Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачів. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інтереси яких представляє [PERSON] звернулись в суд із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до відповідача [PERSON] . Просять визнати [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтували наступним. Вони є власниками житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , який отримали у спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] , з яким 05.11.2019 року розірвано шлюб. Ще до розірвання шлюбу, а сам в 2010 році [PERSON] зібрав речі та виселився з будинку та більше десяти років не проживає в будинку. З 2010 року [PERSON] добровільно не проживає в будинку, будь-яких перешкод йому ніхто не чинив, з власної волі виселився, але з реєстраційного обліку не знявся, що перешкоджає їм користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Заяви (клопотання) учасників справи. В судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, не заперечує щодо заочного порядку розгляду справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності відповідача суду не надано, відзив не надано, а тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Процесуальні дії у справі. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підлягають задоволенню. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як спадкоємці за законом після смерті [PERSON] є власниками по 1/3 частці кожний, житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , що підтверджується копією рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2019 року, копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №196230917 від 14.01.2020 року, №196230741 від 14.01.2020 року, №196230673 від 14.01.2020 року. Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 05.11.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано, що підтверджується копією рішення. З акту обстеження домогосподарства за адресою [ADDRESS] №2-203 від 21.07.2021 року вбачається, що із слів сусідів і обстежуваних встановлено склад сім`ї [PERSON] : [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - колишній чоловік, зареєстрований, але не проживає з 2010 року по даний час. При вирішенні справи судом застосовано наступні норми права. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надаючи оцінку наданим позивачем та безпосередньо дослідженим у судовому засіданні доказам судом встановлено, що: Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] ; З 2010 року відповідач [PERSON] , по місцю реєстрації в [ADDRESS] , без поважних причин не проживає. Таким чином, з урахуванням наведених вище вимог закону, досліджених судом доказів та встановлених на їх підставі обставин, Суд дійшов висновку, що позивачами доведено, що відповідач [PERSON] , понад один рік без поважних причин не проживає в житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] . На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь: позивачки [PERSON] судовий збір в сумі 908,00 грн.; позивача [PERSON] судовий збір в сумі 908,00 грн.; позивача [PERSON] судовий збір в сумі 908,00 грн.;

Outcome: approved