Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що між ним та відповідачем [PERSON] 20 січня 2013 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу [PERSON] 438 000 грн., які останній зобов'язався повернути до 30 травня 2013 року у розмірі 200 000 грн. та до 01 вересня 2013 року залишок у розмірі 238 000 грн. Оскільки до теперішнього часу [PERSON] грошові кошти не повернув, позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу в розмірі 438 000 грн. та судові витрати. Відповідач за первісним позовом [PERSON] не погодився із позовом та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив суд визнати розписку від 20 січня 2013 року надану [PERSON] [PERSON] на суму 438 000,00 грн. нікчемною, оскільки фактично грошових коштів він взагалі не отримував. Дії [PERSON] свідчать про те, що останній своїми шахрайськими діями мав намір незаконно збагатитися. Представник позивача - адвокат [PERSON], у судовому засіданні надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні первісного позову наполягав, проти зустрічної позовної заяви заперечував у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечували, на задоволенні зустрічної позовної заяви наполягали. Відповідач [PERSON] пояснив, що він з [PERSON] домовилися про продаж АЗС. Оскільки [PERSON] просив зазначити у договорі купівлі-продажу меншу ціну для сплати податку в меншому розмірі, він погодився, а тому і написав спірну розписку про те, що він отримав грошові кошти. Крім того, спірну розписку він переписував з вже надрукованого тексту і писав її під примусом, оскільки тоді б не було укладено договір купівлі-продажу АЗТ та по розписці про завдаток ним [PERSON] вже було передано гроші в розмірі 188 000 грн. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] 438 000 грн., про що останнім була складена розписка. Відповідно до розписки від 20 січня 2013 року [PERSON] до 30 травня 2013 року повинен повернути 200 000 грн., а до 01 вересня 2013 року залишок суми у розмірі 238 000 грн., що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої є якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Судом також встановлено, що 20 січня 2013 року відповідачем [PERSON] власноруч написано розписку про отримання від [PERSON] 438 000 грн., що не заперечував і сам відповідач [PERSON] (а.с.7-8). [PERSON] не заперечував факту написання розписки, але стверджував проте, що грошові кошти отримані ним не були, а відтак просив у зустрічному позові про визнання розписки від 20 січня 2013 року недійсною. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК. Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Як вбачається з матеріалів справи, згідно з розпискою від 20 січня 2013 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу [PERSON] 438 000 грн., які останній зобов'язався повернути до 30 травня 2013 року у розмірі 20 000 грн. та до 01 вересня 2013 року залишок у розмірі 238 000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. В п. 21. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Факт написання розписки саме відповідачем підтверджено його особистими поясненнями наданими у судовому засіданні. Доказів примусу до написання розписки, відповідачем [PERSON] суду не надано. Суд не може погодитися з посиланнями відповідача [PERSON], як на підтвердження безгрошовості розписки на покази свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки за змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не може доводитися свідченням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у Цивільному кодексу України, зокрема у частині другій статті 937 ЦК України, частині третій статті 949 ЦК України. Крім того, зазначені свідки є його близькими - колишньою дружиною та донькою. Також суд не погоджується з твердженнями відповідача [PERSON] щодо написання розписки в рахунок договору купівлі-продажу АЗС, з огляду на таке. Як вбачається із договору купівлі-продажу АЗС від 23 січня 2013 року він укладений між приватним підприємцем [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] Підписавши зазначений договір, сторони погодили всі істотні умови договору, в тому числі і ціну в розмірі 171000 грн. (а.с.64-65,66). До теперішнього часу даний договір з питання узгодженої ціни або з інших істотних умов, сторонами не оскаржено, що не заперечувалося і в судовому засіданні. Договір позики, у вигляді розписки від 20 січня 2013 року, укладено між фізичними особами [PERSON] та [PERSON], із зазначення цілій на які беруться кошти та строків повернення, і не може розцінюватися, як погодження між сторонами залишку повернення коштів за договором купівлі-продажу АЗС та земельної ділянки. Суд також не погоджується з посиланнями відповідача [PERSON] проте, що якщо скласти суму погоджену в розписці про отримання завдатку (а.с.46) з сумами в договорах купівлі-продажу АЗС та земельної ділянки і в розписці від 20 січня 2013 року, то буде отримана одна сума, оскільки дані твердження не ґрунтуються на правовій природі договору завдатку та договору купівлі-продажу. Крім того, відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу, суд також звертає увагу, що [PERSON] до моменту пред'явлення до нього позову про повернення боргу, не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заявляючи зустрічний позов, відповідач [PERSON], як на підставу позову посилався на шахрайські дії з боку [PERSON], але під час розгляду справи відповідач за первісним позовом [PERSON] послався на психологічний тиск при написанні розписки з боку [PERSON], хоча позовні вимоги в розумінні норм цивільного процесуального закону не уточнював, підстави позову не змінював. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З урахуванням встановлених обставин та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON], на користь [PERSON] слід стягнути понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп. Судові витрати за зустрічним позовом віднести на рахунок позивача за зустрічним позовом [PERSON]

Outcome: approved