Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

01 червня 2018 року позивач [PERSON] звернувся із позовом до Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання факту, що має юридичне значення, зобов`язання відшкодувати матеріальні та моральні збитки. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у жовтні 2017 року при проведенні перерахунку пенсії йому стало відомо, що до пенсійного стажу не врахована невикористана відпустка за 1989-1990 р.р. при звільненні з технікуму, відповідно до ст.3 Закону України «Про відпустки». З метою врегулювання спору він звернувся до відповідача та отримав відповідь від 26.10.2017 року, що у період з серпня 1989ро по червень 1990 року наказів про відпустку не було. В іншій відповіді від 30.03.2018 року відповідач зазначив, що документів, що могли б підтвердити або спростувати факт надання відпустки або сплату компенсації, немає. Тоді ж він з`ясував, що наказом №8 від 01.07.1990 року його було звільнено з технікуму у зв`язку із скороченням штату, з підстав відсутності в учбовому плані будівельних робіт. При звільненні він не отримав чергову відпустку тривалістю 56 днів і, вважає, датою звільнення у цьому випадку повинна буди 26.08.1990 року. Просив суд: визнати наказ відповідача №8 від 26.06.1990 року і похідне від нього таким, що не відповідає Закону України і підлягає скасуванню; визнати 56 днів невикористаної відпустки, як факт, що має юридичне значення для Пенсійного фонду для зарахування до загального стажу; зобов`язати відповідача виплатити йому компенсаційні виплати відпускних з двотижневого грошового забезпечення у випадку звільнення за скороченням штату по сучасних цінах в розмірі 37258 грн.; зобов`язати відповідача відшкодувати штраф як неустойку в розмірі 37285 грн., за обман ще 37285 грн. і моральну шкоду в розмірі 37285 грн. Також просив зобов`язати відповідача здійснити відповідні відрахування до Держаного бюджету України. До початку розгляду справи по суті позивач доповнив та уточнив позовні вимоги, просив збільшити розмір завданих збитків на суму недоотриманої пенсії за період з 23.03.2000 року по 02.04.2018 року, у зв`язку із не зарахуванням до загального стажу невикористаної відпустки тривалістю 56 днів. Вказана сума збільшення становить 5960,00 грн., а сума прямих збитків 43245 грн. (37285+5960) (а.с.93). Також, у відповіді на відзив відповідача [PERSON] заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду із позовною заявою, мотивуючи це тим, що навіть не знав, що у його трудовій книжці існує такий запис про звільнення, оскільки починаючи з травня 1990 року вже співпрацював у будівельній фірмі, тому трудову книжку з технікуму у 1990 році та оформлення йому пенсії у 2000 році здійснювала кадровик підприємства. А про існування вказаного запису про звільнення він дізнався лише у 2017 році (а.с.76). У судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги, вважав незаконним його звільнення за скороченням штату у 1990 році, оскільки у подальшому навчальна дисципліна «Будівельні роботи» за якій він викладав, продовжувала викладатись іншими педагогами. Його звільнення відбулось із порушенням законодавства, оскільки це звільнення відбулося без його відома, без ознайомлення з наказом, що в наступному зменшило розмір стажу та пенсії. Вважав, що його звільнення було помстою керівництва технікуму за його добровільний вихід із членів КПРС. Просив позов задовольнити. Представник первісного відповідача - Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, надав відзив на позовну заяву у якому зазначив, що Відокремлений підрозділ не є юридичною особою, тому вважає , що позов подано не до того відповідача (а.с.39-40). У додатковому відзиві зазначив, що позивач всупереч вимогам законодавства посилається у позові на норми діючого закону, а повинні бути застосовані норми законодавства УРСР, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, перед усім на норми Кодексу законів про працю Української РСР, прийнятого Верховною Радою УРСР 10.12.1971 року. З урахуванням діючих норм вказаного кодексу позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом, оскільки у відповідності до ст. 233 КЗпП, в редакції, що діяла на час звільнення позивача, він мав звернутись до суду у справі про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Також зазначив, що на час подання [PERSON] позову діяльність Костянтинівського сільськогосподарського технікуму як окремої юридичної особи припинена, а відомості, що спірні правовідносини допускають правонаступництво відсутні (а.с.47-50). Ухвалою суду від 24.10.2018 року із згоди позивача первісний відповідач у справі був замінений належним - Луганським національним аграрним університетом (а.с.64). Представник відповідача Луганського національного аграрного університету у судовому засіданні підтримав раніш заявлені заперечення, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також пояснив, що звільнення [PERSON] відбувалося у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, із завчасним попередженням працівників, що звільняються. Із документів, що збереглись у технікумі, є наказ про звільнення, із яким позивач ознайомлений особисто, а у наказі є посилання на протокол комісії із скорочення штатів. Документи щодо надання позивачу чергової відпустки або виплати компенсації при звільненні не збереглися. З`ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, та визнається сторонами, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із Костянтинівським сільськогосподарським технікумом у період з 22.08.1986 року по 01 липня 1990 року, працюючи на посаді викладача спецдисциплін на відділенні «Меліорація». З 01.07.1990 року позивача було звільнено з технікуму за скороченням штатів за п.1 ст.40 КЗпП УРСР (а.с.25). Звільнення позивача відбулося у відповідності до наказу №8 від 27.06.1990 року, відповідно до формулювання п.1 якого «Звільнити [PERSON] з 01.07.1990 року із згоди профкому (протокол №22 від 21.06.) у зв`язку із скороченням штату (п.1 ст.40 КЗоТ УРСР) з виплатою вихідної допомоги у розмірі двотижневого середнього заробітку. Підстави: зміни учбового плану у відповідності з яким буд. роботи не викладаються». (а.с.8). У силу ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За загальним правилом дія закону у часі поширюється лише на майбутнє, закон не має зворотної дії, тобто не може поширюватись на факти й відносини, що виникли до його прийняття. Період виникнення спірних правовідносин - 1989-1990 р.р., припадає на час існування держави - Української Радянської Соціалістичної Республіки, тому суд застосовує норми Закону УРСР №322-VІІІ «Про затвердження Кодексу законів про працю Української РСР» від 10.12.1971 року. Тому суд вважає хибними посилання позивача, та не застосовує під час розгляду цієї справи Закон України «Про відпустки» та інші нормативні акти держави Україна, на які посилається [PERSON] в обґрунтування позовних вимог. Так, відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП УРСР підлягали звільненню працівники у зв`язку із скороченням чисельності або штату підприємства. Обов`язковими умовами при цьому були попередження працівника про скорочення штату за два місця до дати звільнення, створення комісії із скорочення чисельності та штату, обов`язкова згода профспілкового комітету на звільнення працівників, тощо. Відповідно до ст.233 КЗпП УРСР, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) народного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дати видачі трудової книжки. Статтею 80 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року №1540-VІ передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України в діючий редакції, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 ст.267 ЦК України передбачено право суду поновити строк звернення до суду із позовом у разі визнання поважними причин його пропуску з метою захисту порушеного права. Тобто під час розгляду цієї справи встановлено, що події, з яким позивач [PERSON] пов`язує порушення його права, відбулися у липні 1990 року, тобто майже 28 років до часу звернення до суду, і позивачем пропущено визначений КЗпП УРСР строк. Суд не враховує у якості поважних причини пропуску позивачем строк звернення до суду, наведені у клопотанні [PERSON] , оскільки вони спростовуються як поясненнями самого позивача, так і письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно трудової книжки позивача, після звільнення з 01.07.1990 року з Костянтинівського сільськогосподарського технікуму, вже 02.07.1990 року позивач працював на посаді голови кооперативу «Партнер», потім 06.02.1991 року був звільнений по переведу до малого підприємства «ХІМіК», де працював на посаді директора до 23.09.2009 року (а.с.25-26). При цьому вказані записи у трудовій книжці внесені власноручно позивачем, що ним визнано, тому суд не враховує твердження [PERSON] про його необізнаність щодо підстав звільнення із Костянтинівського сільгосптехнікуму. Оскільки позивачем дійсно пропущено строк звернення до суду за захистом його порушеного права, суд не вбачає підстав для його поновлення, вимоги [PERSON] не відносяться до вимог, на які позовна давність не поширюється у відповідності до ст.268 ЦК України, відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до заявлених вимог, - у суду є усі підстави для відмови у задоволенні позову з цих підстав. Але, враховуючи повну недоведеність заявлених вимог, суд вважає за правильне відмовити у їх задоволенні по суті. Так, за загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Суду не надано позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, а саме доказів на підтвердження незаконності звільнення за ч.1 ст.40 КЗпП УРСР, порушення порядку такого звільнення, неотримання повного розрахунку у день звільнення. Тому у задоволенні позову в частині скасування наказу про звільнення №8 від 26.06.1990 року, так само і як у встановленні факту невикористання відпустки у 56 днів для заліку до загального трудового стажу слід відмовити. Щодо майнових вимог позивача суд зазначає, що [PERSON] невизначено тлумачить поняття «штраф як неустойка» в уточненій сумі 43245 грн., за «введення в оману ще 37285 грн.», що не дозволяє суду читко визначити підстави для стягнення цих сум. Судом неодноразово було рекомендовано позивачу звернутись за правовою допомогою з метою уточнення позовних вимог, але цим правом позивач не скористався. Тому суд, у відповідності до вимог ЦПК, виходить виключно із змісту заявлених вимог. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Судом встановлено, що між сторонами відсутні будь-які зобов`язання, у розумінні ст.509 ЦК України, а тому у позивача відсутнє право на стягнення будь-якої неустойки (пені). Щодо стягнення моральної шкоди в сумі 37285 грн., суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. За правилом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи(ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з п. 3,5,9 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач [PERSON] не довів жодного з перелічених елементів: наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, яка, згідно з ч.2 ст. 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід також відмовити. У зв`язку із тим, що позивач [PERSON] як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору, а рішення ухвалюється не на його користь, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: approved