Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що дізнався з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, що на все його майно було накладено арешт постановою про арешт майна боржника та заборони його відчуження ВП№ 491975578 від 02 листопада 2015 року, винесеної головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] Відповідно до відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 27 грудня 2018 року, заява позивача про зняття арешту задоволенню не підлягає в звязку з тим, що виконавче провадження №491975578 було завершене та передано в архів, а тому відсутні підстави для зняття арешту. У звязку з викладеним позивач був вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач надав до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити за наявними у справі доказами, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідач також надав до суду відзив на позов та заяву, у якій просив суд розглянути справу відповідного до чинного законодавства. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 03 листопада 2011 року реєстратором [PERSON], ДМУЮ, зареєстровано обтяження арешт на все майно, реєстраційний номер обтяження 11868285, підстава обтяження постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП№49197578, видана 02 листопада 2015 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Данилевська Т.М., опис предмета обтяження: все нерухоме майно боржника [PERSON] РНОКПП [NUMBER] у межах суми звернення стягнення: 6999035,21 грн. (а.с. 20). Відповідно до інформації про виконавче провадження від 23 жовтня 2018 року, виконавче провадження № 49197578, розпочате на підставі виконавчого листа від 13 червня 2013 року №2-6434/11, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» грошових коштів у сумі 6999035,21 грн. завершено (а.с. 21-24). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року у спарві №2-6434-11 заяву [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі №2-6434/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» до [PERSON], третя особа-1 Відділ примусового виконання рішень ГТУЮ у Дніпропетровській області Управління Державної Виконавчої Служби, третя особа-2 Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Променергетика», третя особа-3 Товариство з обмеженою відповідальністю «Торес» про стягнення заборгованості задоволено частково, визнано виконавчі листи видані Жовтневим Районним Судом м. Дніпропетровська 13.06.2013року по справі № 2-6434/11 за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до [PERSON] (ІПН2567100578), третя особа ТОВ «ТОРЕС» про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким з мене стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" заборгованість за кредитним договором №10/К-гр від 23 листопада 2007року станом на 03 вересня 2010року у розмірі 6\~999\~035 грн. 21коп., такими, що не підлягають виконанню (а.с. 12-17). Таким чином, на даний час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна продовжує існувати запис про обтяження майна [PERSON], що є порушенням прав позивача як власника нерухомого майна. Перелік нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, наведений у статті 34 Закону України «Про нотаріат». Дії щодо скасування запису про обтяження нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчиняються державними реєстраторами прав на нерухоме майно в порядку передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Наказом Міністерства\~юстиції України\~від 14\~грудня 2012\~року №\~1844/5\~«Про затвердження\~Порядку використання\~даних Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об'єктів\~нерухомого майна,\~Державного реєстру\~іпотек та\~Державного реєстру\~обтяжень рухомого\~майна» припинено доступ державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, приватних нотаріусів до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, а реєстраторів бюро технічної інвентаризації - до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319\~ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно\~\~до\~\~п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов\~\~про\~\~зняття арешту з майна\~може бути пред'явлений власником,\~\~а також особою,\~\~яка володіє\~\~на\~\~підставі закону\~\~чи договору\~\~або\~\~іншій законній\~\~підставі\~\~майном, що\~\~не\~\~належить боржнику (речове право\~\~на\~\~чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа\~\~в інтересах\~\~якої накладено\~\~арешт на\~\~майно,\~\~а в окремих\~\~випадках - особа,\~\~якій передано\~\~майно, якщо\~\~воно було\~\~реалізоване. Як третю особу, яка не\~\~заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган\~\~державної виконавчої служби, а також\~\~відповідний орган\~\~доходів\~\~і зборів, банк\~\~та іншу\~\~фінансову установу, які у випадках,\~\~передбачених\~\~законом, виконують\~судові рішення. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді заборони позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: approved