Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

У 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до Центральної міської лікарні м. Торецька про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку\~ за час вимушеного прогулу\~ та відшкодування моральної шкоди. Позов неодноразово уточнювався у частині стягнення середнього заробітку\~ за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 12 січня 2012 року по 01 листопада 2016 року включно він перебував у трудових правовідносинах з Центральною міською лікарнею м. Торецька Донецької області де працював на посадах - лікаря-отоларинголога отоларингологічного кабінету поліклініки (0,25 ставки), лікаря-отоларинголога денного стаціонару хірургічного профілю поліклініки (0,75 ставки) та лікаря-отоларинголога хірургічного відділення за сумісництвом (0,5 ставки), про що свідчать відповідні записи в його трудовій книжці. 01 листопада 2016 року його було звільнено з роботи на підставі п. 7 ст. 40 Кодексу Законів про Працю України за появу на роботі в нетверезому стані. Даний факт підтверджується наказом по установі № 187-к від 01.11.2016 року, в якому зазначено, що підставою для звільнення є протокол профспілкового комітету Центральної міської лікарні м. Торецька № 11 від 01.11.2016 року. Таке звільнення його з займаних посад вважає незаконним та безпідставним, так як зазначені в наказі № 187-к причини його звільнення не відповідають дійсним обставинам справи. Так, відповідно до положень п. 7 ст. 40 Кодексу Законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9, вирішуючи справи про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння у будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обовязки. Тобто, відповідно до вказаної норми чинного законодавства України про працю поява на роботі в нетверезому стані означає появу працівника в такому вигляді на території підприємства в робочий час, що дає власникові або уповноваженому ним органові право розірвати трудовий договір за пунктом 7 статті 40 КЗпП України. Однак, якщо працівник зявився в нетверезому стані на робочому місці у вільний від роботи час, у вихідний день чи під час відпустки, це не може бути підставою для звільнення за вказаною підставою. Позивач вказує, що Верховний Суд України у п. 25 зазначеної постанови № 9 розяснив, що нетверезий стан, наркотичне або токсичне спяніння можуть підтверджуватися як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку. Отже, відповідальність працівника настає лише у тому випадку, коли працівник перебував у нетверезому стані у місці виконання роботи і в робочий час або в іншому місці, де він перебував за розпорядженням керівника робіт. А якщо працівник перебував у такому стані за межами робочого дня, то на нього не можна накладати дисциплінарне стягнення. Також позивач зазначає, що як вбачається, з його пояснень наданих головному лікарю, 28 жовтня 2016 року, не зважаючи на те, що на чергуванні перебував інший лікар, його викликали з дому після 19.00 години, тобто в неробочий час, до хірургічного відділення для надання допомоги хворому пацієнту. При цьому, його стан жодним чином не фіксувався, ані медичним висновком, ані іншими засобами. Отже, відповідальність працівника настає лише у тому випадку, коли працівник перебував у нетверезому стані у місці виконання роботи і в робочий час або в іншому місці, де він перебував за розпорядженням керівника робіт. А якщо працівник перебував у такому стані за межами робочого дня, то на нього не можна накладати дисциплінарне стягнення. Таким чином, позивач вважає, що відповідач здійснив звільнення без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 Кодексу Законів про Працю України зобовязаний поновити його на попередній роботі. Крім того, зазначає, що відповідач своїми незаконними діями позбавив його гарантованих Конституцією України прав на працю та можливості заробляти собі та своїй родині на життя і мати достатній життєвий рівень, в звязку з чим йому завдано моральної шкоди, яка полягає у втратах немайнового характеру, в приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації. Своє порушене право він вимушений захищати в суді та докладати додаткових зусиль для його відновлення, в звязку з чим відчуває негативні відчуття, постійно хвилюється та переживає, знаходиться у стані емоціонального неспокою, пригніченості та роздратованості, розуміючи свою безпорадність у даній ситуації втратив сон та спокій, що негативно впливає на його стан здоровя та уклад життя, що приводить до сварок у родині та з оточуючими людьми, до порушення його звичайних життєвих звязків та звичок, відображається на особистому житті та унеможливлює продовження активної життєвої діяльності. Враховуючи глибину та тривалість завданої йому моральної шкоди, її розмір оцінює у 20000,00 грн. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Просив суд: 1.Поновити позивача на роботі на посаді лікаря-отоларинголога отоларингологічного кабінету поліклініки (0,25 ставки), лікаря-отоларинголога денного стаціонару хірургічного профілю поліклініки (0,75 ставки) та лікаря-отоларинголога хірургічного відділення за сумісництвом (0,5 ставки) в Центральній міській лікарні м. Торецька. 2.Стягнути з Центральної міської лікарні м. Торецька на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу станом на 18 квітня 2017 року у сумі 35660,80 грн. 3.Стягнути з Центральної міської лікарні м. Торецька на користь позивача 20000,00 (двадцять тисяч) грн. у відшкодування завданої йому моральної шкоди. 4.Стягнути з Центральної міської лікарні м. Торецька на користь позивача 5000,00 (п'ять тисяч) грн. витрат на правову допомогу. Представник відповідача надав суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначив, що позов не підлягає задоволенню за відсутністю доказів неправомірних дій відповідача. Вказав, що підставою для звільнення [PERSON] по ст. 40 п. 7 КЗпП України став факт зна\-ходження останнього на робочому місці у нетверезому стані, що підтверджено як показа\-ми свідка, так і особистим поясненням [PERSON] у письмовому вигляді та на засіданні профспілкового комітету. Як на докази знаходження на роботі у нетверезому стані лікаря [PERSON] послався на наступне: Наказом № 255 від 21.12.2015 року по ЦМЛ «з метою підвищення ефективності управ\-ління, аналізу, особистій відповідальності спеціалістів, підготовки резерву [PERSON] був призначений міським отоларингологом та був зобов'язаний (п 3.1. наказу № 255) «за\-безпечити проведення організаційно-методичної, консультативної роботи служби у відпо\-відності до Положення про міських спеціалістів, здійснювати планування, аналіз діяльно\-сті служби». Згідно посадової інструкції лікаря отоларинголога ЛОР відділення [PERSON] п. 2.11 він керує роботою середнього медичного персоналу, п. 2.12 він планує роботу та прово\-дить аналіз її результатів. Відповідно до п. 4.1 Інструкції [PERSON] несе відповідальність «за неналежне виконання та невиконання своїх посадових обовязків, помилкові дії та бездіяльність, не прийняття рішень, що входять до його компетенції, невиконання або неповне виконання своїх функціональних прав, тому відсутність графіку чергування на 28 жовтня 2016 року по ЛОР відділенню є порушенням посадової інструкції і положення про міського спеціалі\-ста та наслідки відсутності графіку лежать на [PERSON] у тому числі чергування в день 28 жовтня 2016 року, він знаходився на робочому місці та виконував свої функціональні обовязки по лікуванню хворої [PERSON], яку він лікував з 22 жовтня 2016 року. Згідно п. 2.2 Посадової інструкції лікаря денного стаціонару поліклініки хірургічного профілю ЦМЛ [PERSON], він повинен був надавати швидку та невідкладну медичну допомогу хворим отоларингологічного профілю, що підтверджує правомірність його звільнення за знаходження на робочому місці у нетверезому стані 28 жовтня 2016 року у час лікування [PERSON], яке було невідкладним на той час. Відповідно до додатку №10 до колективної угоди «перелік професій та посад, по яким надається щорічна відпустка за особливий характер праці по атестації робочих місць, по\-станови КМУ № 1290 від 17.11.1997 року (в редакції постанови КМУ від 13.05.2003 року №679» лікар отримує додаткову відпустку за особливий характер роботи (ненормований робочий час) 7 днів, таку відпустку отримував [PERSON] (наказ № 437 від 13.06.2016 року). У п. 7 ст. 40 КЗпП України вживається словосполучення «появи на роботі», але це не означає, що застосування дисциплінарних санкцій можливе лише в тому випадку, коли працівник прийшов на роботу в такому стані. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992р. (далі - Постанова), вирішуючи справи про відновлення на роботі осіб, трудо\-вий договір з якими розірвано на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені працівники за появу на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння в будь-який час робочого дня, неза\-лежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати тру\-дові обовязки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановленої загальної тривалості, вважається робочим часом. Це означає, що якщо працівник вживав алкогольні напої за 5 хвилин до закінчення робочого дня, його слід вважати таким, що грубо порушує трудову дисципліну. Працівник може приступити до роботи у тверезому стані і привести себе в стан алкогольного спяніння в будь-який час і він буде нести за це відповідальність. Але керівникам підприємств не варто порушувати вимоги ст. 149 КЗпП України у будь-яких випадках. Навіть у разі появи на роботі в нетверезому стані від порушника слід вимагати письмових пояснень. Звичайно, в день появи на роботі в такому стані немає сен\-су вимагати пояснень, це можна зробити на другий день, коли працівник уже буде в твере\-зому стані. Відповідальність працівника настає лише в тому випадку, коли працівник перебу\-вав у нетверезому стані в місці виконання роботи і в робочий час або в іншому місці, де він перебував за розпорядженням керівника робіт. А якщо працівник перебував у такому стані за межами робочого дня, наприклад, у вихідний день, то на нього не можна наклада\-ти дисциплінарне стягнення. Особливо слід зауважити, що підвищена відповідальність за такі провини настає для працівників, у яких ненормований робочий день. Межі тривалості ненормованого робочого дня в законодавстві, на жаль, не встановлено, а тому Верховний Суд розяснив, що для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на ро\-боті понад встановленої загальною тривалістю вважається робочим. А це означає, що як\-що працівник з ненормованим робочим днем вжив алкогольні напої на підприємстві, в установі, організації в 22-й годині або 23-й годині, його можна притягнути до дисципліна\-рної відповідальності. Це розяснення направлено на те, щоб працівники взагалі не вжи\-вали алкогольні напої на підприємствах, установах, організаціях. Перелік працівників з ненормованим робочим днем встановлюється підприємством у колективному договорі. Також зазначив, що обтяжуючими провину [PERSON] обставинами є те, що це призвело до смерті хворої [PERSON], їй не була дана своєчасна та кваліфікована допомога лікарем [PERSON], що підтверджується актом комісійного розслідування. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, дав пояснення, які відповідають змісту письмових заперечень. Додатково представник відповідача пояснив, що незважаючи на те, що позивач працював на трьох посадах у Центральній міський лікарні м. Торецька, порушення ним трудової дисципліни, а саме поява на роботі в нетверезому стані під час виконання обовязків працівника за сумісництвом є підставою його звільнення не тільки як працівника за сумісництвом, а також і як працівника за основним місцем роботи. При звільненні позивача адміністрацією Центральної міської лікарні м. Торецька процедура цього звільнення була дотримана повністю. Також додав, що позивач, враховуючи специфіку роботи лікаря, повинен перебувати як у безпосередньому підпорядкуванні у керівника, який встановлений посадовою інструкцією позивача, так і в опосередкованому підпорядкуванні адміністрації центральної міської лікарні і повинен перебувати на роботі, як лікар, який здійснює ургентне чергування, при будь-якій необхідності у наданні хворим медичної допомоги, а також по першому виклику осіб, в яких він перебуває як у безпосередньому підпорядкуванні, так і в опосередкованому, що й виконував позивач протягом багатьох років своєї роботи як лікаря. Також зазначив, що робочим місцем позивача є будь-яке приміщення, де той надає медичну допомогу. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди вважав таку не доведеною належними та допустимими доказами. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] (сестра медична хірургічного відділення Центральної міської лікарні м. Торецька) повідомила суду про те, що 18 жовтня 2016 року вона чергувала у хірургічному відділенні. Підтвердила перебування позивача [PERSON] у приміщенні хірургічного відділення на початку 19 години 18 жовтня 2016 року протягом 15-20 хвилин, при цьому повідомила, що не може стверджувати факт перебування [PERSON] у цей період у стані алкогольного спяніння. Свідок [PERSON] (лікар-отоларинголог Центральної міської лікарні ЦМЛ ) у судовому засіданні пояснила, що 28 жовтня 2016 року не був днем чергування позивача [PERSON] Близько 20.00 год. 28 жовтня 2016 року її викликали до хірургічного відділення для надання медичної допомоги хворому. Позивача [PERSON] після 19 години 28 жовтня 2016 року у приміщенні Центральної міської лікарні м. Торецька не бачила. Допитана в якості свідка [PERSON] (лікар-офтальмолог, завідувач денним стаціонаром Центральної міської лікарні м. Торецька) вказала на те, що 28 жовтня 2016 року в період робочого часу, тобто приблизно з 08.00 години до 15.00 години спілкувалася з [PERSON], однак ознак алкогольного спяніння останнього не помітила, стверджує що позивач перебував в тверезому стані. Крім того, пояснила, що 31.10.2016 року вона підписувала графік надання медичної допомоги лікарями у вихідні та святкові дні на отоларингологічне відділення на жовтень-листопад 2016 року. Свідок [PERSON] (медична сестра ЦМЛ) повідомила суду про те, що графік чергування на жовтень 2016 року було надано позивачем [PERSON] 31 жовтня 2016 року. Вказала, що вона підписала даний графік у завідуючої денним стаціонаром ЦМЛ м. Торецька - [PERSON], після чого один екземпляр графіка залишила в ординаторській відділення, а другий був наданий для санпропускника. Зазначила, що графіки чергувань складаються постійно на початку місяця, однак в даному випадку графік було складено на жовтень 2016 року наприкінці місяця, тобто 31.10.2106 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (заступник головного лікаря Центральної міської лікарні м. Торецька по медичній частині) повідомила суду про те, що 28 жовтня 2016 року вона викликала позивача [PERSON] до хворої у звязку із необхідністю спостереження за її станом. Крім того, пояснила суду, що на засіданні профспілкового комітету позивач [PERSON] підтвердив обставину щодо вживання ним алкогольних напоїв. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її мати перебувала на лікуванні у хірургічному відділенні Центральної міської лікарні м. Торецька. Позивач [PERSON] безпосередньо здійснював її лікування. 28 жовтня 2016 року приблизно о 18 год. 30 хв. вона бачила позивача [PERSON] на вулиці біля приміщення Центральної міської лікарні м. Торецька. При цьому, у позивача [PERSON] мали місце ознаки алкогольного спяніння. Крім того, свідок, зі слів своєї сестри, повідомила суду про те, що позивач [PERSON] 28 жовтня 2016 року після 18 години був у палаті, де перебувала її хвора мати, але не оглядав її. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, його представника, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. З 01.08.2013 року позивач [PERSON] працював на посаді лікаря-отоларинголога отоларингологічного кабінету поліклініки (0,25 ставки), лікаря-отоларинголога денного стаціонару хірургічного профілю поліклініки (0,75 ставки), лікаря-отоларинголога хірургічного відділення за сумісництвом (0,5 ставки) у Центральній міський лікарні м. Торецька, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача, копією наказу № 212 к від 31.07.2013 року, копіями заяв позивача (а. с. 6, 127, 128, 129). Ці обставини не заперечуються сторонами. 01.11.2016 року позивача було звільнено із вказаних посад на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані. Ця обставина підтверджується записом у трудовій книжці позивача та копією наказу № 187 к від 01.11.2016 року (а. с. 6, 134). Не погоджуючись зі звільненням, позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку\~ за час вимушеного прогулу\~ та відшкодування моральної шкоди. При вирішенні питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7\~ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю\~ст. 5-1 КЗпП України\~визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22.06.1982 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04.02.1994 р.) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розяснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення. Звільнення є одним із видів дисциплінарних стягнень (ст. 147 КЗпП України). Положеннями ст. 40 КЗпП України\~визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Пунктом 7 частини 1 цієї норми визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 25\~постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9\~зі змінами, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обовязки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановлену його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне спяніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст. 27 ЦПК), яким суд має дати відповідну оцінку. Щодо дотримання процедури звільнення позивача суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Такі пояснення були викладені пояснювальною запискою [PERSON] власноручно 31.10.2016 року., де він визнав без зазначення конкретної години що 28 жовтня 2016 року перебував у стані алкогольного спяніння. (а. с. 9). Відповідно до\~ст. 148 КЗпП України\~дисциплінарне стягнення може бути накладене не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку (не враховується час звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці) і не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку Ці вимоги відповідачем були дотримані. Наказ про звільнення позивача було оформлено 01.11.2016 року.(а.с. 134). Таким чином, строки притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності порушені не були. Ч. 1\~ст. 43\~\~КЗпП України\~передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті\~40\~і пунктами 2 і 3 статті\~41\~цього\~Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.\~\~ На засіданні профспілкового комітету Центральної міської лікарні м. Торецька , яке відбулося 01.11.2016 року та на якому був присутній і [PERSON], профспілковий комітет дав згоду на розірвання трудового договору за п. 7\~ст. 40 КЗпП України\~\~з лікарем-отоларингологом [PERSON] ( а.с. 8).\~\~ Наказ № 187-к\~\~ про дисциплінарне стягнення\~звільнення за п. 7\~ст. 40 КЗпП України\~[PERSON] був виданий 01 листопада 2016 року. Позивач був ознайомлений з ним,\~\~отримав трудову книжку з відповідним записом. (а.с. 134, 6). Отже, суд погоджується з доводами представника відповідача про дотримання процедури звільнення позивача. В той же час, суд не може погодитися з твердженнями представника відповідача стосовно доведеності обставини перебування позивача в стані алкогольного спяніння саме на робочому місці у робочий час з наступних підстав. Підтримуючи позов, [PERSON] у судовому засіданні не заперечував, що 28 жовтня 2016 року після 18 години він перебував у стані алкогольного спяніння. Це також підтверджено його письмовими поясненнями від 31.10.2016 року (а. с. 9). Медичне обстеження його стану не проводилось. Будь-яких актів про перебування позивача у стані алкогольного спяніння складено не було. Ці обставини не заперечується сторонами. Перебування позивача у стані алкогольного спяніння після 18 години 28 жовтня 2016 року підтвердила свідок [PERSON] Свідок [PERSON] повідомила суду, що на засіданні профспілкового комітету позивач [PERSON] підтвердив обставину щодо вживання ним алкогольних напоїв. З показів свідка [PERSON] вбачається, що позивач мав ознаки стану алкогольного спяніння після 18 години 28 жовтня 2016 року. При цьому, свідок [PERSON] повідомила, що 28 жовтня 2016 року в період робочого часу, тобто приблизно з 08.00 години до 15.00 години спілкувалася з [PERSON], однак ознак алкогольного спяніння у нього не помітила. Крім того, у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, на підставі яких можна зробити висновок про конкретний час вживання позивачем алкогольних напоїв. Щодо робочого часу позивача суд зазначає наступне. Статтею 50 КЗпП України встановлено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Саме така норма застосована адміністрацією Центральної міської лікарні м. Торецька при встановленні Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Центральної міської лікарні м. Торецька. Також цими правилами внутрішнього трудового розпорядку передбачена можливість застосування понад нормованої роботи по виробничій необхідності. (а. с. 86, 87). Згідно дослідженого у судовому засіданні графіка роботи лікарів поліклінічного відділення на жовтень місяць 2016 року, закінчення робочого часу позивача 28 жовтня 2016 року припадає на 17 год. 54 хв. (а.с. 136). Досліджений у судовому засіданні графік роботи співробітників денного стаціонару поліклініки ЦМЛ на жовтень місяць 2016 року містить відомості про те, що робочий час позивача 28 жовтня 2016 року тривав до 16 год. 23 хв. (а.с. 137). У дослідженому у судовому засіданні графіку роботи і чергувань лікарів-хірургів по хірургічному відділенню на жовтень місяць 2016 року зазначено, що період роботи і чергування позивача 28 березня 2016 року охоплюється проміжком часу з 7 год. 30 хв. до 10 год. 51 хв. Положення про надання ургентної хірургічної і консультативної допомоги пацієнтам силами лікарів-спеціалістів усіх профілів, яке затверджене головним лікарем ГТМО (ЦМЛ м. Торецька) встановлює таку форму чергування лікарів, як «чергування на дому». Обовязковою умовою організації таких чергувань згідно цього Положення є обовязок лікарів до 25 числа складати графіки чергувань на наступний місяць. Ці графіки затверджуються головним лікарем ГТМО (ЦМЛ м. Торецька) або його заступником. Отже, досліджені у судовому засіданні графіки роботи і чергування позивача не дають підстав вважати, що період часу після 18 год. 00 хв. до 24 год. 00 хв. 28 жовтня 2016 року був робочим часом позивача. Це узгоджується з показами свідка [PERSON], яка повідомила суду, що 28 жовтня 2016 року не був днем чергування позивача [PERSON] При цьому, суд критично ставиться до доводів представника відповідача стосовно того, що позивач працював на умовах ненормованого робочого дня, оскільки умови колективного договору, які містять норму щодо надання додаткової відпустки працівникам за особливий характер праці, не встановлюють для працівників режиму роботи на умовах ненормованого робочого дня. (а.с. 52). Також не встановлюють такого режиму роботи на умовах ненормованого робочого дня і норми досліджених у судовому засіданні Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Центральної міської лікарні м. Торецька (а. с. 86, 87). Представником відповідача не надано доказів щодо обовязку роботи позивача на умовах ненормованого робочого дня. Крім того, твердження представника відповідача про обовязок позивача приступити до роботи на підставі виклику головного лікаря ЦМЛ, або його заступника, не узгоджуються з п. 7.1 посадової інструкції [PERSON], як лікаря-отоларинголога денного стаціонару поліклініки хірургічного профілю ЦМЛ, у якому зазначено, що лікар-отоларинголог денного стаціонару безпосередньо підпорядкований завідувачу денним стаціонаром поліклініки. Також, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що порушення трудової дисципліни працівника за сумісництвом, яке полягає у появі на роботі в нетверезому стані є також підставою для звільнення цього працівника за основним місцем роботи виходячи з наступного. Згідно ч. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мiнiстерства працi України, Мiнiстерства юстицiї України, Мiнiстерства фiнансiв України вiд 28.06.93 N 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 14 Постанови N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», висловив наступну правову позицію: згідно зі ст. 102-1 КЗпП працівники, які працюють за сумісництвом (виконують крім основної у вільний від неї час і іншу роботу на умовах трудового договору в того самого чи іншого роботодавця), одержують заробітну плату за фактично виконану роботу без обмеження її певним розміром. Аналізуючи зазначені норми, суд приходить до висновку про неможливість одночасного перебігу робочого часу працівника за основним місцем роботи і за сумісництвом. Робочий час у цих випадках не може співпадати. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що період часу з 18 год. 00 хв. до 24 год. 00 хв. 28 жовтня 2016 року не був робочим часом позивача. Щодо твердження представника відповідача про перебування позивача 28 жовтня 2016 року після 18 год. 00 хв. на робочому місці, суд зазначає, що згідно п. 1.5 посадової інструкції [PERSON], як лікаря-отоларинголога денного стаціонару поліклініки хірургічного профілю ЦМЛ встановлено, що робочим місцем такого є кабінет, обладнаний згідно із табелем оснащення, та інші місця, повязані із виконанням службових обовязків. Доказів перебування позивача 28 жовтня 2016 року після 18 год. 00 хв. у кабінеті, обладнаному згідно із табелем оснащення, суду не надано, як не надано суду і переліку інших місць, які повязані із виконанням позивачем своїх службових обовязків з обґрунтуванням того, що ці місця безпосередньо повязані із виконанням таких обовязків. Суд погоджується з твердженням представника відповідача про те, що 28 жовтня 2016 року після 18 год. 00 хв. позивач перебував у приміщенні хірургічного відділення ЦМЛ м. Торецька, але при цьому суд зазначає, що обставину перебування у цей час позивача саме на робочому місці суд вважає недоведеною. Отже, представником відповідача не доведено як обставину вживання алкогольних напоїв позивачем у робочий час на робочому місці, так і обставину перебування позивача у стані алкогольного спяніння у робочий час на робочому місці. Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи є незаконним, що свідчить про наявність підстав для поновлення [PERSON] на роботі. Відповідно до частини 2\~статті 235 Кодексу законів про працю України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. У відповідності до вимог вищевказаного порядку, судом проведено розрахунок середнього заробітку [PERSON]Г, за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 листопада 2016 року (день з якого позивач вже не працював) та до 18 квітня 2017 року включно, згідно уточненого позову. З наявних в матеріалах справи довідок про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] (а.с. 48), про норми праці лікарів отоларингологів (а.с. 49) вбачається, що його середньоденна заробітна плата складає 254,72 грн., яка розрахована наступним чином: (4353,43+4349,89+2473,83+2143,83)/51 сума доходу за вересень і жовтень 2016 року поділена на сумарну кількість робочих днів за ці два місяці. Кількість днів вимушеного прогулу [PERSON] становить 140 днів (період з 02 листопада 2016 року по 18 квітня 2017 року). Відтак, заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 35 660,80 грн. (140 днів вимушеного прогулу х 254,72 грн. середньоденної заробітної плати = 35 660,80 грн.). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 35 660,80грн. Стосовно позовної вимоги про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1\~статті 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно частини 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 2371 КЗпП України передбачено\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абзацом 2 пункту 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(з наступними змінами та доповненнями), визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд частково погоджується з доводами представника відповідача стосовно того, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження конкретних форм прояву моральної шкоди, яку, за словами позивача, було йому завдано внаслідок звільнення, а також належні докази на підтвердження розміру такої шкоди саме у 20 000,00 грн. При цьому суд приймає до уваги і частину доводів позивача стосовно того, що відповідач своїми незаконними діями позбавив його гарантованих Конституцією України прав на працю та можливість заробляти на життя і мати достатній життєвий рівень, у звязку з чим йому завдано моральної шкоди, яка полягає у втратах немайнового характеру, в приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації. Своє порушене право він вимушений захищати в суді та докладати додаткових зусиль для його відновлення, в звязку з чим відчуває негативні відчуття, постійно хвилюється та переживає, знаходиться у стані емоціонального неспокою, пригніченості та роздратованості, розуміючи свою безпорадність у даній ситуації. Ці обставини підтверджуються безпосередньо самим фактом звернення позивача до суду із захистом своїх прав і участю позивача як сторони у судових засіданнях. При цьому, суд вважає встановленими обставини наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, оскільки, раніше, суд встановив протиправність діяння відповідача щодо звільнення позивача. Це протиправне діяння відповідача, який винен у заподіянні цієї шкоди, перебуває у безпосередньому причинному звязку зі шкодою, яка завдана позивачу. Суд вважає, що за таких обставин підлягає стягненню з відповідача у користь позивача моральна шкода у сумі 1000,00 грн. Відповідно до частини 1\~статті 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3\~статті 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивачем заявлено позовну вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу, в обґрунтування чого надано суду копію квитанції про оплату цих послуг в сумі 5000,00 грн. та копію договору про надання послуг (а. с. 9, 10). Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, у тому числі, витрати на правову допомогу. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~ Оскільки всі позовні вимоги по суті задоволені, розмір понесених витрат на правову допомогу позивачем доведений, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача у користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. Відповідно до частини 3\~статті 88 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Поданий позов містить вимогу немайнового характеру, і вимоги майнового характеру. Відтак, стягненню з відповідача у користь спеціального фонду державного бюджету підлягає сума судового збору 1102,40 грн. (551,20 грн.+551,20 грн.). На підставі наведеного,

Outcome: partial