Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

у грудні 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: державний реєстратор Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Юферова Є.Д., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І., про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання іпотеки припиненою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на праві власності за позивачем зареєстрована квартира [ADDRESS]. У 2010 році позивачем було отримано дозвіл на перепланування вказаної квартири, у зв'язку з чим Київським МБТІ складені технічні паспорти на квартири за № 7 та 8. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на квартири № 7 та 8, які знаходяться за вказаною адресою. Зазначене рішення суду апеляційної інстанції було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, із залишенням в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2014 року, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на спірні квартири. Після набуття рішенням суду законної сили та поновлення в правах власника нерухомого майна позивачу стало відомо, що спірна квартира № 8 відчужена [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. До того ж в день набуття права власності на квартиру [PERSON] передала таку в іпотеку відповідно до договору іпотеки від 05 жовтня 2015 року, укладеного з [PERSON], в порядку забезпечення виконання зобов'язання, яке виникло з договору позики. Позивач посилається на те, що спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, оскільки право власності товариства на квартиру припинено на підставі рішення суду, а тому квартира підлягає витребуванню з володіння [PERSON] Крім того, обтяження спірної квартири іпотекою порушує права позивача, як законного власника. Товариство не давало своєї згоди на передачу квартири в іпотеку, при витребуванні майна з чужого незаконного володіння на користь законного власника іпотека цього майна припиняється. За таких обставин, позивач просить витребувати від [PERSON] з її незаконного володіння квартиру [ADDRESS] загальною площею 378,7 кв.м., житлова площа 180,3 кв.м., на користь позивача, скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Башлай Д.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 жовтня 2015 року, індексний номер 25042539, щодо спірної квартири, скасувати запис про право власності від 05 жовтня 2015 року за № 11471014, вчинений приватним нотаріусом КМНО Башлай Д.І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вищевказаної квартири, скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві Юферової Є.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02 липня 2014 року, індексний номер 14160562, щодо квартири [ADDRESS] скасувати запис про право власності від 17 червня 2014 року за № 6231037, вчинений державним реєстратором Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві Юферовою Є.Д. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірної квартири; визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки, укладеним 05 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], предметом іпотеки за яким є спірна квартира, скасувати запис про іпотеку від 05 жовтня 2015 року за № 11476389, вчинений приватним нотаріусом КМНО Башлай Д.І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірної квартири, скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Башлай Д.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 жовтня 2015 року № 25052057 щодо вказаної квартири, скасувати запис про обтяження від 05 жовтня 2015 року № 11476375, вчинений приватним нотаріусом КМНО Башлай Д.І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Башлай Д.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 жовтня 2015 року № 25052033 щодо вказаної квартири. (а.с.2-5, 99-104) Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли заперечення проти позову, в яких останній вказує, що чинним законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину. 05 жовтня 2015 року спірна квартира була відчужена відповідачем на користь [PERSON], яка набула право власності на квартиру на законних підставах. В момент вчинення правочину з купівлі-продажу квартири право власності на таку було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Нерухомість придбана [PERSON] за відплатним договором, тому в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, спірна квартира може бути витребувана у добросовісного набувача лише, якщо вибула з володіння власника не з його волі. У жовтні 2010 року між позивачем та [PERSON] укладено попередній договір, за умовами якого позивач зобов'язався укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири. На виконання умов даного договору [PERSON] сплатила вартість квартири в повному обсязі. У грудні 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення прав вимоги за попереднім договором, відповідно до якого до [PERSON] перейшло права вимоги до тресту щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири. На даний час позивач не повернув грошових коштів, сплачених за попереднім договором. З кінця 2010 року [PERSON], а згодом й [PERSON] несли витрати на утримання спірної квартири, оплачували житлово-комунальні послуги ТОВ «Експлуатаційна компанія». Відтак, відповідач вважає, що спірна квартира вибула з володіння позивача з його власної волі, оскільки посадові особи товариства не заперечували проти фактичного володіння квартирою [PERSON], а тому квартира не підлягає витребуванню з володіння [PERSON] Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, яку придбала на підставі відплатного договору, укладеного з законним власником майна. Правочин з купівлі-продажу квартири є дійсним, у судовому порядку не визнаний недійсним. На час відчуження квартири рішення апеляційного суду про визнання права власності на спірні квартири за [PERSON] набуло законної сили, скасовано не було. Спірна квартира вибула з володіння позивача з його власної волі, що підтверджується попереднім договором та протоколом засідання правління ПАТ «Трест Київміськбуд-1» від 11 жовтня 2010 року. Крім того, до винесення рішення представником відповідача [PERSON] зроблено заяву про застосування строку позовної давності, а саме: представник послався на пропуск строку позовної давності позивачем, оскільки спірна квартира вибула з володіння позивача 14 жовтня 2010 року, а з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння позивач звернувся у грудні 2015 року, тобто з пропуском загальної позовної давності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити у задоволенні позову, послався на те, що договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON], був оформлений з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», посвідчений приватним нотаріусом. На момент укладення договору іпотеки право власності на предмет іпотеки було належним чином зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іпотекодавцем. Підстави для припинення іпотеки, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», відсутні. Посилання представника позивача на практику застосування норм матеріального права, викладену у листі Верховного Суду України від 01 лютого 2015 року, є неспроможним, оскільки касаційний суд вказує на припинення іпотеки в разі набрання законної сили рішенням суду про витребування майна з чужого незаконного володіння. Отже, позовні вимоги про припинення іпотеки та скасування відповідних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є такими, що заявлені на майбутнє. Треті особи у судове засідання не з'явилися, явку своїх представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивачу ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], складається з 15 кімнат, жилою площею 374,90 кв.м., загальною площею 730,60 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 24 грудня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. Право власності на вказану квартиру зареєстровано 08 січня 2008 року у Київському МБТІ. (а.с. 23) Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, визнано за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с. 7-12) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року скасовано із залишенням в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2014 року, яким у задоволенні позову [PERSON] до ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту було відмовлено. (а.с. 13-17) За приписами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 ЦК України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Згідно з п. 16 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 01 липня 2015 року набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння (стаття 388 ЦК). Набувач визнається недобросовісним, коли він знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Під час розгляду такого позову відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Добросовісність володіння, набуття майна створюють ще одну важливу перевагу для незаконного володільця речі, а саме: коли від недобросовісного набувача майно може бути витребуване в усіх випадках, то від добросовісного законного набувача - у разі коли майно загублене, викрадене або вибуло з володіння власника (іншої особи, якій він передав майно у володіння) іншим шляхом поза їхньою волею (стаття 388 ЦК). Якщо річ було продано особою, яка одержала її за договором від власника, добросовісному набувачеві, то від останнього власник не може витребувати свою річ, оскільки у цьому випадку річ вибула як з володіння власника, так і з володіння його контрагента за договором з їх власної волі, тому право власника на витребування своєї речі з незаконного володіння обмежується інтересами добросовісного набувача. Якщо майно набуте безоплатно, навіть і добросовісним набувачем, від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати майно в усіх випадках. Отже, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане набувачем за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном з власної волі. Як убачається з матеріалів справи, позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира складається з 15 кімнат, загальною площею 730,60 кв.м. На підтвердження свого права власності на квартиру позивачем долучено свідоцтво про право власності, видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА від 24 грудня 2007 року. Державну реєстрацію права власності позивача на квартиру здійснено Київським МБТІ 08 січня 2008 року. В подальшому позивачем було отримано дозвіл на перепланування жилого приміщення, внаслідок чого вказана квартира була розподілена на дві квартири, загальною площею 145,4 кв.м. та 378,7 кв.м. Відповідно до технічного паспорту, складеного Київським МБТІ, станом на 11 листопада 2008 року квартира [ADDRESS] Отже, спірна квартира № 8 за своєю площею увійшла до квартири № 7, що складається з 15 кімнат, загальною площею 730,60 кв.м., право власності на яку виникло у позивача в порядку, передбаченому законом. Вказані обставини підтверджені письмовими доказами, а також не заперечувалися сторонами під час розгляду справи. На підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року [PERSON] зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 378,7 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 липня 2014 року. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2014 року. Постановою Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2014 року скасовано, справу було передано на новий касаційний розгляд. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року скасовано рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року із залишенням в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2014 року, яким у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на квартири було відмовлено. (а.с. 116-119) Таким чином, під час повторного касаційного розгляду справи за позовом [PERSON] про визнання права власності на квартири останнім було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири з відповідачем [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Башлай Д.І. (а.с. 140-141) Незважаючи на те, що відповідачу [PERSON], як стороні по справі, було достеменно відомо про наявність судового спору щодо квартири, яка є предметом продажу, [PERSON] у пункті 6 договору купівлі-продажу квартири засвідчив, що на момент укладення договору спірна квартира не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб, як у межах, так і за межами України, немає. Відповідач [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири не знала та не могла знати про наявність судового спору щодо квартири та продовження розгляду справи в касаційному суді, оскільки [PERSON] не є стороною цивільної справи за позовом [PERSON] про визнання права власності на квартири, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року станом на 05 жовтня 2015 року набуло законної сили та не було скасовано. Відтак, за приписами ст. 388 ЦК України відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Разом з тим, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння позивача - ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» поза його волею, що підтверджується наступним. Підставою для переходу права власності на спірну квартиру від ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» на користь [PERSON] є рішення суду апеляційної інстанції від 27 травня 2014 року, вказане судове рішення 21 жовтня 2015 року було скасовано із залишенням в силі рішення місцевого суду, яким у визнанні права власності за [PERSON] на спірну квартиру відмовлено. Посилання представника відповідача на те, що спірна квартира вибула з володіння товариства за його волею, не знайшло свого підтвердження матеріалами справи та поясненнями представника позивача. За змістом попереднього договору, укладеного між ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» та [PERSON], право вимоги за яким відступлено на користь [PERSON], сторони зобов'язалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу спірної квартири. (а.с. 143) Умови про передачу спірної квартири у володіння відповідача у попередньому договорі та протоколі засідання правління ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» від 11 жовтня 2010 року відсутні. (а.с. 148) Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. (стаття 61 ЦПК України) Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2014 року у справі № 756/11051/13-ц за позовом [PERSON] до ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, Державної виконавчої служби України, третя особа: ТОВ «Віта Верітас», про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, яке набрало законної сили, встановлено, що спірна квартира № 8 та ключі від такої за актом прийому-передачі [PERSON] не передавалися. [PERSON] не надано доказів, які б свідчили про згоду ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» на вселення та проживання [PERSON] у вказаній квартирі. Відповідно до довідки ТОВ «Експлуатаційна компанія» від 22 липня 2013 року позивач [PERSON] станом на 22 липня 2013 року проживав за адресою: [ADDRESS]. Під час розгляду цивільної справи № 756/11051/13-ц [PERSON] вказав своє місце реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Відтак, до набуття у власність спірної квартири відповідач [PERSON] проживав у такій без належної правової підстави. Оцінюючи зібрані докази у сукупності та взаємозв'язку, суд доходить висновку, що спірна квартира, яка вибула з володіння ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» на підставі рішення апеляційного суду про визнання за [PERSON] права власності на таку квартиру, скасованого в подальшому, є такою, що вибула з володіння позивача поза його волею. Позивач має право на витребування спірного нерухомого майна від добросовісного набувача - відповідача [PERSON] за правилами ст. 388 ЦК України, а відповідач [PERSON] зобов'язана повернути власнику спірну квартиру. Також відповідачем [PERSON] не доведено передачу позивачем спірної квартири у його володіння та користування до ухвалення судом рішення про визнання права власності на таку квартиру. Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 11 червня 2014 року № 6-52цс14. За таких обставин, суд доходить висновку про задоволення позову в частині витребування майна - спірної квартири з володіння [PERSON] та скасування записів та рішень державних реєстраторів, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] Щодо позовних вимог в частині визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки від 05 жовтня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], судом встановлено наступне. 05 жовтня 2015 року право власності на спірну квартиру перейшло до відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. В той же день між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] позику у сумі 8760500,00 грн. у строк до 05 жовтня 2018 року. В порядку забезпечення виконання за основним зобов'язанням 05 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки звернення стягнення на майно здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, за цим договором або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачу права власності на майно, в рахунок виконання обов'язків позичальника за договором позики, іпотекодержателю в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору, чи продажу іпотекодержателем майна від свого імені за вибором останнього. Договір іпотеки від 05 жовтня 2015 року укладений між сторонами у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Башлай Д.І., реєстровий № 812. У зв'язку з посвідченням договору іпотеки приватним нотаріусом КМНО Башлай Д.І. накладено заборону відчуження вказаної квартири до припинення чи розірвання договору іпотеки, реєстровий № 813. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. За умовами ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. За правилами ст. 17 Закону іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Матеріалами справи підтверджено, що 05 жовтня 2015 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, за умовами якого за згодою [PERSON], як власника спірної квартири, така була передана в іпотеку в порядку забезпечення виконання позикових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] Оскільки спірна квартира підлягає витребуванню з володіння [PERSON] на користь позивача, наслідком такого витребування є припинення права власності [PERSON] на квартиру. Відтак, з моменту передачі квартири її законному власнику така квартира не може залишатися в обтяженні, накладеному без згоди власника ПрАТ «Трест Київміськбуд-1». Умовою передачі нерухомого майна в іпотеку є належність такого майна на праві власності особі - іпотекодавцю та його згода, висловлена у договорі іпотеки. Відповідно до аналізу судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, проведеного Верховним Судом України у листі від 01 лютого 2015 року, суди повинні враховувати, що у разі задоволення судом позову власника про витребування майна із чужого незаконного володіння після набрання рішенням суду законної сили, іпотека цього майна припиняється. Таким чином, враховуючи те, що позивач, як законний власник, не давав свою згоду на передачу спірної квартири в іпотеку, умовами договору іпотеки передбачено право [PERSON] на звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі у позасудовому порядку, з метою поновлення позивача у правах власності на майно, суд доходить висновку, що іпотека спірної квартири за договором іпотеки від 05 жовтня 2015 року є припиненою у зв'язку з витребуванням квартири з володіння [PERSON] Наслідком визнання іпотеки припиненою є також скасування рішень та записів державних реєстраторів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку та обтяження щодо спірної квартири. Крім того, судом не встановлено підстав для застосування наслідків спливу позовної давності з огляду на те, що про порушення свого права власності на спірні квартири позивач дізнався з 21 жовтня 2015 року, тобто з дати залишення в силі рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову [PERSON] щодо визнання права власності на квартири. З позовом про витребування майна з чужого володіння позивач звернувся у грудні 2015 року, що свідчить про дотримання позивачем загальної позовної давності. Враховуючи вищенаведене, суд вирішує задовольнити позов ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання іпотеки припиненою в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення на користь позивача з відповідачів судовий збір у сумі 2596 грн. в рівних частках.

Outcome: approved