Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ ОФ "Перший Легіон" про стягнення невиплаченої заробітної плати та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.02.2014 року по 13.04.2014 року він працював на посаді охоронця в ТОВ «Комплекс Агромарс» без офіційного працевлаштування. По причині невиплати заробітної плати, а також відмов працевлаштувати офіційно до трудового законодавства, змушений був розірвати трудові відносини. Заборгованість по заробітній платі за відпрацьований період, згідно домовленості, 85 грн. за добу, складає 3945,00 грн. В день звільнення позивачу не були виплачені кошти, що належать йому до сплати, на підставі наведеного просив позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні 26.11.2014 року позивач позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки судові не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у лютому 2014 року звернувся до ТОВ «Комплекс Агромарс», щодо можливого працевлаштування на вказане підприємство для роботи охоронцем. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при укладенні трудового договору з фізичною особою. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Загальні засади трудового законодавства визначають, що для виникнення правовідносин між роботодавцем та працівником необхідне їх документальне закріплення. Таким чином реалізується основне право працівників та службовців - право на працю. Трудовий договір визначається законодавцем, як угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що ТОВ ОФ "Перший Легіон" було зареєстровано та внесено до ЄДРПОУ, як юридична особа (а.с.12-14). Згідно з ч.4 ст.24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Статтею 29 КЗпП України, визначено,що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого органу. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач не посилалася на те, що він був допущений до роботи, саме з відома керівника ТОВ «Комплекс Агромарс», а навпаки стверджує, що директор Чернігівського регіонального відділення ТОВ «Комплекс Агромарс» [PERSON] працевлаштувати позивача, згідно норм чинного законодавства по закінченню випробувального терміну, відмовився. Позивач зазначив, що вважає доказом того, що між ним та відповідачем виникли трудові відносини, є те, що він виконував роботу, що підтверджується формою чергувань підрозділу охорони на об'єкті с. Рудня, заповненої начальником відділу охорони [PERSON] та табелю підрозділу охорони на об'єкті с. Рудня, заповненої начальником відділу охорони [PERSON] (а.с. 3-8). Проте доказів, що начальник відділу охорони [PERSON] за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого органу допустив позивача до роботи суду не надано, в розумінні ст. 57-58 ЦПК України, які б достовірно стверджували вказаний факт суду не надав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто заробітна плата, є відображенням відносин, що склалися між працівником та роботодавцем, а саме виконання праці та її винагорода за неї. Проте, позивачем не наведено доказів, які підтверджували, що позивач одержував заробітну плату в ТОВ «Комплекс Агромарс», як доказ, працевлаштування позивача у відповідача. Надана позивачем форма чергувань підрозділу охорони на об'єкті с. Рудня, заповненої начальником відділу охорони [PERSON] (а.с 3-5) в якій відображено на думку позивача його заробітну плату не є належним доказом отримання заробітної плати позивачем в розумінні ст. 57-58 ЦПК України, які б достовірно підтверджували факт отримання позивачем заробітної плати. Виходячи з викладеного вище, аналізу відносин, що існували між сторонами, відсутності доказів, які б свідчили про виконання позивачем роботи та допуск його саме до виконання роботи за розпорядженням керівника відповідача, суд приходить до висновку, що дані відносини не можуть характеризуватися як трудовий договір чи фактичний допуск до роботи, а тому і відсутні підстави вважати трудовий договір між сторонами укладеним. Виходячи з того, що суд дійшов висновку про відсутність між сторонами трудових відносин, відсутні і підстави для стягнення з відповідача заробітної плати на корись позивача. Статтями 116 та 117 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йму від підприємства, проводиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 кодексу, підприємство має виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з вище викладеного, відсутності підстав вважати трудовий договір між сторонами укладеним, відсутності доказів його укладення в будь-якій формі, суд приходить до висновку і про відсутність підстав для притягнення відповідача до відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року N 4 ). Для відшкодування моральної шкоди, в силу наведених норм, необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього або приниження честі та гідності позивача. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст. 237-1 КЗпП України). В силу наведеної норми трудового законодавства, підставою відшкодування моральної шкоди є порушення власником або уповноваженим ним органом законних прав працівника, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року N 4 роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. В підтвердження завдання моральної шкоди, позивач посилається на втрату нормальних життєвих зв'язків позивача та членів його сім'ї, спричинене неналежним виконанням відповідачем своїх трудових обов'язків. Проте, такі твердження не є доказом наявності моральної шкоди (душевних страждань), позивачем не надано доказів заподіяння моральних чи фізичних страждань, а також зважаючи на те, що судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, а тому відсутні умови і підстави для відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Зважаючи на те, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, то і не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача матеріальні витрати пов'язані з розглядом даної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed