Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

У серпні 2014 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що в 1977 році отримала від колгоспу квартиру [ADDRESS] та області, де і проживає по сьогоднішній день, утримує будинок та здійснює оплату усіх платежів. На підставі ст. 344 ЦК України просила визнати за нею право власності на вказаний будинок за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач - Мохнатинська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області та третя особа - Комунальне підприємство «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» в судове засідання своїх представників не забезпечили, через канцелярію суду надали листи про розгляд справи у відсутності їх представників. Відповідач позов визнає. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року (№ 6-54цс12), прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, в якій зазначено, що відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Судом встановлено, що згідно записів погосподарської книги №1 за 1977-1979 роки, квартира [ADDRESS] зареєстрована на [PERSON], в якій вона з 1979 року зареєстрована та проживає. Земельна ділянка за вказаною адресою, згідно земельнокадстрової книги також рахується за позивачем. Суспільна група даного господарства станом на 15 квітня 1991 року була колгоспна так як встановлювалася в залежності від зайняття голови господарства, а головою вказаного вище господарства з 1986 року була позивач, яка з 1976 року працювала в колгоспі, про що свідчить трудова книжка колгоспника. З оглянутої в судовому засіданні технічної документації, встановлено, що спірний будинок побудований у 1977 році, як вбачається з довідки Мохнатинської сільської ради Чернігівського району на балансі сільської ради він не значиться, і відповідно довідки КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації», право власності в Чернігівському РБТІ, на нього не зареєстровано. (а.с.10,13,30-33,9,12) Таким чином, позивач [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS], оскільки будинок зареєстрований на неї в погосподарській книзі. Відповідно до приписів ч. 1 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Дані роз»яснення містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.11). За змістом наведеної норми закону набутим може бути чуже майно, проте, в судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі записів у погосподарських книгах набула права власності на спірне майно, тому позовні вимоги на підставі ст. 344 ЦК України не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed