Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

01.07.2019 Головний центр підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота (військова частина [NUMBER] ) (далі по тексту Головний центр) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просив виселити відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з службового житлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Встановити порядок виконання ухваленого судового рішення, шляхом надання місячного строку для звільнення вказаного службового жилого приміщення та зняття з реєстрації. В обґрунтування позову зазначено, що полковник [PERSON] в період з 23 серпня 2008 по 04.01.2015 проходив військову службу в Навчальному центрі підготовки молодших спеціалістів Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ), на сьогоднішній день Головний центр підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота (військова частина [NUMBER] ), на посаді заступника начальника Навчального центру з матеріального забезпечення начальника відділу. Спільним рішенням засідання командування та житлової комісії Національного центру згідно протоколу №12 від 17 вересня 2008 року майора [PERSON] з складом чотири особи було зараховано на квартирний облік. \~ \~ \~ \~ Відповідно до розпорядження КМУ № 169-р від 27 січня 2010 року Державна іпотечна уставна передала квартиру [ADDRESS] про що складено акт прийому-передачі від 27 січня 2010 року. Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 155 від 04 лютого 2010 року квартиру [ADDRESS] включено до складу службового житла Навчального центру та спільним рішення засідання командування та житлової комісії Навчального центру у відповідності до протоколу № 12 від 01 грудня 2009 року полковник [PERSON] з складом сім`ї 4 особи ( [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] ) забезпечений службовим житловим приміщенням, а саме: двокімнатною квартирою [ADDRESS] (службовий ордер для вселення серії А № 067124). Відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 04 липня 2013 року № 182 «Про затвердження переліку службової житлової площі для тимчасового проживання осіб, які обіймають посади керівного складу органів Державної прикордонної служби України» службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] було надано полковнику [PERSON] та членам його сім`ї для тимчасового проживання на період проходження військової служби в Навчальному центрі та включено до Переліку службових приміщень, які надаються тільки посадовим особам, призначеним на посади начальника органу або його заступників. На сьогоднішній день, службова квартира, що за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту службова квартира), перебуває на обліку у Головному центрі на позабалансовому рахунку 023 «Активи на відповідальному зберіганні», що стверджується довідкою головного бухгалтера начальника фінансово-економічного відділу Головного центру від 23 квітня 2013 року за № 43. Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 25.11.2014 року за № 1024-ос полковник [PERSON] був переведений для подальшого проходження служби до Північного регіонального управління (ІІ категорії) Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) м. Житомир та наказом начальника Навчального центру від 31.12.2014р. № 442-ос з 04.01.2015 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Спільним рішенням командування та житлової комісії Начального центру №8 від 12.08.2015 полковник [PERSON] був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї у відповідності до вимог пункту 3 ст. 40 Житлового кодексу Української РС, як такого що припинив трудові відносини з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, пункту 3.- Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.12.2007р. №10401 (далі по тексту Інструкція), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 16/14707 від 11 січня 2008 року військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаному з переїздом в іншу місцевість, зараховуються на облік за новим місцем служби разом із членами їх сімей зі збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, які користуються правом на першочергове або позачергове одержання житла. Облікову житлову справу було направлено до нового місця проходження служби супровідним листом від 02.09.2015 року за №721-2584. Позивач вказує, що станом на квітень 2019 [PERSON] службове житлове приміщення не здав, хоча неодноразово повідомлявся про необхідність його здачі листами від 10 березня 2016 року № Т/721/179, від 06.05.2017 за №Т/721-343 та від 05 жовтня 2018 року за №Т/721-900. На даний час [PERSON] проходить службу в Західному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України м. Львів, зареєстрований за місцем проходження служби та знаходиться на квартирному обліку. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 серпня 2017 року у цивільній справі № 711/6049/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Однак, в службовій квартирі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачі на квартирному обліку у Головному центрі не перебувають та й не мають права перебувати. [PERSON] не є військовослужбовцем Головного центру та була звільнена з військової служби в Західному Регіональному управлінні Державної прикордонної служби України де й повинна була знаходитися на квартирному обліку. Облікову житлову справу з колишнім чоловіком не розділяла. Тому [PERSON] разом з членами своєї сім`ї немає права користуватися та розпоряджатися службовим житловим приміщенням. З огляду на зазначене, враховуючи необхідність виселення відповідачів із службового житла, оскільки існує черга військовослужбовців Головного центру, які можуть претендувати на заселення у службове житло, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 17 липня 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 21.10.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Черкаської міської ради. 09.01.2020 Адміністрація державної прикордонної служби України (дали по тексту Адміністрація Держприкордонслужби) звернулася до суду як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Представником третьої особи подано суду позовну заяву до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання до вчинення дій щодо виселення з службового житлового приміщення. В позові просили висилити відповідачів з службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначені обставини тотожні тим, що викладені в позовній заяві Головного центру. Окремо зазначено, що їм стало відомо з щорічної декларації за 206 рік, опублікованої на офіційному сайті НАЗК, що [PERSON] в 2017 році задекларувала нерухоме майно, що належить їй на праві власності у вигляді Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Сахнівка Корсунь-Шевченківський район Черкаська область. 21.10.2019 відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до Черкаської міської ради, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області, третя особа Головний центр, в якому просила визнати право власності на житлове приміщення, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за нею ( [PERSON] ), [PERSON] та [PERSON] . Зобов`язати Черкаську міську раду виключити вказану квартиру із числа службових. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, встановленої внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби. В силу набутого захворювання під час проходження військової служби, вимушено звільнена з військової служби за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас (наказ командира військової частини [NUMBER] від 31.03.2017 № 16-ос).Позивач вказує, що за період безперервного проходження служби в лавах Державної прикордонної служби України (на посадах військовослужбовця) з 01.11.2005 по 24.03.2017 має вислугу років, а саме: календарну 11 років 04 місяці 24 дні, пільгову 02 місяці 05 днів, цивільний трудовий стаж 02 роки 07 місяців 10 днів, всього 14 років 02 місяці 22 дні. В період з 22.07.2000 по 16.08.2017 вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , від якого має двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно ордеру на житлове приміщення №06712 від 05.02.2010р. [PERSON] надано право на зайняття двокімнатної службової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у складі сім`ї з 4 осіб, а саме: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька). Отже, посилаючись на норми ЖК УРСР, позивач вважає, що оскільки вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем (позивачем за первісним позовом) більше 10 років, та є особою з інвалідністю 2 групи, внаслідок професійного захворювання набутого під час проходження служби, позовні вимоги позивача за первісним позовом не підлягають до задоволення з підстав абз. 3, 6 ,7 ст. 125 ЖКУ, а відтак не може бути виселена із службового житла разом з членами своєї сім`ї. Також вважає, що на підставі п.8 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на безоплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду, тому просила визнати за нею та [PERSON] , [PERSON] право власності на спірну квартиру, а у задоволенні первинних позовних вимог відмовити. Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року зустрічний позовом [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первинним позовом Головного центру та об`єднано їх в одне провадження. Також вказаною ухвалою суду прийнято до розгляду позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Адміністрації Держприкордонслужби про зобов`язання до вчинення дій щодо виселення до спільного розгляду з первісним позовом та зустріним позовом, об`єднано їх в одне провадження. Протокольною ухвалою суду від 29.05.2020 замінено відповідача за зустрічним позовом Регіональне відділення Фонду державного майна по Черкаській області на його правонаступника Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях. Відповідачем за зустрічним позовом Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі по тексту Регіональне відділення) 04.06.2020 надано відзив на зустрічний позов. З даного відзиву вбачається, що відповідач вважає його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення, з огляду на те, що спірна квартира є службовим жилим приміщенням державної форми власності, проте Регіональне відділення не приймало цей об`єкт нерухомості до сфери свого управління та не уповноважене розпоряджатися ним. Крім того, регіональне відділення не є органом управління Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вказана юридична особа входить до сфери управління Адміністрації державної прикордонної служби України. Приватизація об`єктів державної власності здійснюється Регіональним відділенням в порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного та комунального майна України» і відповідно до ч.2 ст. 3 цього закону його дія не поширюється на приватизацію об`єктів державного житлового фонду, у тому числі гуртожитків. З огляду на це, вказують, що Регіональне відділення не має повноважень у сфері державного житлового фонду, зокрема службових жилих приміщень, а відтак вважають, що вони є неналежним відповідачем за зустрічним позовом. Відповідачем за зустрічним позовом - Черкаською міською радою, 15.06.2020 надано відзив на зустрічний позов. З даного відзиву вбачається, що Черкаська міська рада (далі по тексту ЧМР) вважають позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Так, відповідно до п.6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене Постановою Ради Міністрів від 04 лютого 1988 року №37 «Про службові жилі приміщення», жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли у встановленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Проте, спірне службове жиле приміщення на даний час перебуває на позабалансовому рахунку Головного центру і, як вказує позивач за первинним позовом, потреба у його використанні не відпала, оскільки наявна черга військовослужбовців які потребують одержання службового жилого приміщення. Отже, вирішення питання щодо виключення жилого приміщення х числа службових залежить від волевиявлення керівництва підприємства, установи чи організації. На сьогоднішній день, Адміністрацією Держаприкордонслужби рішення про виключення з числа службового-житлового приміщення спірної квартири не приймалося, клопотання про таке виключення ними на ім`я Міського голови м. Черкаси не направлялося, тому ЧМР вважає, що ними жодним чином не порушено прав та законних інтересів позивача. Ухвалою суду від 07.10.2020 підготовчий розгляд у даній справі закрито. Призначено справу до розгляду в судовому засіданні по суті позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача Головного центру позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та додані до неї докази. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю Березенко Є.А., в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог Головного центру. Також підтримали зустрічні позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в ньому та додані до нього докази. Окремо в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що на даний момент вона не може реалізувати своє право на отримання у власність житла, яке займає, гарантоване п.8 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей», оскільки згідно п. 4 рішення Черкаської міської ради від 04.02.2010 № 155, спірна квартира включена до складу службових Навчального центру підготовки молодших спеціалістів ДПСУ в Черкаській області (в/ч [NUMBER] ), відповідно використовувати квартиру як службове приміщення немає необхідності, адже Законом передбачено переважне право на визнання за нею права власності на таке житлове приміщення. Тому вважає, що її право порушене і підлягає захисту в суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. На адресу суду надав заяви від 13.11.2019р. та від 12.12.2019 в яких просив суд проводити розгляд даної справи без його часті. Також зазначив, що у задоволенні позовних вимог Головного центру про його виселення просить відмовити у повному обсязі. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Адміністрація Держприкордонслужби, в судовому засіданні первинні позовні вимоги Головного центру підтримав та просив їх задовольнити, також підтримав позовні вимоги заявлені Регіональним відділенням та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та додані до них докази. Третя особа Служба у справах дітей, в судовому засіданні просили вирішити спір на розсуд суду з урахуванням інтересів малолітньої дитини [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача за зустрічним позовом Черкаської міської ради, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та з урахуванням обставин викладених у наданому відзиві. Представник відповідача за зустрічним позовом Регіонального відділення в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] із врахуванням того, що Регіональне відділення за цим позовом не є належним співвідповідачем. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши зміст поданих позовних заяв та відзивів, вивчивши надані сторонами письмові докази, встановивши обставини справи та відповідні ним правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що полковник [PERSON] в період з 23 серпня 2008 по 04.01.2015 проходив військову службу в Навчальному центрі підготовки молодших спеціалістів Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ), на сьогоднішній день Головний центр підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота (військова частина [NUMBER] ), на посаді заступника начальника Навчального центру з матеріального забезпечення начальника відділу (а.с. 10, 11). Спільним рішенням засідання командування та житлової комісії Національного центру згідно протоколу №12 від 17 вересня 2008 року майора [PERSON] з складом чотири особи було зараховано на квартирний облік (а.с. 18-21). Відповідно до розпорядження КМУ № 169-р від 27 січня 2010 року Державна іпотечна установа передала квартиру [ADDRESS] про що складено акт прийому-передачі від 27 січня 2010 року (а.с. 46). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 193258895 від 16.12.2019 за Адміністрацією державної прикордонної служби України (ЄДРПОУ 00034039) 10.12.2019 зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 123). Право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 01.02.2010 виконавчим комітетом Черкаської міської ради, акту приймання-передачі нерухомого майна. Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 155 від 04 лютого 2010 року (а.с. 13-14) квартиру [ADDRESS] включено до складу службового житла Навчального центру та спільним рішення засідання командування та житлової комісії Навчального центру у відповідності до протоколу № 12 від 01 грудня 2009 року (а.с. 22-25) полковник [PERSON] з складом сім`ї 4 особи ( [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] ) забезпечений службовим житловим приміщенням, а саме: двокімнатною квартирою [ADDRESS] (службовий ордер для вселення серії А № 067124 (а.с. 12)). Відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 04 липня 2013 року № 182 «Про затвердження переліку службової житлової площі для тимчасового проживання осіб, які обіймають посади керівного складу органів Державної прикордонної служби України» (а.с. 16-17) службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] було надано полковнику [PERSON] та членам його сім`ї для тимчасового проживання на період проходження військової служби в Навчальному центрі та включено до Переліку службових приміщень, які надаються тільки посадовим особам, призначеним на посади начальника органу або його заступників. На сьогоднішній день, службова квартира, що за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку у Головному центрі на позабалансовому рахунку 023 «Активи на відповідальному зберіганні», що стверджується довідкою головного бухгалтера начальника фінансово-економічного відділу Головного центру від 23 квітня 2019 року за № 43 (а.с. 45). Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 25.11.2014 року за № 1024-ос полковник [PERSON] був переведений для подальшого проходження служби до Північного регіонального управління (ІІ категорії) Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) м. Житомир та наказом начальника Навчального центру від 31.12.2014р. № 442-ос з 04.01.2015 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 11). Спільним рішенням командування та житлової комісії Начального центру №8 від 12.08.2015 (а.с. 26-40) полковник [PERSON] був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї у відповідності до вимог пункту 3 ст. 40 Житлового кодексу Української РС, як такого що припинив трудові відносини з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, пункту 3.9 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.12.2007р. №1040, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 16/14707 від 11 січня 2008 року військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаному з переїздом в іншу місцевість, зараховуються на облік за новим місцем служби разом із членами їх сімей зі збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, які користуються правом на першочергове або позачергове одержання житла. Облікову житлову справу було направлено до нового місця проходження служби супровідним листом від 02.09.2015 року за №721/2584 (а.с. 44). Згідно довідки №30/238 від 12.04.2019 виданої військовою частиною [NUMBER] Державної прикордонної служби України, [PERSON] проходить службу в Західному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України м. Львів (в/ч [NUMBER] ) (а.с. 49). Станом на квітень 2019 [PERSON] службове житлове приміщення не здав, хоча неодноразово повідомлявся про необхідність його здачі листами від 10 березня 2016 року № Т/721/179, від 06.05.2017 за №Т/721-343 та від 05 жовтня 2018 року за №Т/721-900 (а.с. 41, 42, 43). Також судом встановлено та визнається сторонами, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 серпня 2017 року у цивільній справі № 711/6049/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Однак, в службовій квартирі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи спір, що виник між сторонами за первісним позовом та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суд враховує, що позивач Головний центр та третя особа Адміністрація Держприкордонслужби, в обґрунтування своїх позовів зазначає, що відповідачі на квартирному обліку у Головному центрі не перебувають та й не мають права перебувати. [PERSON] не є військовослужбовцем Головного центру та була звільнена з військової служби в Західному Регіональному управлінні Державної прикордонної служби України де й повинна була знаходитися на квартирному обліку. Облікову житлову справу з колишнім чоловіком не розділяла. Тому [PERSON] разом з членами своєї сім`ї немає права користуватися та розпоряджатися службовим житловим приміщенням. Отже, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право проживання у службовому жилому приміщенні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як члени сім`ї військовослужбовця [PERSON] , який проходив службу у Навчальному центрі підготовки молодших спеціалістів Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) на підставі службового ордеру для вселення серії А № 067124 (а.с. 12). Військовослужбовець [PERSON] переведений для подальшого проходження військової служби до в/ч № [NUMBER] (м. Львів), знятий з квартирного обліку у Головному центрі з 12.08.2015р. Житлова справа [PERSON] направлена на адресу в/ч [NUMBER] . Крім того, судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.08.2017р. (справа № 711/6049/17) Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення набрало законної сили 28.08.2017р. Отже, у службовому жилому приміщенні, на даний час зареєстровані та проживають повнолітній син [PERSON] [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON] . Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Отже, оскільки, як встановлено судом, відповідачі вселилися у службове житло на підставі спеціального ордеру, постійно проживають і зареєстровані там, не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Окремо слід зазначити, що суд не приймає до уваги доводи третьої особи Адміністрації Держприкордонслужби, що за відповідачем [PERSON] на праві власності зареєстровано Ѕ частину житлового будинку за адресою: с. Сахнівка Корсунь-Шевченківського Черкаської області, оскільки зазначена обставина не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, а третьою особою не було надано належного та допустимого доказу на підтвердження вказаної обставини. Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідачів з квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Отож, суд повинен з`ясувати, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення повнолітнього сина та колишньої дружини з малолітньою дитиною військовослужбовця з квартири, що є службовим житлом і в якій вони проживають, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду». Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення». Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про виселення, відповідач за первинним позовом [PERSON] , зокрема, посилалась на положення ст. 125 ЖК. Так, стаття 125 ЖК визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК). ЖК не роз`яснює зміст поняття одинокої особи. Тому суд проаналізував Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя». Тобто, у розумінні статті 125 ЖК відповідач [PERSON] вважається одинокою особою, яка проживає разом з неповнолітньою дитиною, не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення. Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якої іншого житла судом не встановлено, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви. Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд приходить до висновку що позовні вимоги про виселення [PERSON] не підлягають до задоволення. Крім того, зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 357/3258/16-ц (провадження № 61-575св17). Щодо вимоги про виселення малолітньої дитини [PERSON] то слід зазначити наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] , 2008 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. За таких обставин у задоволенні вимог щодо виселення малолітньої [PERSON] із службового жилого приміщення слід відмовити. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на житлове приміщення (спірної службової квартири) за нею та за [PERSON] та [PERSON] та зобов`язання Черкаську міську раду виключити цю квартиру із числа службових, то слід зазначити наступне. В обґрунтування зустрічних позовних вимог, [PERSON] посилалась на те, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем (позивачем за первинним позовом) більше ніж 10 років, є особою з інвалідністю 2 групи, внаслідок професійного захворювання набутого під час проходження служби, а тому вважає, що використання квартири як службове житло немає необхідності, оскільки вона має переважне право на визнання за нею права власності на цю квартиру, гарантоване ч.8 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї». Судом встановлено, що [PERSON] з 01 листопада 2005 року була прийнята військову службу за контрактом призовною комісією Могилів-Подільського РВК, Вінницької області. Згідно витягу з наказу начальника Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 16-ос від 31 березня 2017 року прапорщика [PERSON] (П-015694), відповідального виконавця, звільнено з військової служби за пунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 1 ч.8 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас на підставі свідоцтва про хворобу від 02.03.2017 №60/196 (а.с. 150). Згідно витягу з наказу начальника Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 17-ос від 31 березня 2017 року прапорщика [PERSON] (П-015694), відповідального виконавця, яку звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Встановлено, що вислуга років станом на 31 березня 2017 року становить: календарна: 11 років 05 місяців 00 днів; пільгова: 00 років 02 місяці 12 днів; трудовий стаж: 02 роки 07 місяців 10 днів (а.с. 149). Згідно із свідоцтва про хворобу №60/196 від 02 березня 2017 року ВКЛ клінічного госпіталю ДПСУ, м. Львів [PERSON] має захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби (а.с. 147). Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 543504 [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності з 08.06.2017р. безтерміново (а.с. 146). Зазначене також підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] серія [NUMBER] від 07.11.2017р. виданого Пенсійним фондом України (а.с. 148). Відповідно до ч. 8 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї» військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали особами з інвалідністю I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду. Отже, [PERSON] як військовослужбовець звільнений з військової служби внаслідок встановлення їй ІІ групи інвалідності, відповідно положень п.8 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї» має право на безоплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вона займає у будинку житлового фонду. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до п. 6 Положення «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37 (зі змінами), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Зі змісту вказаного вбачається, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове. Як вже було встановлено судом раніше, рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 04.02.2010 №155, спірна квартира включена до числа службових Навчального центру підготовки молодших спеціалістів Державної прикордонної служби України в Черкаській області (військова частина [NUMBER] ). Згідно довідки Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби імені генерала-майора Ігоря Момота від 23.04.2019 № 43, ця квартира перебуває на позабалансовому рахунку № [NUMBER] «Активи на відповідальному збереженні» [INFO] (військова частина [NUMBER] ) згідно акту прийому-передачі службової квартири від 04.06.2010 № 541. Враховуючи, що Головний центр, як установа, що використовує спірну квартиру як службову та Адміністрація Держприкордонслужби, як власник вказаної квартири, в судовому засіданні заперечують проти задоволення позовних вимог [PERSON] про виключення вказаної квартири із числа службових, а також вказують на те, що потреба у використанні цього приміщення, як службового не відпала, та ними не приймалося будь-якого рішення про виключення з числа службового спірної квартири, то суд приходить до висновку, що в суду відсутні правові підстави для зобов`язання Черкаської міської ради виключення вказаної квартири із числа службових. З огляду на зазначене, судом також не встановлено правових підстав для визнання за [PERSON] та за членами її сім`ї права власності на цю квартиру. Отже, оцінивши здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в ході розгляду справи не доведено обґрунтованість позовних вимог, суд вважає що вимоги первісного позову та тотожній позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору не підлягають задоволенню в повному обсязі. Також суд прийшов до висновку, відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки відповідачем [PERSON] (відповідачем за первісним позовом) не надано суду достатніх доказів на підтвердження наявності в неї правових підстав для задоволення зустрічного позову. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

Outcome: dismissed