Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», відповідно до якого просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 29.08.2018 року та скасувати рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 42755780 від 29.08.2018 року на підставі даного договору, відшкодувати понесені судові витрати. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилалася на те, що [PERSON] набула право власності на спірну квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 09.08.2016 року № 1497. Первісним власником спірної квартири була [PERSON] , мати позивача. Вказує, що в квартирі були зареєстровані та фактично проживали позивач та її мати. Вважає, що при відчуженні спірної квартири на користь відповідача [PERSON] було порушено діюче законодавство, внаслідок чого та згідно вимог ст. 215 ЦК України договір купівлі-продажу від 29.08.2018 року є недійсним. Також, зазначає, що до укладання договору дарування від 09.08.2016 року рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2015 року було звернуто стягнення на спірну квартиру як належну [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2017 року внаслідок укладання договору дарування було змінено спосіб виконання рішення та звернуто стягнення на спірну квартиру як на власність позивача [PERSON] . Разом з тим, постановою апеляційного суду Харківської області від 12.04.2018 року судове рішення про звернення стягнення на квартиру [PERSON] скасовано. Таким чином, зазначає, що судових рішень про звернення стягнення на квартиру позивача не має. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира позивача іпотекою обтяжена ніколи не була, будь-яких угод про передачу спірної квартири в іпотеку позивач не укладала. Крім того, площа спірної квартири складає 66,9 кв.м., іншого житла у позивача не має, квартира використовувалась для проживання позивача та членів її сім`ї, а тому підпадає під дію мораторію на підставі ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». А застосування наслідків недійсності купівлі-продажу спірної квартири можливе шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42755780, у зв`язку з чим нею заявлені і такі вимоги. На підставі викладеного [PERSON] звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав. 12.12.2018 від відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» до суду наданий відзив на позов, в якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. За клопотанням сторони ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.12.2018 до участі у справі залучено в якості третьої особи - АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.120-121 т.1). 24.01.2019 представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду поданий відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю (а.с.123-126 т.1). 29.01.2019 позивачем подано відповідь на відзив (а.с.143-147 т.1). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.03.2019 в задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с.233-238 т.1). Постановою Харківського апеляційного суду від 13.08.2019 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 21.03.2019 залишено без змін (а.с.321-323 т.1). Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 16.09.2020 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м.Харкова від 21.03.2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.68-72 т.3). Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду звернув увагу на те, що судами належним чином не досліджено факт виконання іпотекодержателем ТОВ «Алькор Інвест» свого обов`язку надати нотаріусу документальне підтвердження своєчасного повідомлення осіб, які мають права чи вимоги на предмет іпотеки, про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки. Також суд касаційної інстанції вказав, що постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 640/685/17 (провадження № 61-27861св18) іпотечний договір № 014/02- 1/2454/1-05 від 03 жовтня 2005 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» визнано недійсним. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. (т. 3 а.с. 75). Ухвалою суду від 29.10.2020 справу прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження (а.с.76- т.3). 30.03.2021 до суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання представника ТОВ «ФК «Алькор Інвест» за довіреністю Цепелевські А.О. про долучення до матеріалів справи нотаріально посвідченої копії нотаріальної справи за договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. 29.08.2018 за реєстровим номером 558 (а.с.1-120 т.4). Ухвалою суду від 14.07.2021 закрите підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.213-214 т.4). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, з підстав, викладених у позові, просила про його задоволення. Представники відповідачів [PERSON] , ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Третя особа: [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила задовольнити. Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д.М. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце підготовчого засідання повідомлений належним чином, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Представник третьої особи АТ «Райффайзен Банк Аваль» у судове засідання не з`явився, до суду подано заяви про розгляд справи без участі представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.151 т.3). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши долучені до справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 03 жовтня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] укладений кредитний договір № 014/02-1/2454-05 про видачу кредиту на суму 48 560 доларів США. В рахунок забезпечення зобов`язання за кредитним договором 03 жовтня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] укладений іпотечний договір № 014/02-1/2454/1-05, відповідно до умов якого банк набув статусу іпотекодержателя майнових прав на квартиру за будівельним номером [ADDRESS] , будівництво якої не завершене і яка в майбутньому стане власністю іпотекодавця (а.с.6-9 т.4). 11.08.2010 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладено Договір №1 про внесення змін до Договору іпотеки № 014/02-1/2454/1-05, посвідченого 03.10.2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Блудовим І.В., номер в реєстрі: 1839 (а.с.11 т.4). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2012 року у справі № 2012/2208/2012 позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь публічного Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 290 758,93 грн. та судовий збіро в сумі 2 907,58 грн. (а.с.199-201 т.1). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2015 року у справі № 640/9889/14-ц позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та в рахунок погашення боргу за кредитним договором за № 014/02-1/2454-05 від 03 жовтня 2005 року в розмірі 985 328,68 грн. звернуто стягнення на іпотечне нерухоме майно [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме: на квартиру [ADDRESS] . Надано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» право на продаж зазначеного предмета іпотеки, що належить [PERSON] , будь-якій особі-покупцеві, на умовах та в порядку, викладеному в ст..38 Закону України «Про іпотеку», за ціною встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на момент укладення договору купівлі продажу. Надано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Харківської обласної дирекції право на проведення усіх дій пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки. В частині вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовлено (а.с.43-47 т.4). 09.08.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т.П. реєстровий номер 1497, відповідно до якого [PERSON] передала в дар [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.54 т.1). Після укладення 09.08.2016 договору дарування спірної квартири [PERSON] своїй дочці [PERSON] , Банк звернувся до Київського районного суду м. Харкова з заявою про зміну та встановлення іншого порядку виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2015. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2017 в задоволенні заяви Банку про зміну та встановлення іншого порядку виконання рішення відмовлено, однак за ініціативою суду змінено порядок виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2015 у справі № 640/9889/14-ц в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку право здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві (другий та третій абзаци резолютивної частини рішення) таким чином: «в рахунок погашення боргу за кредитним договором за № 014/02-1/2454- 05 від 03.10.2005 у розмірі 985 328 грн. 68 коп., що включає заборгованість за: кредитом - 351 229 грн. 94 коп., відсотками 141 434 грн. 40 коп., пеню за порушення строків повернення кредиту 470 744 грн. 34 коп.; штрафи 21 920 грн. 00 коп., звернути стягнення на іпотечне нерухоме майно [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Харківської обласної дирекції, а саме на квартиру за [ADDRESS] ; надати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Харківської обласної дирекції право на продаж предмета іпотеки, житлової квартири за [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 09.08.2016 за № 1497, будь-якій особі покупцеві, на умовах та в порядку викладеному в ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на момент укладення договору купівлі продажу» (а.с.208-214 т.1). Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12.04.2018 ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2017 в частині, якою за ініціативою суду змінено порядок виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2015 у справі № 640/9889/14-ц скасовано. В іншій частині ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року залишено без змін (а.с.215-219 т.1). ТОВ «ФК «Алькор Інвест» відповідно до договору відступлення права вимоги від 23 січня 2018 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк», набуло статусу кредитора за кредитним договором № 014/02-1/2454-05 та іпотекодержателя за іпотечним договором № 014/02-1/2454/1-05 (а.с.13-14, 15, 18-19, 20, 23-25 т.4). 12 березня 2018 року ТОВ «ФК «Алькор Інвест» на адресу [PERSON] та [PERSON] направило листи-вимоги, відповідно до яких ТОВ «ФК «Алькор Інвест» набуло статусу кредитора за кредитним договором № 014/02-1/2454-05 та іпотекодержателя за іпотечним договором № 014/02-1/2454/1-05, вимагає сплатити заборгованість на загальну суму 8 172 294,03 грн. та повідомило про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Факт направлення листів-вимог підтверджується поштовими чеками та описами вкладення у цінні листи (а.с.69-77 т.4) 29 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., відповідно до якого ТОВ «ФК «Алькор Інвест» відчужило на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.4 т.4). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правовідносини, які стосуються порядку звернення стягнення на передане в іпотеку майно, врегульовані Законом України «Про іпотеку». Цим Законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту права за договором про задоволення вимог іпотеко- держателя або за відповідним застереженням в договорі іпотеки реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню,який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі,визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотеко держателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі,яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобовязання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Судом встановлено, що відповідне застереження мається у п. 3.4.2 договору іпотеки спірної квартири від 03.10.2005, де вказано крім іншого, що право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю (а.с. 96-100 т.1). Посилання позивача на те, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира позивача іпотекою обтяжена ніколи не була, а тому ТОВ «ФК «Алькор Інвест» не мало права на відчуження вказаної квартири, спростовується вимогами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та відомостями, які наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Стосовно доводів про визнання недійсним іпотечного договору в судовому порядку суд зазначає, що підставою для укладення спірного договору купівлі-продажу від 09.08.2016 був іпотечний договір № 014/02-1/2454/1-05 від 03.10.2005 року, укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] . Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору Іпотекодавець передає Іпотекодержателю у забезпечення виконання Іпотекодавцем (Позичальником) зобов`язань за кредитним договором № 014/02-1/2454-05 від 03.10.2005, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, далі «кредитний договір» або «основне зобов`язання» майнові права на двохкімнатну квартиру за [ADDRESS] , будівництво якої не завершене і яка в майбутньому стане власністю Іпотекодавця - до оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, яка після оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності продовжує бути забезпеченням виконання зобов`язань Іпотекодавцем за кредитним договором - далі «ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ». Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 по справі № 640/685/17, задовольняючи касаційну скаргу [PERSON] та залишаючи в силі заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 03.04.2017, яким визнано недійсним договір іпотеки від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05, укладений між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль, правонаступником якого є ПАТ Райффайзен Банк Аваль дійшов висновку, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права предметом іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені 25 грудня 2008 року на підставі Закону України Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва, який набрав чинності 14 січня 2009 року, відповідно до якого предметом іпотеки, зокрема, також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього (а.с.41-43 т.2). Відповідно до ч. 2 ст. 576 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) предметом застави може бути майно, яке заставодавцем набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Аналізом предмету договору іпотеки від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05 (п. 1.1 Договору) встановлено, що його предметом є не тільки майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а й майно (квартира), яке заставодавцем набуде після виникнення застави. Водночас, заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 03.04.2017 по справі № 640/685/17, залишеним без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.08.2019, договір іпотеки від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05 визнаний недійсним в частині передання в іпотеку саме майнових прав, а не квартири як майна, яке іпотекодавець набуде після виникнення іпотеки. Суд враховує, що до позивачки [PERSON] як до набувача майна за договором дарування від 09.08.2016 р. перейшли права та обов`язки іпотекодавця саме як до власниці об`єкта нерухомого майна, яке вже існувало та яке було предметом договору іпотеки від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05. Отже, визнання недійсним договору іпотеки від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05 з підстав неправомірності передання в іпотеку майнових прав не впливає на чинність зобов`язань з передання в іпотеку квартири, права на які [PERSON] не набула станом на момент укладення договору іпотеки, але права на яке були оформлені станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу. Цей висновок повністю відповідає положенням ч. 2 ст. 576 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Суд також враховує правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц, відповідно до якого сам по собі факт того, що на час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори. Крім того, судом враховані і ті обставини, що згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 09.11.2017 [PERSON] , яка обвинувачувалась у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України (незаконні дії щодо заставного майна) за обставинами подій відчуження квартири [ADDRESS] , яка перебувала під іпотекою, своїй дочці [PERSON] згідно договору дарування, визнала себе винною та покаялась і була передана на поруки трудовому колективу, що також спростовує доводи позивача в цій частині (а.с.205-207 т.1). У цьому контексті суд зауважує, що умисні узгоджені дії позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав третьої особи-кредитора, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України. Суд керується тим, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15-ц. Суд зауважує, що саме дарування квартири [PERSON] на користь доньки [PERSON] значним чином ускладнило задоволення кредитором та його правонаступниками своїх грошових вимог. Доводи позову про те, що постановою Апеляційного суду Харківської області від 12.04.2018 ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2017 було скасовано частково і підстав для звернення стягнення не було, також не заслуговують на увагу, оскільки ТОВ «ФК «Алькор Інвест» було задоволено вимогу іпотекодержателя шляхом продажу в порядку та на умовах, визначеному ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку» позасудовим шляхом. Крім того, не спростовані позивачем і доводи відповідачів та третіх осіб про те, що боржником за кредитним договором не були виконані умови кредитування в повному обсязі, в тому числі і на момент укладення договору 29.08.2018. До суду не надані належні та допустимі докази, що боржником кредитні зобов`язання виконанні в повному обсязі, а посилання третьої особи [PERSON] на наявність рішення суду від 25.09.2012 та його виконання 31.03.2017 не спростовує доказів відповідачів про наявність заборгованості станом на момент винесення рішення суду від 06.10.2015 у розмірі 985 328, 68 грн. та наявності даної заборгованості станом на момент договору купівлі-продажу від 29.08.2018. Посилання позивача на застосування вимог Закону України «По мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу недійсності правочину, також не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Так, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Однак, встановлений даним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Аналогічна правова позиція і висновки викладені Верховним Судом в постанові від 03 червня 2021 року у справі № 199/6839/19. Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов, а тому і підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в даному випадку під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу іпотекодержателем в порядку позасудового врегулювання на підставі статті 36, 38 Закону України «Про іпотеку», а саме на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, суд не вбачає. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем під час розгляду справи не доведено доводів в обґрунтування позовних вимог щодо того, що спірна квартира використовується як постійне місце мешкання позивача та про відсутність іншого житла. Так, хоча в позові вказано адресу спірної квартири та надано копію паспорту позивача з реєстрацією за адресою: [ADDRESS] від 15.03.2017, однак згідно відомостей Реєстру територіальної громади м. Харкова позивач [PERSON] станом на момент подання позову 14.09.2018 та час розгляду цієї справи не зареєстрована за спірною адресою. Також, під час розгляду даної справи встановлено, що і третя особа [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає і не зареєстрована, що підтверджується як її поясненнями в судовому засіданні, так і рішенням суду від 06.10.2015. Щодо позовних вимог про скасування рішення про реєстрацію прав та обтяжень № 42755780 від 29.09.2018, то вони є похідними від вимог про визнання недійсним договору-купівлі продажу від 29.09.2018, а тому також не підлягають задоволенню. Окрім цього, судом було досліджено документи, які були підставою для прийняття рішення про реєстрацію прав та обтяжень № 42755780 від 29.09.2018 та встановлено їх відповідність ст. 33, 38 Закону України «Про іпотеку» та вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Позивачем законність дій нотаріуса при прийнятті рішення про реєстрацію прав та обтяжень № 42755780 від 29.09.2018 не спростована. На підставі вищезазначеного, дослідивши всі надані сторонами докази та доводи, викладені в позові та у відзиву на підтвердження своїх доводів та заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними в судовому засіданні, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину згідно вимог ст. 216 ЦПК України у суду немає. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК). Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог розподіл судових витрат не здійснювався відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed