Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

01 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності на спадкове майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 3-5). Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримує свої вимоги і просить суд позов задовольнити. Представник відповідача Ізюмської міської ради Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі відповідача, заперечень на позов не мають. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Книгою 6 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимогам ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Відповідно до змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивач на підставу своїх вимог посилається на статті 328, 392, 1218, 1220, 1222 та 1261 ЦК України, а згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON], яка померла [INFO], про що 29 липня 2014 року в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 505 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського МРУЮ Харківської області та видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 29 липня 2014 року (а.с. 6-9). Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [PERSON] належав на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 994 кв. м. за адресою: [ADDRESS], вартістю 134 270 грн: - 1/2 частини на підставі рішення народного суду м. Ізюм Харківської області від 30 липня 1965 року по справі №2-344/1965 року, зареєстрованого Ізюмським БТІ 13.08.1965 року в реєстрі за № 7928; - 1/2 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 березня 2005 року, зареєстрованого Ізюмським БТІ 17.05.2005 року в реєстрі за № 7467 в книзі 43. (а.с. 10-18) Згідно копії спадкової справи та відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 17.04.2015 року № 962/02-14 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлої [INFO], заведена спадкова справа № 552/2014. До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої, [PERSON], який мешкає в [ADDRESS]. З заявою про відмову від спадщини звернувся син померлої, [PERSON], який мешкає в Харкові, [ADDRESS], який від належної йому спадщини відмовляється на користь сина спадкодавці, [PERSON]. (а.с. 31-42) Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Судом установлено, що 19 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою щодо оформлення спадщини за законом та видачею свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що належала на праві приватної власності померлої матері [PERSON]. Таким чином, спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину від матері [PERSON] шляхом звернення з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області та почав збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Однак нотаріус не має можливості оформити позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно після смерті гр. [PERSON], померлої [INFO], так як померла не здійснила державної реєстрації на своє ім'я рішення суду від 30 липня 1965 року на частину житлового будинку в органах державної реєстрації, про що свідчить лист Ізюмської державної нотаріальної контори від 23.03.2015 р. № 750/02-17, та інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності (а.с. 19, 43-44). Як визначено главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 р. № 296/5, а саме пунктами 4.14, 4.15 та 4.18, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п.1 Глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Оскільки Ізюмською державною нотаріальною конторою позивачу було рекомендовано звернутися до суду з питання визнання права власності в порядку спадкування на частину вказаного жилого будинку (лист Ізюмської державної нотаріальної контори), позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Таким чином, суд вважає, що позивач, як син померлої матері [PERSON], померлої [INFO], має право на спадкування за законом у першу чергу спадкоємців на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У задоволенні позовних вимог відповідач не заперечував. Судові витрати, які позивач сплатив за судовий збір, не компенсуються йому у зв'язку із вимогами про це самого позивача (а.с. 2).

Outcome: approved