Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

УПФ України в Зіньківському районі Полтавської області звернулося до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення суми переплати. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] з 31.07.2010 року була призначена і виплачувалась до 31.01.2012 року пенсія відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії зі зменшенням пенсійного віку призначаються особам із числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. Підпунктом «г» пункту 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року за № 1566/1184, передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком з урахуванням положень ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» додаються, зокрема посвідчення потерпілого від Чорнобилської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на забрудненій території. При призначенні пенсії [PERSON] до уваги було взято довідки: № 8210, б/н від 28.08.1991 року, яка видана Будинкоуправлінням м.Сарни, та довідку №518 від 26.07.2010 року, яка видана виконавчим комітетом Сарненської міської ради народних депутатів, які підтверджували проживання на забрудненій території. Також, [PERSON] було подано посвідчення «Союз Чорнобиля», яке не являється документом, що надає статус потерпілого від Чорнобилської катастрофи. В ході інвентаризації пенсійних справ виявлено відсутність посвідчення потерпілого від Чорнобилської катастрофи встановленого зразка, відповідно до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобилської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року № 51. Тому, розпорядженням від 30.12.2011 року, [PERSON] припинено виплату пенсії. За період з 31.07.2010 року по 31.01.2012 року утворилася переплата по виплаті пенсії в розмірі 18482,89 грн.. Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) зобов»язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов»язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів пенсійного фонду чи в судовому порядку. Листом № 110/02-44 від 11.01.2012 року [PERSON] було запропоновано добровільно повернути переплату пенсії. Суд, заслухавши представників позивача, які підтримали позовні вимоги та просили їх задоволити, відповідачку, яка не визнала їх та просила застосувати позовну давність, дослідивши наявні письмові докази у справі та проаналізувавши їх у сукупності приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв»язку зі спливом строку позовної давності. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... . Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В судовому засіданні представники позавача підтримали свої вимоги із підстав вказаних в позовній заяві. Відповідачка, [PERSON], пояснила, що вона і її сімя проживали в [INFO] з 30 липня 1958 року по 13 липня 1991 року. В звязку із Чорнобильською катастрофою та прогресуючим погіршенням стану здоровя малолітніх дітей, на підставі направлення, в липні 1991 року вони переселилися в м. Зіньків, Полтавської області. На той час, в 1991 році, коли її сімя переселялася із забрудненої території, посвідчення потерпілих від Чорнобильської катастрофи ще не видавалися. Постанова Кабміну, яка передбачала порядок видачі таких посвідчень, набрала чинності лише у 1997 році. Тому, у 1991 році, переселенців, на підставі предявлених підтверджуючих документів, поставили при РДА на облік, забезпечили житлом та роботою. В 1993 році відповідачці та її дітям, як переселенцям із території, забрудненої внаслідок аварії на ЧАЕС, обласним Товариством «Союз Чорнобиль» при обласній державній адміністрації, який на той час займався обліком переселенців та іншими чорнобильськими питаннями, були видані посвідчення, які підтверджують статус потерпілих. В посвідченні відповідача вказано, що [PERSON] переселена із зони посиленого радіоекологічного контролю і зазначена 4 категорія. Згідно вимог ст.. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на підставі виданих відповідачу довідок, які підтверджують термін її проживання і роботи на забрудненій території, вона мала право на пільгову пенсію і усно звернулась до Зіньківського пенсійного відділу за підтвердженням. Відповідальні працівники пенсійного фонду затребували всі наявні документи для перевірки можливості нарахування пільгової пенсії. Відмови, жодних зауважень щодо поданих документів, в тому числі і наявного посвідчення відповідальними представниками пенсійного фонду відповідачці не було предявлено і було запропоновано написати заяву на призначення пенсії. Згідно протоколу № 3194 від 02.09.2010 року [PERSON] призначено пенсію як потерпілій від ЧК ( а. с. 57 ). Тобто, подані нею у 2010 році, документи були прийняті добровільно,

Outcome: dismissed