Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

01 липня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Державного підприємства «Донецька залізниця» (далі по справі ДП «Донецька залізниця» про зобов'язання вчинити дії, просив прийняти рішення (ухвалу), яким: зобов'язати відповідача виконати всі необхідні дії (сплата податків, страхових внесків) і на цій підставі скласти нові персоніфікаційні відомості з урахуванням недоплат за виконавчими листами, а також недоплат по його заяві з урахуванням компенсації, індексації; зобов'язати пенсійний фонд провести перерахунок розміру пенсії з урахуванням усіх встановлених недоплат за період 2000-2004 роки; зобов'язати відповідача виконати розрахунок сум недоплат і відобразити їх в персоніфікаційних відомостях; прийняти окрему ухвалу, що підтверджує незаконність наказів № 86 і № 89, оскільки вони видані без додержання ч. 3 ст. 40 Закону. В подальшому позивач подав змінену позовну заяву, в якій просив: зобов'язати відповідача виплатити суму недоплат згідно прикладених розрахунків за період 2002-2004 роки у сумі 2010 гривень 95 копійок, а частину цієї суми внести в персоніфікаційні відомості в розмірі 982 гривні 26 копійок; зобов'язати відповідача внести суми в персоніфікаційні відомості недоплати по роках: 2001 році = 204 гривні 75 копійок; 2002 році = 964 гривні 27 копійок + 110 гривень 88 копійок = 1075 гривень 15 копійок; 2003 році = 3055 гривень 36 копійок + 162 гривні 24 копійки = 3217 гривень 60 копійок; 2004 році = 3585 гривень 09 копійок + 595 гривень 92 копійки = 4181 гривня 00 копійок; зобов'язати пенсійний фонд провести перерахунок пенсії з урахуванням суми недоплат до заробітної плати: 1075,15 + 3217,60 + 4181,00 + 204,75 = 8678 гривень 50 копійок. Ухвалою від 23 жовтня 2013 року до участі у справі залучено співвідповідача - Управління пенсійного фонду України в м. Ясинувата та Ясинуватському районі Донецької області. В обґрунтування позову зазначив, що керівництвом Ясинуватської технічної школи Донецької залізниці систематично за період 2000-2004 роки здійснювалась недоплата до заробітної плати через невиконання наказів Міністерства транспорту України. Зазначеними наказами передбачено надання додаткової оплачуваної відпустки - 3 дні до кожної чергової відпустки. Як наслідок, за період 2000-2004 роки недоплата до заробітної плати складає 15 днів. Також юридично необґрунтованим вважає його звільнення до 07 вересня 2004 року, оскільки у відповідача було відсутнє право на звільнення, тож відповідач повинен оплатити 5 робочих днів з 31 серпня 2004 року по 06 вересня 2004 року. Після отримання вказаних сум по виконавчих листах він звернувся до керівництва ДП «Донецька залізниця» з проханням зобов'язати скласти персоніфікаційні відомості з урахуванням недоплат і виконати необхідні дії передбачені законом для виконання перерахунку пенсії з урахуванням недоплат до заробітної плати за виконавчими листами. В судовому засіданні позивач [PERSON], позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Заявою від 20 грудня 2013 року позивач відмовився від вимог до пенсійного фонду. Посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та уточненій позовній заяві, просив позов у визначеному обсязі задовольнити. Представник відповідача Державного підприємства «Донецька залізниця» Черников О.Л., який діє на підставі довіреності заперечував проти задоволення позовних вимог позивача [PERSON] оскільки, це є компенсація і вона не відноситься до заробітної плати і тому слід відмовити у позовних вимогах, а також те, що він пропустив строк позовної давності. Просить суд відмовити позивачу у повному обсязі. Представник відповідача, Управління пенсійного фонду України в м. Ясинувата та Ясинуватському районі Донецької області маханова Т.В., яка діє на підставі довіреності, подала заяву про розгляд справи без участі представника, оскільки позивач відмовився від вимог до Управління пенсійного фонду України в м. Ясинувата та Ясинуватському районі Донецької області. Просила ухвалити рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін по справі та свідків, проаналізувавши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 тієї ж норми права особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За приписами ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилами, визначеними ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наказом від 01 грудня 1999 року № 340-ц «Про вдосконалення організації заробітної плати і введення нових тарифних ставок і посадових окладів працівників залізничного транспорту України» Державна адміністрація залізничного транспорту України затвердила Положення про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України та тарифні ставки для оплати праці працівників об'єднань, підприємств, організацій і структурних підрозділів. Так, пунктом 11 Положення про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України у системному зв'язку з преамбулою, визначено, що з метою розширення самостійності підприємств і організації по оцінці умов праці надається їх керівникам право, за погодженням з профспілковими комітетами надавати додаткові щорічні оплачувані відпустки працівникам залізничного транспорту, зайнятим на роботах в основній діяльності залізниць, при безперервному стажі роботи понад три роки по одному дню за кожний наступний рік, але не більше трьох календарних днів. Вказані відпустки за безперервний стаж роботи надаються понад щорічні і додаткові відпустки, передбачені чинним законодавством за рахунок прибутку підприємств. Суд зауважує, що дана умова є правом, а не обов'язком керівника підприємства (організації), не має імперативного (зобов'язального) безумовного характеру. Крім того, позивачем не надано доказів того, що така відпустка у період дії даного Положення надавалась йому, але не оплачувалась. Наказом від 21 грудня 2000 року № 595-ц «Про вдосконалення організації заробітної плати і введення нових тарифних ставок і посадових окладів працівників залізничного транспорту України» Державна адміністрація залізничного транспорту України затвердила нове Положення про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України та нові тарифні ставки для оплати праці працівників об'єднань, підприємств, організацій і структурних підрозділів. Так, пунктом 11 Положення про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України (надалі - Положення) у системному зв'язку з преамбулою, визначено, що з метою розширення самостійності підприємств, організації та структурних підрозділів (відособлених) по оцінці умов праці надається їх керівникам право, за погодженням з профспілковими комітетами надавати додаткові щорічні оплачувані відпустки працівникам залізничного транспорту, зайнятим на роботах в основній діяльності залізниць, при безперервному стажі роботи понад три роки по одному дню за кожний наступний рік, але не більше трьох календарних днів. Вказані відпустки за безперервний стаж роботи надаються понад щорічні і додаткові відпустки, передбачені чинним законодавством за рахунок прибутку підприємств. Судом встановлено, що й ця умова є правом, а не обов'язком керівника підприємства (організації), не має імперативного (зобов'язального) безумовного характеру. Крім того, позивачем не надано доказів того, що така відпустка у період дії даного Положення надавалась йому, але не оплачувалась. Наказом від 29 квтіня 2002 року № 220-ц «Про вдосконалення організації заробітної плати і введення нових тарифних ставок і посадових окладів працівників залізничного транспорту України» Державна адміністрація залізничного транспорту України затвердила нове Положення про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України та нові тарифні ставки для оплати праці працівників об'єднань, підприємств, організацій і структурних підрозділів. Так, пунктом 11 Положення про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України (надалі - Положення) у системному зв'язку з преамбулою, визначено, що з метою розширення самостійності підприємств, організації та структурних підрозділів (відособлених) по оцінці умов праці надається їх керівникам право, за погодженням з профспілковими комітетами надавати додаткові щорічні оплачувані відпустки працівникам залізничного транспорту, зайнятим на роботах в основній діяльності залізниць, при безперервному стажі роботи понад три роки по одному дню за кожний наступний рік, але не більше трьох календарних днів. Вказані відпустки за безперервний стаж роботи надаються понад щорічні і додаткові відпустки, передбачені чинним законодавством за рахунок прибутку підприємств. Суд зауважує, що дана умова також є правом, а не обов'язком керівника підприємства (організації), не має імперативного (зобов'язального) безумовного характеру. Крім того, позивачем не надано доказів того, що така відпустка у період дії даного Положення надавалась йому, але не оплачувалась. Крім того необхідною умовою для надання додатковою відпустки є попередне погодження даного питання керівником підприємства з профспілковим комітетом. Оскільки позивач не надав доказів того, що дане питання розглядалось профспілковим комітетом та було погоджено, то підстав вважати, що така відпустка повинна була надаватися та оплачуватися в обов'язковому порядку не має. Отже, посилання позивача на те, що йому не оплачено 15 днів відпустки спростовується матеріалами справи. За таких обставин дані вимоги не можуть бути задоволені. Щодо інших вимог, то суд зазначає наступне. Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється роботодавцями на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. У випадках примусового виконання рішень суду щодо стягнення заробітної плати на користь працівника за час вимушеного прогулу державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання судового рішення у спосіб і в порядку, визначені виконавчим документом, а отже, і рішенням суду. При цьому утримання податків, зборів та інших платежів із сум стягнутої заробітної плати працівника Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено. Таким чином, суми заробітної плати, стягнуті державною виконавчою службою за рішенням суду на користь працівника згідно з виконавчим листом, не є базою для нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Оскільки згідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» персональна облікова картка застрахованої особи серед іншого повинна містити й такі відомості, як: розмір страхового внеску до Пенсійного фонду за відповідний місяць;сума заробітної плати (грошового забезпечення, доходу), з якої сплачено страхові внески за відповідний місяць, то відображення в ній сум про які просить позивач і які не є базою для нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не передбачено законодавством. В судовому засіданні позивачем не наведено підстав та законодавчо не обґрунтовано вимоги щодо зобов'язання відповідача внести дані в персоніфікаційні відомості, а тому вони також не підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивачу роз'яснено право на витребування доказів, передбачене ст. 137 ЦПК України. Під час судового розгляду позивачем не заявлено клопотань з цього приводу. Згідно ст. 5 Закону України «Про відпустки» святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних відпусток та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, не враховуються. Статтею 78 КЗпП України передбачено, що дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються. Згідно довідки, виданої ДП «Донецька залізниця», в 2004 році наказом № 5 від 14 травня 2004 року позивачу надана відпустка з 01 чеврня 2004 року по 27 липня 2004 року, тривалістю 56 календарних днів. Наказом № 71 від 30 червня 2004 року, у зв'язку з наданням 29 червня 2004 року листка непрацездатності № 563355 з 08 червня 2004 року по 25 червня 2004 року, подовжений строк чергової відпустки на 18 календарних днів з 28 липня 2004 року по 17 серпня 2004 року включно. Крім того, у наказі № 89 від 31 серпня 2004 року «Про внесення змін в наказ № 86 від 20 серпня 2004 року» зазначено, що: «…Больничный лист за период с 20 серпня 2004 года по 30 серпня 2004 года [PERSON] к оплате не предъявлен». Арифметично перевіривши кількість наданих позивачу днів відпустки, судом встановлено, що її термін повністю відповідає вимогам КЗпП України, Закону України «Про відпустки» та виданому наказу. За цих обставин суд виходить з того, що позивач не довів порушення свого права, оскільки не надав доказів надання інших листків непрацездатності роботодавцю та часткової, а не повної оплати у спірний період. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed