Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~Свої вимоги до суду позивач [PERSON] обґрунтував тим, що купив у відповідача автомобіль «Opel Kadett» державний номерний знак 37842ХМ, за який заплатив 40\~000 грн. При проведенні державної реєстрації автомобіля у територіальному сервісному центрі № [NUMBER] України в Хмельницькій області експертом виявлено сліди механічного втручання в ідентифікаційний номер кузова та встановлено недійсність свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Оскільки якість товару була істотного порушена та виявлено недоліки, які не можна усунути, позивач має право відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми. Тому, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 40000 грн. вартості купленого автомобіля та судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, наполягав на їх задоволенні. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов не визнали, заперечували проти його задоволення. [PERSON] пояснив, що він ніколи не був власником автомобіля «Opel Kadett» та не продавав його позивачеві. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він та [PERSON] зустрілися з [PERSON] біля відділення «ПриватБанк» у м. Бар по вул.. Героїв Майдану, щоб придбати автомобіль. [PERSON] в приміщенні банку зняв 36000 грн. особистих коштів та передав [PERSON] взамін за автомобіль «Opel Kadett». Згодом [PERSON] поїхав у сервісний центр МВС у м. Дунаївці Хмельницької області для того, щоб зняти автомобіль з обліку та переоформити на себе, проте було виявлено втручання в автомобіль та його вилучено на штрафмайданчик. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила про те, що у [PERSON] після повернення з зони АТО виникла необхідність придбати автомобіль, і він з цією метою в телефонному режимі домовився з [PERSON] про купівлю автомобіля «Opel Kadett». Після цього вони зустрілися біля відділення «Приват Банк» у м. Бар, де [PERSON] було передано 40000 гривень. [PERSON] запевнив, що автомобіль в належному стані та порадив його переоформити на [PERSON], проте з цим виникли проблеми та автомобіль було вилучено. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] зустрівся з [PERSON] біля відділення «ПриватБанк», де оглянув та придбав автомобіль. Передавав кошти у сумі 36 000 гривень [PERSON], після чого [PERSON] отримав автомобіль та технічний паспорт. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що йому відомо, що [PERSON] отримав автомобіль безоплатно, оскільки він особисто був присутній під час придбання автомобіля [PERSON] Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов не доведений та не обґрунтований і в його задоволенні слід відмовити. До такого висновку суд дійшов з наступного. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Між сторонами існує цивільно-правовий спір. Так, позивач стверджує, що між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Opel Kadett» державний номерний знак 37842ХМ. Відповідно до даного договору він отримав автомобіль та сплатив відповідачу його вартість в сумі 40 000 грн. Однак, державну реєстрацію автомобіля не вдалося провести із-за наявності механічного пошкодження номера кузова. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Отже сторонами за договором купівлі-продажу є продавець та покупець, і право продажу майна належить власнику. Посилання позивача на те, що стороною вказаного договору є відповідач не підтверджується жодним доказом. Відповідач не є власником спірного автомобіля, доручення на право продажу даного автомобіля у нього також відсутнє. Факт отримання відповідачем грошових коштів за продаж автомобіля позивачем не доведений. Дату укладення договору купівлі-продажу та дату передачі коштів відповідачу позивачем не вказано. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту укладення договору купівлі-продажу автомобіля з відповідачем [PERSON] та факту отримання відповідачем грошових коштів, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач являється інвалідом І групи, а тому звільнений від сплати судового збору. Витрат на професійну правничу допомогу позивач не поніс. рішення ухвалено на користь, а тому вимога позивача про стягнення судових витрат задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed