Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулося до Івано-Франківського міського суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором у розмірі 32133,52 гривень. Позивач вмотивував свій позов тим, що сторонами було укладено кредитний договір № ABS2RC03070003 від 10.12.2007 р., за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 6589,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку за кредитом. Підписавши заяву позичальника [PERSON] погодився, разом із запропонованими А-Банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам. У звязку із порушенням зобовязань за вказаним договором та ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зі сторони позичальника банк змушений звертатися до суду за стягненням із [PERSON] заборгованості у розмірі 32133,52 гривень, з яких 4475,83 грн. основного богу, 438,57 грн. - заборгованість за відсотками, 1737,35 заборгованість по комісії, 23475,41 грн. пеня, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1506,36 грн. штраф (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не зявився, суду подав заяву, за змістом якої просить розглянути справу у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач вказаний позов не визнав, подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити Позивачу у задоволенні позову у звязку зі спливом терміну позовної давності. В судове засідання не з`явився, суду подав заяву, за змістом якої просить розглянути справу у його відсутності із врахуванням поданих заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між Закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ABS2RC03070003. Відповідно до умов вказаного договору Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 6589,00 грн. на строк 36 місяців з 10.12.2007 року по 10.12.2010 року включно, що підтверджується заявою позичальника (а.с.6) Тобто, з 11 грудня 2010 року зобовязання, що випливають з Договору є припиненими та невиконаними. Позивачем зазначено, що у відповідача виникла заборгованість станом на 25.05.2015 року у розмірі 32133,52 гривень, з яких 4475,83 грн. основного богу, 438,57 грн. - заборгованість за відсотками, 1737,35 заборгованість по комісії, 23475,41 грн. пеня, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1506,36 грн. штраф (процентна складова). За таких обставин право Банку звернутися до суду з вимогою за зобовязаннями, що випливають із Договору виникло 11 грудня 2010 року. Враховуючи те, що банк звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості в 2015 році, то у відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду із позовною заявою. Аргументацію Банку про те, що підписавши заяву позичальника [PERSON] погодився, разом із запропонованими А-Банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, суд вважає невиправданою з огляду на наcтупне. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. У відповідності до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із змісту договору укладеного між [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк», даний договір не містив жодних посилань на те, що до договору додаються будь-які додатки, що є його невідємною частиною. Більше того, [PERSON] надання споживчого кредиту, котрі банк долучив до позовної заяви в якості доказу, не містять жодного підтвердження про те, що позичальник ознайомлювався саме з даними умовами, і вони ним визнавалися. [PERSON] підписані виключно Головою Правління ПАТ «А-Банк» [PERSON] [PERSON] не містять ні підпису, ні реквізитів позичальника, ні дати такого підписання. Наявність умов надання кредиту, що містяться в матеріалах справи не можна вважати належним доказом по справі в розумінні статті 59 Цивільного процесуального кодексу України оскільки, відповідач з даними умовами надання кредиту не ознайомлювався, не підписував їх як умови та невідємну частину договору, а тому вони не несуть жодного зобовязального навантаження для нього. Крім того, не видається за можливе встановити, коли саме затверджувалися умови надання кредиту в редакції, яка представлена суду, і чи існують у банку докази про те, що саме з даною редакцією умов надання кредиту ознайомлювали позичальника. Адже, договір Відповідач уклав із Закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк», а [PERSON] підписані Головою Правління Приватного акціонерного товариства «А-Банк». Згідно із правовою позицією ВСУ у справі № 6-16цс15 позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі [PERSON] не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що [PERSON] містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі [PERSON], зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих [PERSON] і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України щодо застосування наслідків спливу позовної давності, викладених в Постанові пленуму від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно розрахунку заборгованості у відповідача виникла заборгованість станом на 25.05.2015 року у розмірі 32133,52 гривень, з яких 4475,83 грн. основного богу, 438,57 грн. - заборгованість за відсотками, 1737,35 заборгованість по комісії, 23475,41 грн. пеня, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1506,36 грн. штраф (процентна складова). Однак, позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості 15.07.2015 року, відповідачем заявлено про сплив позовної давності, межами позовної давності для стягнення суми заборгованості в даному спорі слід рахувати з 11.12.2010 року (строк кінцевого виконання договору) по 10.12.2013 року (загальний строк позовної давності для основної вимоги), суд приходить до висновку,що перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права у позивача закінчився 10.12.2013 року (загальний строк позовної давності), а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити у звязку із спливом строків для звернення до суду за захистом порушеного права. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 207, 259 ЦК України,ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ст. 10, 11, 60, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

Outcome: dismissed