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, отриманих судом 11.01.2018 за вх.№840, за адресою: [ADDRESS], значиться зареєстрованою [PERSON], [INFO], тоді як [PERSON], [INFO], зареєстрованим за даною адресою не значиться. Разом з тим, згідно з даними інформації за вих.№169/02-25 від 14.02.2018 Васищівської селищної ради, станом на 14.02.2018 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] та [PERSON], [INFO] Відомостей щодо реєстрації малолітньої дитини [PERSON] у відділі обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області немає в зв'язку з тим, що на момент реєстрації дитини, згідно діючого на той час законодавства, листки статистичної звітності на малолітніх дітей не складалися, а реєстрація проводилась шляхом запису відомостей про дитину до картки обліку форми Б та форми А. Частинами першою та третьою статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 Житлового кодексу Української РСР (дані - ЖК УРСР), згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частин першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (частина перша статті 61 ЖК УРСР). В силу положень статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Відповідно до частини другої статті 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Із норм частин першої та другої статті 71 ЖК УРСР слідує, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно статті 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 частини третьої, частини четвертої статті 71 цього Кодексу. За змістом положень статті 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Зі статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказів поважності причин не проживання за зазначеною вище адресою відповідачів протягом тривалого часу судом не було встановлено, які і не надано відповідачами, а також не встановлено наявності перешкод у відповідачів проживати за вказаною адресою. Будь-яких домовленостей між сторонами з приводу користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено в ході судового розгляду. Відповідачами не заявлено та судом не встановлено, наявність підстав, передбачених частиною третьої статті 71 ЖК України, для збереження за ним права на користування жилим приміщенням понад встановлений законом строк. Поряд з цим, за частиною третьою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Тому на підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини віком від 10 до 14 років, не може бути адреса відмінна від адреси її батьків (усиновлювачів опікунів), на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved