Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

02.02.2016 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення на його користь грошей в сумі 2820000 гривень в рівних долях по 1410000 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що його син [PERSON] з 1 березня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з якою почав проживати спільно з кінця 2002 року. Позивач зазначає, що власної квартири у відповідачів не було і вони фактично проживали за адресою: Київ, [ADDRESS], де винаймали квартиру, і займалися пошуком грошей на придбання квартири в м.Києві. В літку 2005 року до нього звернувся його син [PERSON] та його жінка [PERSON] та попросили позичити їм гроші на придбання квартири, на що він погодився. Позивач стверджує, що 16 вересня 2005 року він позичив [PERSON] в присутності [PERSON] , а також свідків [PERSON], [PERSON] гроші в сумі 120000 доларів США, на підтвердження чого [PERSON] написав йому розписку. Як відомо позивачу 19 вересня 2005 року, в період шлюбу з [PERSON], [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], на придбання та обладнання якої були витрачені позичені у позивача кошти. Позивач стверджує, що позичені кошти [PERSON] обіцяв повернути до кінця 2010 року. На прохання відповідача [PERSON], який пояснив, що йому важко повернути борг, оскільки він витратив багато грошей на придбання також земельної ділянки та будівництво й облаштування будинку, позивач погодився почекати. У 2011 році відносини у його сина з [PERSON] погіршились, а з 2012 року вони припинили спільне проживання, дізнавшись про що, а також, що придбана за позичені кошти квартири його сину вже не належить, він 5 березня 2013 року уклав з відповідачем [PERSON] додатковий договір позики на підтвердження вже існуючих зобов'язань, відповідно до якого вони встановили строк повернення боргу 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] продовжують користуватися, тому обов'язок повернення боргу виник не тільки у [PERSON], але і у [PERSON] Визначаючи суму боргу, позивач враховував, що станом на момент звернення до суду, офіційний курс валют за даними НБУ становив 1 долар США - 23 гривні 50 копійок (а.с. 1-5). 24.02.2016 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення на його користь грошей в сумі 470000 гривень в рівних долях по 235000 гривень з кожного, а також судового збору в розмірі 4700 гривень в рівних долях по 2325 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в березні 2004 року при спілкуванні з відповідачами, вони попросили в нього позичити їм кошти, оскільки підшукують квартиру та збирають на це кошти. Позивач добре знав відповідача [PERSON], з яким працював та продовжує працювати, а також відповідача [PERSON], яку знав як дружину [PERSON], і тому погодився позичити їм 20000 доларів США для придбання квартири в м.Києві. Він позичив кошти 26 березня 2004 року на 8 років, до 26 березня 2012 року. Позивачу було відомо про обставини придбання відповідачами квартири, а також земельної ділянки та будівництва будинку в с.Вишеньки, а також про погіршення відносин між відповідачами та їх розлучення. Позивач зазначає, що 8 квітня 2014 року він звернувся до [PERSON] з проханням повернути борг, та що 21 квітня 2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, яким відповідач визнав факт отримання від нього позики в сумі 20000 доларів США 26 березня 2004 року та його зобов'язання по поверненню боргу, який відповідач обіцяв повернути до 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] продовжують користуватися, тому обов'язок повернення боргу виник не тільки у [PERSON], але і у [PERSON] Визначаючи суму боргу, позивач враховував, що станом на 11 січня 2016 року офіційний курс валют за даними НБУ становив 1 долар США - 23 гривні 50 копійок (а.с. 70-73). 24.02.2016 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області також звернувся [PERSON] з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення на його користь грошей в сумі 893000 гривень в рівних долях по 446500 гривень з кожного, а також судового збору в розмірі 6890 гривень в рівних долях по 3445 гривень з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в червні 2004 року при спілкуванні з відповідачами, вони попросили в нього позичити їм кошти, оскільки підшукують квартиру та збирають на це кошти. Позивач добре знав відповідача [PERSON], з яким працював та продовжує працювати, а також відповідача [PERSON], яку знав як дружину [PERSON], і тому погодився позичити їм 38000 доларів США для придбання квартири в м.Києві. Він позичив кошти 04 червня 2004 року до кінця 2012 року. Позивачу було відомо, що у вересні 2005 року відповідачі придбали квартиру, в якій проживали, а також, що в листопаді 2004 року відповідачі купили земельну ділянку в с.Вишеньки Бориспільського району, де побудували будинок. Відповідач [PERSON] обіцяв йому, що відповідачі переїдуть в будинок, продадуть квартиру та повернуть борг. В подальшому позивачу стало відомо, що відносини між відповідачами погіршилися та про їх розлучення. Позивач зазначає, що коли настав час повернення боргу, [PERSON] повідомив про своє скрутне становище і попросив продовжити строк повернення боргу, на що позивач погодився та у зв'язку з чим 11 лютого 2013 року він та [PERSON] підписали договір позики, в якому відповідач визнав факт отримання від нього 4 червня 2004 року позики в сумі 38000 доларів США, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] продовжують користуватися, тому обов'язок повернення боргу виник не тільки у [PERSON], але і у [PERSON] Визначаючи суму боргу, позивач враховував, що станом на 11 січня 2016 року офіційний курс валют за даними НБУ становив 1 долар США - 23 гривні 50 копійок (а.с. 107-110). 24.02.2016 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області також звернувся [PERSON] з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення на його користь грошей в сумі 352500 гривень в рівних долях по 176250 гривень з кожного, а також судового збору в розмірі 3525 гривень в рівних долях по 1767 гривень 50 копійок з кожного. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з початку 2004 року відповідачі почали звертатися до нього з проханням позичити їм гроші придбання квартири в м.Києві, а також, що 23 червня 2004 року від позичив [PERSON] 15000 доларів США, про що відповідач в присутності [PERSON] написав йому розписку. Позивач зазначає, що відповідачі обіцяли повернути грошві до кінця 2010 року. Позивачу було відомо, що у вересні 2005 року відповідачі придбали квартиру, в якій проживали, а також, що в листопаді 2004 року відповідачі купили земельну ділянку в с.Вишеньки Бориспільського району, де побудували будинок. Відповідач [PERSON] обіцяв йому, що відповідачі переїдуть в будинок, продадуть квартиру та повернуть борг. В подальшому позивачу стало відомо, що відносини між відповідачами погіршилися та про їх розлучення. Позивач зазначає, що коли настав час повернення боргу, [PERSON] повідомив про своє скрутне становище і попросив продовжити строк повернення боргу, на що позивач погодився та у зв'язку з чим 11 грудня 2012 року він та [PERSON] уклали договір позики, за яким відповідач зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] продовжують користуватися, тому обов'язок повернення боргу виник не тільки у [PERSON], але і у [PERSON] Визначаючи суму боргу, позивач враховував, що станом на 11 січня 2016 року офіційний курс валют за даними НБУ становив 1 долар США - 23 гривні 50 копійок (а.с. 133-136). Ухвалою суду від 08 квітня 2016 року (а.с.59-60) позови [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики були об'єднані в одне провадження В судовому засіданні позивачі підтримали заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні повністю визнали позовні вимоги та обставини отримання коштів за договорами позики, додатково пояснив, що любив і повністю довіряв своїй дружині, з якою спочатку жив однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому взяті у борг кошти вони клали на рахунок, відкритий на ім'я [PERSON] у відділенні банку, що знаходився поруч з квартирою, яку вони винаймали в м.Києві. Гроші займали у його знайомих, щоб купити квартиру, а коли знайшли підходящу, але дорогу квартиру, вирішили ще взяти у борг гроші у його батька. Вони купили квартиру за рахунок позичених ним у позивачів коштів. Крім того, вони розпочали будівництвом будинку на придбаній ними земельній ділянці. Квартира була придбана на його ім'я, земельні ділянка - на ім'я його дружини. Коли треба було повертати кошти, вони спочатку думали продати квартиру та розрахуватися з боргами. Але потім на прохання дружини він уклав договір дарування придбаної квартири на ім'я дочки [PERSON], і їх відносини з дружиною почали погіршуватись, шлюб було розірвано і він був вимушений звертатись до суду, що визнати право власності на належну йому частину будинку та земельної ділянки. Оскільки квартира була подарована, на даний час він залишився з боргами, а його колишня дружина [PERSON], хоч спочатку погоджувалась повернути взяті ним у борг кошти на придбання квартири за рахунок продажу квартири, тепер уникає спілкування. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, за зареєстрованим місцем проживання, а також за останнім відомим місцем свого фактичного проживання. Листи, адресовані відповідачу, повернулись за закінченням терміну зберігання, будь-яких заперечень проти позову від відповідача не надійшло. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, та надані суду оригінали розписок та договорів, а також матеріли цивільної справи №359/2360/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області, про визнання земельної ділянки та будинку спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного сумісного майна, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з наданої позивачем [PERSON] письмової розписки відповідача [PERSON] встановлено, що вказаною розпискою від 16 вересня 2005 року відповідач підтвердив отримання в борг у батька, [PERSON], суму коштів в розмірі 120000 доларів США для придбання квартири, які зобов'язався провернути до кінця 2010 року одночасно або частинами (а.с.7). Згідно з укладеним між позивачем - позикодавцем [PERSON] та відповідачем -позичальником [PERSON] від 05 березня 2013 року Договору позики, сторони підтверджують факт того, що позикодавець передав 16 вересня 2005 року, а позичальник прийняв 120000 доларів США для придбання нерухомості, а саме квартири в м.Києві, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ст.631 ч.3 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, як виникли до підписання цього договору 16 вересня 2005 року (а.с. 7-зворот). Також встановлено, що відповідно до укладеного між позикодавцем - позивачем [PERSON] та позичальником - відповідачем [PERSON] від 21 квітня 2014 року Договору позики, сторони підтверджують факт того, що позикодавець передав 26 вересня 2004 року, а позичальник прийняв в якості позики 20000 доларів США для придбання квартири в м.Києві, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ст.631 ч.3 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, як виникли до підписання цього договору 26 березня 2004 року (а.с. 76 -зворот). За змістом укладеного між позикодавцем - позивачем [PERSON] та позичальником - відповідачем [PERSON] від 11 лютого 2013 року Договору позики, сторони підтверджують факт того, що позикодавець передав 04 червня 2004 року, а позичальник прийняв у власність 38000 доларів США для придбання квартири в м.Києві, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ст.631 ч.3 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, як виникли до підписання цього договору 04 червня 2004 року (а.с. 113). Встановлено, що згідно з письмовою розпискою відповідача [PERSON] від 23 червня 2004 року відповідач підтвердив отримання в борг у [PERSON] гроші в сумі 15000 доларів США для придбання квартири, які зобов'язався провернути до кінця 2010 року однією сумою або частинами (а.с.139). Крім того, відповідно до укладеного між позикодавцем - позивачем [PERSON] та позичальником - відповідачем [PERSON] від 11 грудня 2012 року Договору позики, сторони підтверджують факт того, що позикодавець передав 23 червня 2004 року, а позичальник прийняв у власність 15000 доларів США для придбання квартири в м.Києві, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ст.631 ч.3 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, як виникли до підписання цього договору 23 червня 2004 року (а.с. 139-зворот). Також встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим повторно 30 листопада 2012 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї (а.с.8). За змістом рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог Управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області, про визнання земельної ділянки та будинку спільним майном подружжя та поділ спільного сумісного майна по ? частини кожному з подружжя (а.с.9-12) у судовому засіданні було встановлено, що сторони у період з початку 2002 року проживали однією сім'ю, вели спільний побут, разом відпочивали, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, після того офіційно одружились і продовжували жити разом однією сім'єю до їх офіційного розлучення. Це рішення суду набуло законної сили на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року (т.2 цивільної справи №359/2360/13-ц а.с.138-140), за змістом якої встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2003 року проживали однією сім'ї у квартирі [ADDRESS] без шлюбу. Дані висновки суду підтверджуються дослідженими в даному судовому засіданні письмовими матеріалами вищевказаної цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'ї без реєстрації шлюбу, визнання земельної ділянки та будинку спільним майном, визнання права власності № 359/2360/13-ц, а саме: - тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER], виданою 10 жовтня 2003 року, за змістом якої на час її видачі відповідач [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.11); довідкою КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації» від 16.12.2013 №573, відповідно до якої в період з 12.02.1998 року по 12.12.2003 року за [PERSON] було зареєстровано нерухоме майно по вул.Зарічна (бувша Народовольців), буд.12, яке 18.11.2003 року було відчужене згідно договору купівлі-продажу (т.2 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.23); довідкою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у м.Києві ради від 05.12.2012 №334, за змістом якої [PERSON] з 03.12.2003 року по 10.04.2007 року була зареєстрована в [ADDRESS] (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.12); розрахунковими накладними від 9 лютого 2003 року на ім'я отримувача [PERSON], адреса [ADDRESS], та від 18 лютого 2003 року на ім'я отримувача [PERSON], адреса [ADDRESS], про придбання меблів у мебельному салоні «Ярес» (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.19, 19-зворот, 20); даними паспорта [PERSON], який з 15.11.2005 року був зареєстрований в [ADDRESS] (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.10), а також довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в м.Києві, відповідно до якої [PERSON], [INFO], була до 05.03.2013 року зареєстрована в [ADDRESS] (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.31). Той факт, що житловий будинок, в якому станом на 10 жовтня 2003 року була зареєстрована відповідач [PERSON], в [ADDRESS], належав відповідачу [PERSON] також підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 18 листопада 2003 року (а.с.177), за змістом якого на момент укладення цього договору, будинок належав продавцю - [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Кізім С.О., приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області 23 січня 1996 року, реєстр за №156, зареєстрованого в Фастівському міжрайонному бюро техінвентаризації, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером 3003246 , в книзі №16 номер запису 5085. За змістом дослідженого судом договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2005 року, посвідченого Коваленко Н.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3114, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 23 вересня 2005 року, [PERSON] придбав у власність квартиру під [ADDRESS] (а.с.39). Відповідно до п.3 вказаного Договору купівлі-продажу, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 1262500 (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі п'ятсот) гривень, що за курсом НБУ на дату укладення цього договору складає 250000 (двісті п'ятдесят тисяч) доларів США). Згідно з договором дарування квартири від 14 листопада 2011 року, посвідченого Коваленко Н.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №2803 (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.112-113), вказана квартира належала дарувальнику на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 19 вересня 2005 року Коваленко Н.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3114, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів та в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 23 вересня 2005 року. Відповідно до п.1.7 Договору дарування, відчужувана квартири є об'єктом права спільної сумісної власності дарувальника та [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER], якою надана заява про згоду на дарування вищезазначеної квартири, укладенні та підписанні цього договору Дарування, справжність підпису на якій засвідчена Коваленко Н.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14 листопада 2011 року за реєстровим №2802 (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.112-зворот). Крім того, з матеріалів дослідженої в судовому засіданні цивільної справи №369/2360/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'ї без реєстрації шлюбу, визнання земельної ділянки та будинку спільним майном, визнання права власності, а саме: додатків до пояснень по справі представника [PERSON] -[PERSON] - виписок з рахунків, відкритих в АТ «ВАБанк» на ім'я [PERSON] (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.138-144,152-153),- встановлено, що на рахунок відповідача [PERSON] були внесені кошти: 26.03.2004 року - 20000 доларів США; 04.06.2004 року - 38000 доларів США. Встановлено, що рахунок на ім'я [PERSON] в АТ «ВАБанк» був закритий 23.08.2005 року, а знята з рахунку суму становила 102438 доларів США (т.1 цивільної справи №359/2360/13-ц - а.с.153). Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та встановленим на підставі цих доказів фактичним обставинам справи, суд прийшов до висновку, що позивачами та відповідачем [PERSON] надано достатньо належним і допустимих доказів, які підтверджують ті обставини, що відповідачем [PERSON] були отримані у позивачів зазначені ними кошти на підставі складених відповідачем [PERSON] розписок та укладеними сторонами письмовими договорами, умови яких не суперечать вимогам ст.631 ч.3 ЦК України, а кошти, отримані в якості позики, використані [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] в інтересах їх сім'ї на придбання квартири в [ADDRESS]. При цьому, судом враховано, що зі змісту складених відповідачем розписок та укладених між позивачами та відповідачем [PERSON] договорів позики вбачається як сам факт отримання відповідачем від позивачів в борг зазначених ними коштів, так і дата отримання, а саме: 26.03.2004 року - 20000 доларів США від позивача [PERSON], 04.06.2004 року - 38000 доларів США від позивача [PERSON], 23.06.2004 року - 15000 доларів США від позивача [PERSON], 16.09.2005 року - 120000 доларів США від позивача [PERSON], всього на загальну суму, еквівалентну 173000 доларам США. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому суд враховує, що відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В зв'язку з цим розписки відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивачів [PERSON], [PERSON], є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (а.с.7,139). Крім того суд враховує, що укладення сторонами письмових договорів позики після фактичного отримання відповідачем [PERSON] коштів у борг та наявне у договорах застереження, що умови договору застосовуються до правовідносин між ними, які виникли до його укладення, не суперечить чинному законодавству та що укладені розписки та договору містять необхідні відомості щодо дати передачі коштів, їх кількості та обов'язку відповідача їх повернути позичальникам у певний строк (а.с.7-зворот, 76 -зворот, 113, 139-зворот). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому суд також враховує, що за змістом ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні та, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, вираження у договорі грошового зобов'язання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Згідно з поясненнями позивачів та відповідача [PERSON], останній не виконав зобов'язання щодо повернення позики, що підтверджується також тим фактом, що оригінали розписок були надані позивачами [PERSON] та [PERSON]. Будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження, а саме, що борг за договорами позики було погашено, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Враховуючи, що факт використання отриманих відповідачем [PERSON] у борг від позивачів коштів на придбання квартири в [ADDRESS] повністю доведений в судовому засіданні достатніми, належними і допустимими доказами, суд прийшов до висновку, що укладені між позивачами та відповідачем [PERSON] договори позики від 26.03.2004 року про отримання позики в сумі 20000 доларів США від позивача [PERSON], від 04.06.2004 року про отримання позики в сумі 38000 доларів США від позивача [PERSON], від 23.06.2004 року про отримання позики в сумі 15000 доларів США від позивача [PERSON], та від 16.09.2005 року позики в сумі 120000 доларів США від позивача [PERSON],- відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України створюють рівні по відношенню до обов'язків [PERSON] обов'язки для відповідача [PERSON] повернути одержані за договором позики кошти. Так, факт використання отриманих відповідачем [PERSON] у борг від позивачів коштів на придбання квартири в [ADDRESS], а також використання цієї квартири в інтересах сім'ї, підтверджується встановленими в судовому засіданні фактом реєстрації відповідачів у вказаній квартирі, тим фактом що ця квартира визнавалась відповідачами спільним сумісним майно подружжя та була подарована відповідачем [PERSON] [PERSON] - дочці відповідача [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою останньої, змістом розписок та укладеними між позивачами та відповідачем [PERSON] договорами позики, а також даними щодо надходжень коштів на рахунок [PERSON] після отримання їх у борг її чоловіком [PERSON], з яким вона проживала на той час однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а також даними про вартість квартири, придбаної за рахунок отриманих у позивачів коштів, яка на дату її купівлі-продажу становила суму, еквівалентну 250000 доларам США, яка є співмірною із загальною сумою отриманих відповідачем [PERSON] від позивачів коштів. При цьому суд зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження того, що вказана квартира в [ADDRESS] була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] за рахунок інших коштів, а не отриманих відповідачем [PERSON] в якості позики у позивачів, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. З урахуванням викладеного, а також вищенаведених вимог ст.533 ЦК України та враховуючи вимоги ст.11 ЦПК України, суд приходить до висновку, що заявлені позивачами позовні вимоги щодо стягнення суми боргу в національній валюті України - в гривнях підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог, оскільки згідно офіційного курсу долара США, встановленого НБУ на дату ухвалення рішення, 100 доларів США становить 2489,8078 гривні, в той час, як позивача в своїх розрахунках брали курс долара США по відношенню до гривні 1 долар - 23 гривні 50 копійок. Правильність розрахованих позивачами сум заборгованості перевірена судом : заборгованість відповідачів перед позивачем [PERSON] становить 2820000 гривень (120000 доларів СШАх23,50 грн.); заборгованість відповідачів перед позивачем [PERSON] становить 470000 гривень (20000доларів СШАх23,50грн.); заборгованість відповідачів перед позивачем [PERSON] становить 893000 гривні (38000доларів СШАх23,50грн.), заборгованість відповідачів перед позивачем [PERSON] становить 352500 гривень (15000доларів СШАх23.50 грн.). Відповідно до вимог ч.1 та ст.88 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалено рішення, має бути присуджені понесені ним і документально підтверджені судові витрати; якщо позивача, на користь якого звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням викладеного, понесені позивачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4700 гривень (а.с.69), в сумі 6890 гривень (а.с.106), в сумі 3525 гривень (а.с.132) відповідно, підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, та, оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, належний до сплати судовий збір в сумі 6890 гривень, підлягає стягненню з відповідачів в рівних частка на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved