Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У листопаді 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», до відповідачів Миколаївської міськради та [PERSON], в обґрунтування якого вказав наступне. Пунктом 1.8 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 2/24 від 30.06.2006 р. [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 894 кв.м. за рахунок земель лісового господарства для будівництва та обслуговування житлового будинку, з наданням адреси вул. Гагаріна 2/7 у м. Миколаєві. Пунктом 16 та 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 17/46 від 09.11.2007 р. було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 894 кв.м., за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Гагаріна 2/7 у м. Миколаєві. В подальшому, на підставі вищевказаних рішень, [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 932943 від 24.09.2008 року, з кадастровим номером 4810136600:05:031:0012. Прокурор вважає, що зазначені рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та із перевищенням повноважень Миколаївської міськради, і з урахуванням уточнень, зроблених у судовому засіданні. просить: - визнати незаконним та скасувати п.1.8 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 2/24 від 30.06.2006 р.; - визнати незаконним та скасувати пункти 16 та 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 17/46 від 09.11.2007 р.; - визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 932943, який був виданий [PERSON] 24.09.2008 року, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 24.09.2008 р. за № 010800101567; - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку, площею 894 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:05:031:0012, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Гагаріна 2/7, та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею її у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство". Крім цього, прокурор просив поновити позовну давність для звернення до суду із даним позовом мотивуючи це тим, що порушення закону при передачі у власність спірної земельної ділянки було виявлено лише при здійсненні перевірки додержання вимог земельного законодавства, яка була проведена у 2014 році, і за результатами якої були виявлені порушення законодавства. Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації підтримала уточнені прокурором позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник позивача - Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача - Миколаївської міської ради у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову посилаючись на те, що відповідач в установленому законом порядку набув право власності на спірну земельну ділянку. Крім цього, вони просили суд застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору Дерев»янко І.А. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законом встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). В силу п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції, що діяла на час прийняття оспорюваних рішень та видачі державного акту [PERSON]В.) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно положенням пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» встановлено трирічний строк з дня набрання чинності цим Законом для звернення особи до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Оскільки цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 р., а прокурор звернувся до суду у листопаді 2014 р., то суд вважає, що ним не пропущено строк позовної давності, а відтак суд не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин позовної давності та розглядає справу по суті. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах даної справи копії рішення Миколаївської міськради № 2/24 від 30.06.2006 р. вбачається, що пунктом 1.8 розділу 1 цього рішення, [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 894 кв.м. за рахунок земель лісового господарства, для будівництва та обслуговування житлового будинку, із наданням цій земельній ділянці адреси вул. Гагаріна 2/7. Пунктами 16 та 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 17/46 від 09.11.2007 р. було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 894 кв.м., за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Гагаріна 2/7 у м. Миколаєві. В подальшому, на підставі вищевказаних рішень, [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 932943 від 17.09.2008 року, з кадастровим номером 4810136600:05:031:0012. Судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана [PERSON] за рахунок земель, що віднесені до земель ДП «Миколаївський лісгосп» (квартал 43), і це підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: листом ВО «Укрдержліспроект» № 299 від 04.09.2014 р., ситуаційною схемою земельної ділянки, вихідною земельно-кадастровою інформацією. Згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією грунтів у Миколаївській області» державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17 789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів, до складу якого увійшла і спірна земельна ділянка. На час прийняття оспорюваних рішень міської ради вказані землі перебували у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», в тому числі і землі кварталу № 43 урочища «Жовтневе», на території якого розташована спірна земельна ділянка. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Стаття 1 Лісового кодексу України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Крім цього, згідно ч.4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. За ст. 42 ЛК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України). Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення (таке саме правило встановлене статтею 12 ЛК України). Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісового фонду, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами. За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше, ніж 5 га. Відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача. Із листів Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 1156 від 17.11.2014 р. та № 768 від 08.08.2014 р. вбачається, що вказаним управлінням не надавався висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах урочища «Жовтневе» [PERSON], і розпорядження або рішення відповідних органів влади чи органів місцевого самоврядування щодо вилучення спірної земельної ділянки зі складу земель ДП «Миколаївське лісове господарство» до управління не надходила. Пунктом 6 частини першої статті 31 Лісового Кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого комісією з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка належить до державної власності, Миколаївська міськрада не мала повноважень. До того ж, статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» визначено, що обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення. Із наявного у матеріалах справи листа Головного управління Держземагенства у Миколаївській області від 06.08.2014 р. вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на державну землевпорядну експертизу не надходив. Суд критично сприймає наданий представником відповідача висновок державної експертизи землевпорядної документації № 1481 від 26.06.2007 р. через те, що у п. 11 цього висновку зазначено, що він повернений на доопрацювання у строк 20 робочих днів (п.12), і даних про усунення у вказаний строк зауважень представник відповідача суду не надав. До того ж, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до положень ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті. Однак судовим розглядом встановлено, що рішення про вилучення компетентним органом спірної земельної ділянки у ДП «Миколаївське лісове господарство» не було. Частиною 4 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства. Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження. Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, було прийнято рішення про розпорядження спірною земельною ділянкою, що відноситься до державної власності, то суд вважає, що оспорювані прокурором рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Крім цього, відповідно до п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Враховуючи викладене, а також те, що державний акт, виданий [PERSON] був виданий на підставі рішень міськради, які суд вважає незаконними, то він підлягає також визнанню недійсним та скасуванню. Відповідно до статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена із державної власності та перебувала у постійному користуванні державного підприємства ДП Миколаївське лісове господарство, а повноваження щодо розпоряджатися нею мала право від імені держави Миколаївська обласна державна адміністрація, то суд вважає необхідним відновити таке положення, що існувало до незаконного вилучення спірної земельної ділянки, тобто передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею її у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство". Твердження представника відповідача про те, що надані позивачем матеріали лісовпорядкування є недостовірними, суд знаходить такими, що суперечать встановленим обставинам справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень законодавства, що регулює спірні правовідносини. . Суд також знаходить безпідставними доводи відповідача та його представника про неможливість витребування спірної земельної ділянки у відповідача [PERSON] як добросовісного набувача, виходячи із наступного. Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року розглянув справу № 6 - 2510цс15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння, та зробив наступний правовий висновок про підстави для витребування в добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави в незаконний спосіб. Зокрема, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; і чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно, через прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір, який суд розраховує виходячи із нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки (а.с. 38).

Outcome: approved