Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

01 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користуватись будинком [ADDRESS] . В своїй заяві позивач зазначив, що відповідно до свідоцтва на власність нерухомого майна, він є єдиним власником будинку, що знаходиться у [ADDRESS] . Разом із ним за даною адресою зареєстрований його син [PERSON] , який не проживає за адресою з серпня 2018 року по теперішній час. Реєстрація зазначеної особи тягне за собою нарахування комунальних платежів. Відповідач не проживає у будинку більше трьох років та на сьогоднішній день місце його проживання не відоме. Позивач вважає, що [PERSON] втратив право користуватися будинком що знаходиться по [ADDRESS] ,оскільки добровільно покинув будівлю і більше трьох років не проживає в ній без поважних причин. Відповідач жодних зобов`язань пов`язаних з будинком не несе, спірним будинком не користується, не виконує обов`язки пов`язані з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг не цікавиться спірним будинком, не повертається до спірного будинку. Реєстрація відповідача перешкоджає йому вільно реалізувати право користуватися і розпоряджатися своїм майном, зокрема у праві на оформлення субсидії. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні 17 листопада 2021 року. 17 листопада 2021 року ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області відкладено підготовче судове засідання у цивільній справі на 09 грудня 2021 року. Повідомлено відповідача про розгляд справи шляхом розміщення на вебсайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 20 грудня 2021 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Пояснив, що син [PERSON] разом із ним не проживає більше трьох років, де на даний час проживає йому не відомо. Реєстрація сина перешкоджає йому в отриманні субсидії. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився,причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, заяв та клопотань до суду не подав. У розумінні ч. 10 ст. 130, ч. 10 ст. 187, ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України являється належним чином повідомленим, у тому числі через оголошення на вебсайті «Судова влада України», про дату, час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі, заслухавши пояснення учасників справи та оцінивши покази допитаних у судовому засіданні свідків, встановив таке. Відповідно до відмітки у паспорті на с. 11 позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9), а відповідач [PERSON] , [INFO] , є його сином (с. 7 паспорту). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.11.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1054136653220, власником житлового будинку загальною площею 98,2 квадратних метрів, житловою площею 63,2 квадратних метрів, який розташований за адресою: [ADDRESS] ,є [PERSON] , форма власності - приватна (а.с. 10-12). Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , інвентаризаційна справа номер 1166, замовником технічної інвентаризації є [PERSON] , місце проживання якого [ADDRESS] (а.с. 13-15). Згідно довідки виконавчого комітету Козельщинської селищної ради від 30.09.2021 № 1452 [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] та за даною адресою зареєстровані син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Відповідно до довідки виконавчого комітету Козельщинської селищної ради від 24.11.2021 № 1663 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , але фактично не проживає з 2019 року (а.с. 35). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що дійсно [PERSON] , який є сином позивача [PERSON] , не проживає за адресою: [ADDRESS] , приблизно три роки та їм не відомо на сьогоднішній день місце його проживання чи перебування, оскільки три роки тому назад він виїхав на заробітки до Польщі, й на зв`язок з батьками та братом не виходить останні два роки. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності чле на сім'ї без поважних причин по над один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружи на наймача, їх діти і батьки. Чле нами сім`ї наймача може бути виз нано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33, п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу УРСР). Судом встановлено, що позивач є власником домоволодіння, у якому зареєстрований але не проживає відповідач. Відповідач як член сім`ї власника житлового приміщення доказів поважності причин його відсутності за адресою зареєстрованого місяця проживання суду не надав. Таким чином, оскільки відповідач близько трьох років з 2018 року не проживає у будинку, що належить позивачу, а реєстрація місця проживання відповідача у належному позивачу будинку заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися його житлом, позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору, про що свідчить квитанція про сплату судового збору. З врахуванням того, що позов позивача підлягає задоволенню, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідача на користь позивача у сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved