Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Відділ реєстрації Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням », в якій просить: -Визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначила, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , виданого 01 серпня 2000 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1-2393 [PERSON] належить право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 10 жовтня в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності. З 2002 року [PERSON] зареєстрована у будинку та постійно в ньому проживає. Крім неї з 1999 року зареєстрований її старший брат [PERSON] , та син [PERSON] . Тривалий час ні брат ні син не проживають у вказаному будинку. [PERSON] на початку 2000 років створив родину та забравши свої особисті речі та документи виїхав з будинку, але продовжував бути зареєстрованим. [PERSON] , з 2010 року мешкає окремо, забравши з будинку всі свої речі та документи, місце проживання якого на даний момент їй не відомо. Факт не проживання відповідачів у будинку підтверджується актом про не проживання, складеним Головою квартального комітету №9 [PERSON] .М [PERSON] 03 жовтня 2017 року. У зв`язку з відсутністю домовленістю з відповідачами та відсутністю їх у будинку більше року, вважає за необхідне визнати за ними втрату права власності. Позивач [PERSON] , до судового засідання подала заяву за якою прохала провести розгляд справи у її відсутність, на підставі поданих доказів, підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, до підготовчого судового засідання подав заяву за якою прохав провести розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник Третьої особи Відділу реєстрації\~Адміністрації Заводського\~району Кам`янської\~міської ради за довіреністю Волощюк О.Ю. до судового засідання подала заяву за якою прохала провести розгляд справи у її відсутність, та винести рішення на підставі чинного законодавства. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 89 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] . Даний житловий будинок належить на праві власності позивачу [PERSON] , [INFO] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.08.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М. на підставі заповіту, посвідченого Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 2 квітня 1997 року за р. №2-608 спадкоємцем майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] є [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] . (а.с.8). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] , [INFO] є рідним братом позивачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] , [INFO] є сином позивачки. В спірним жилим приміщенні, окрім позивача [PERSON] , на даний час зареєстровані - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою адресно-довідкового\~підрозділу ГУДМС\~УДМС України\~в Дніпропетровській\~області,\~вх.№2754\~від 26.02.2018\~року (а.с.\~14) та вх.№2772 від 26.02.2018 року (а.с.15) чим створює перешкоди для позивача у здійсненні ним права користування та розпорядження житловим будинком, а саме реєстрація відповідачів у належному будинку, змушує позивача сплачувати комунальні платежі за не проживаючих у будинку осіб та не дають їй можливості отримати субсидію. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що відповідач [PERSON] не проживає в будинку з 2010 року, а [PERSON] , з початку 2000 року, що підтверджено актом №669 від 03.10.2017 року виданим Головою квартального комітету №9 [PERSON] . [PERSON] (а..с. 12) та актом від 05.08.2019 року №319 виданим Головою квартального комітету №9 [PERSON] .М [PERSON] (а.с.69). Також свідок [PERSON] , [INFO] , зазначає в своїй письмовій заяві про те, що [PERSON] та [PERSON] з 2010 року не проживають в будинку за адресою будинок [ADDRESS] (а.с. 70-71). Свідок [PERSON] , [INFO] , також в своїй заяві зазначила, що [PERSON] та [PERSON] з 2010 року не проживають в будинку за адресою будинок [ADDRESS] (а.с. 72-73). Позивач [PERSON] наголошує на тому, що комунальні послуги не сплачують ні [PERSON] ні [PERSON] , у зв`язку з чим вона просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно із\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із\~ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Згідно із\~ст. 405 ЦК України\~член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Статтею 72 ЖК України\~зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Факт не проживання відповідачів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] підтверджено актом №669 від 03.10.2017 року виданим Головою квартального комітету №9 [PERSON] . [PERSON] .(а..с. 12) та актом від 05.08.2019 року №319 виданим Головою квартального комітету №9 [PERSON] .М. (а.с.69) та показами свідків [PERSON] (а.с.72-73) та [PERSON] (а.с. 70-71). Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням є підставною, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved