Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

01.10.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з травня 2018 по липень 2020 станом на 01.09.2020 у розмірі 61 060,80 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що згідно виконавчого листа №2-4093/11 відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 600 грн, починаючи з 29.09.2011. Однак відповідач ухиляється від сплати аліментів, згідно розрахунку державного виконавця борг станом на 37.07.2020 складає 75 618,00 грн. Постановою державного виконавця про накладення штрафу від 20.08.2020 на [PERSON] у розмірі 20% від суми заборгованості, що складає 14 557,20 грн. Згідно ст. 196 СК України, позивач має право на стягнення пені. Згідно проведеного позивачем розрахунку розмір пені складає 124 338,27 грн, проте позивач, посилаючись на положення ст. 196 СК України, просить стягнути максимальний розмір пені, яка підлягає стягненню - 61 060,80 грн. (75 618,00 грн - 14 557,20 грн). Ухвалою від 07.10.2020 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До судового засідання представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був повідомлений у встановленому законом порядку, заперечення проти розгляду справи за правила спрощеного позовного провадження та відзив до суду не надав. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Із матеріалів справи встановлено, що з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 13.05.2008. Відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , про що 29.03.2010 було складено відповідний актовий запис №989, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно міським відділом ДРАЦС ММУЮ 14.12.2012. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.11.2011 з відповідача було стягнуто на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі 600 грн. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2012 було позбавлено батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] . 28.03.2017 державним виконавцем Заводського відділу ДВС у місті Миколаєві відкрито виконавче провадження №53446929 з примусового виконання виконавчого листа виданого 01.11.2016 по справі №2-4093/11 Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі 600 грн, починаючи з 29.09.2011 р. Згідно розрахунку від 07.05.2018 заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.05.2018 складає 48 600 грн. Згідно розрахунку від 20.08.2020 заборгованість по сплаті аліментів станом на 31.07.2020 складає 75 618 грн. Постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) Бабенко Є.М. про накладення штрафу від 20.08.2020 на [PERSON] було накладено штраф у розмірі 20 % від суми заборгованості, що складає 14 557,20 грн. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВРУ № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За приписами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Як роз`яснено в абзаці 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 р., передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Як згадувалось вище, свої зобов`язання за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва по сплаті аліментів [PERSON] не виконав, заборгованість станом на 20.08.2020 складає 75 618,00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для нарахування та стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів. Доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась з незалежних від нього причин, відповідачем не надано. Оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Такий правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №572/1762/15-ц від 25 квітня 2018 року та у справі №333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року. Згідно розрахунку наданого позивачем, розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з травня 2018 року по липень 2020 року (включно) станом на 01.09.2020 складає 124 338,27 грн. Суд погоджується з наданим розрахунком, оскільки він зроблений відповідно до порядку нарахування неустойки (пені), викладеному у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №572/1762/15-ц від 25.04.2018. Однак вбачається, що максимальний розмір неустойки обмежується приписами ст. 196 СК України, а саме не більше 100 відсотків від суми заборгованості, що становить 75 618,00 грн. Крім того, у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». З урахуванням викладеного, вбачається, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає різниця між максимальною сумою неустойки, що складає 100 відсотків від заборгованості по сплаті аліментів та розміром застосованих заходів примусового виконання рішення суду, що становить 61 060,80 (75 618,00 грн - 14 557,20 грн). Таким чином, позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, базуються на чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню. Крім того,оскільки при подачі позову позивач звільнялась від сплати судового збору, а позов задоволено, тому на підставі ст. 141 ЦПК України відповідача підлягають стягненню на користь держави, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved