Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-01 00:00:00

01.11.2017 позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовною заявою до відповідачівМіністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України, Державної казначейської служби України « Про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органу державної влади », в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог від 04.04.2019 ( т. 2, а.с.а.с. 17-20 ), просив суд стягнути з відповідачів компенсацію моральної шкоди у розмірі 405000 гривень, спричинену йому співвідповідачами Міністерством юстиції України та Державною пенітенціарною службою України внаслідок протиправних дій, які полягають в порушенні його прав та свобод. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 14.04.2009 вироком Апеляційного суду Харківської області його було засуджено за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190 ч. 4, 263 ч. 1, 400 КК України до 10 років 6 місяців позбавлення волі. 25.06.2009 рішенням з питань розподілу, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області йому було визначене місце відбування кримінального покарання - виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання в приміщенні камерного типу, де й перебував в період з 11.05.2010 по 07.04.2011. Визначення місця відбування кримінального покарання - виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання в приміщенні камерного типу, відповідачем Державною пенітенціарною службою України було здійснено з грубим порушенням діючих на той час приписів Кримінально - виконавчого кодексу України, так як ним хоча і були вчинені тяжкі та особливо тяжкі кримінальні правопорушення, однак він раніше до кримінального відповідальності не притягувався, судимим не був, інкриміновані злочини вчинив вперше, тому місцем відбуття кримінального покарання необхідно було визначити колонію середнього рівня безпеки, а не максимального рівня безпеки, як було визначено відповідачем на підставі відповідних відомчих інструкцій. Під час відбуття міри кримінального покарання ним неодноразово направлялись скарги в наглядні інстанції в тому числі і до ДПтСУ з приводу невірного визначення місця відбування кримінального покарання, однак порушення приписів КВК України не було усунуто. Незаконним протиправними діями посадових осіб ДПтСУ, яка є структурним підрозділом МЮУ та органом державної влади, з приводу незаконного визначення місця відбування кримінального покарання у виправної колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання в приміщенні камерного типу, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він внаслідок незаконних дій відповідача був підданий тортурам і нелюдському поводженню, що принижує його честь та в свою чергу привело до заподіяння моральних та душевних страждань, порушення його звичайного ладу життя, погіршання та позбавленню можливості в реалізації своїх звичок та бажань, принизило його честь, гідність та ділову репутацію, привело до погіршання стану здоров`я, що в свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В результат вказаних дій відповідача ДПтСУ він на протязі тривалого часу фізично та душевно страждає, тому вважає наявність достатніх підстав для встановлення такого факту, тому просить суд стягнути з відповідачів на його користь у відшкодування моральної шкоди 405000 гривень, спричинену йому співвідповідачем ДПтСУ внаслідок протиправних дій. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої уточнені позовні вимоги в редакції від 04.04.2019 та просив їх задовольнити, з підстав, на які він посилається в своєї уточненої позовної заяві, письмових поясненнях та відповіді на відзив. При цьому наголошував на тому, що саме незаконними діями органу державної влади, яким є ДПтСУ як структурний підрозділ МЮУ, йому була заподіяна вказана моральна шкода, тому зазначена шкода повинна бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України, відповідно до приписів ст.ст. 23, 1166, 1176 ЦК України. Представник відповідачів Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України Іванова Т.О., яка діє на підстав відповідних довіреностей ( т. 2, а.с.а.с. 98, 100, 107, 115 ) у судовому засіданні позов не визнала з підстав на які відповідачі посилаються в своїх письмових відзивах та поясненнях ( т. 1 а.с.а.с. 224-232; т. 2, а.с.а.с. 38-40, 43-48, 51, 103-106, 110-114 ). При цьому представник відповідачів наголошувала на тому, що позивачем не надано суду достатніх даних, які б свідчили про те, що діями посадових осіб органу державної влади, йому заподіяна моральна шкода у вказаному розмірі. Крім того, представник відповідачів зазначила, що посадові особи органу державної влади щодо позивача діяли в межах своїх службових повноважень та на підставі діючого на той час законодавства з питань відбування покарання засудженими особами. Також представник відповідачів посилалась на те, що за відповідним рішенням ЄСПЛ від 18.12.2018 позивач від Держави України вже отримав справедливу сатисфакцію з зазначених ним у позові підстав. Представник співвідповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву щодо неможливості прибути в судове засідання та розгляду справи за його відсутності. В своєму відзиві на позов та письмових поясненнях наголошував на тому, що позивачем не надано суду достатніх даних, які б свідчили про те, що діями посадових осіб ДПтСУ МЮУ йому заподіяна моральна шкода у вказаному розмірі. ( т. 1, а.с.а.с. 93-96, 201, 218, ; т. 2, а.с.а.с. 123, 124, 126, 130-132, 175, 183, 184 ). При таких обставина, суд враховуючи позиції позивача, представника співвідповідачів та наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим розглянути справу за відсутності представника співвідповідача - Державної казначейської служби України. Заслухавши пояснення представника співвідповідачів ДПтСУ МЮУ Іванової Т.О. та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов про стягнення моральної шкоди обґрунтованим, однак таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У судовому засіданні, з оглянутих та досліджених доказів вбачається, що 14.04.2009 вироком колегії суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Харківської області позивача [PERSON] було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч. 4, 263 ч. 1, 400 КК України до 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, з відбуттям кримінального покарання у кримінально - виконавчої установі, строк відбуття покарання визначено рахувати з 03.04.2008. ( т. 1, а.с.а.с. 7-8 ). Крім того, в судовому засіданні з дослідженого витягу з рішення комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області, встановлено, що рішенням комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області ( протокол від 25.06.2009 за № 24 ) відповідно до ст. 86 КВК України ( в редакції Закону від 2003 року ) позивачу [PERSON] визначено вид установи виконання покарань : виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу. ( т. 1, а.с. 138; т. 2, а.с. 7 ). Також, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач [PERSON] в період з 11.05.2010 по 22.03.2011 відбував призначену вироком суду міру кримінального покарання в Слов`яносербської виправної колонії УДДУПВП в Луганській області ( № 60 ) максимального рівня безпеки з відбуванням покарання на дільниці приміщень камерного типу. ( т. 1, а.с.а.с. 137, 140, 141, 143 ). У судовому засіданні, з оглянутих та досліджених доказів вбачається та не заперечується сторонами, що під час відбування призначеного вироком суду кримінального покарання в Слов`яносербської виправної колонії № 60 Луганської області позивач [PERSON] неодноразово звертався з відповідними скаргами та заявами до уповноважених осіб ДПтСУ та прокуратури Луганської області з приводу порушень приписів на той час діючого КВК України в частині визначення йому для відбування покарання саме в виправній колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу. Однак зазначені скарги [PERSON] були залишені без задоволення, як такі, що не відповідають вимогам внутрішніх інструкцій та розпоряджень, які регламентують діяльність ДПтСУ. ( т. 1, а.с.а.с. 59, 60, 142, 143, 144, 145; т. 2, а.с.а.с. 9-11, 93 ). Крім того, в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] засудженим за вчинення інкримінованих йому злочинів був вперше, так як раніше кримінальних правопорушень не вчиняв, до кримінальної відповідальності не притягувався. ( т. 1, а.с.а.с. 137, 141 ). Таким чином, зазначені обставини не підлягають доказуванню, як такі, що визнаються учасниками справи, відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Щодо позовник вимог в частині завдання відповідачами моральної шкоди позивачу [PERSON] внаслідок незаконного визначення місця відбування кримінального покарання у виконавчої колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання в приміщенні камерного типу суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ст. 86 КВК України (в редакції Закону на момент прийняття рішення щодо позивача) вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається Державним департаментом України з питань виконання покарань. Статтею 18 КВК України (в редакції Закону на момент прийняття рішення щодо позивача) передбачено, що у виправних колоніях середнього рівня безпеки відбувають покарання, зокрема, чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за тяжкі та особливо тяжкі злочини. У виправних колоніях максимального рівня безпеки відбувають покарання, зокрема, чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини. Представник відповідачів МЮУ, ДПтСУ в судовому засіданні посилається на те, що питання, які стосуються розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регламентуються Інструкцією про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженою Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 16.12.2003 № 261, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.12.2003 за № 1270/8591 (в редакції на момент прийняття рішення щодо позивача), (далі - Інструкція), яка, зокрема, більш детально регламентує положення статті 18 КВК України (в редакції на момент прийняття рішення щодо позивача), а тому саме на підставі положень зазначеної Інструкції відповідачем правомірно був визначений вид колонії та умови відбування кримінального покарання. Суд не приймає до уваги зазначене твердження представника відповідачів, вважає його хибним та таким що не відповідає вимогам діючого на той час законодавства з наступних підстав. Згідно до пункту 1.1. Інструкції, остання розроблена відповідно до норм КК України та КВК України і регламентує питання, що стосуються розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі. Відповідно до пункту 2.1. Інструкції, розподіл і направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, із слідчих ізоляторів (далі - СІЗО) до установ виконання покарань здійснюється Регіональними комісіями безпосередньо у СІЗО. Пунктом 2 Положення про комісію з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженого Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 16.12.2003 N 261, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.12.2003 за N 1271/8592 (зі змінами від 19.10.2008) встановлено, що при вирішенні питань про визначення рівнів безпеки виправних колоній, в яких засуджені відбувають покарання, направлення та переведення осіб, засуджених до позбавлення волі, зміну умов тримання засуджених шляхом переведення їх до виправних колоній інших рівнів безпеки Регіональна комісія у своїй діяльності керується вироком суду та іншими матеріалами, які характеризують осудженого. Згідно з положеннями підпункту 2.5.2. Інструкції, до виправних колоній або секторів максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу направляються : чоловіки, засуджені до покарання виді позбавлення волі на певний строк за посягання на життя захисника чи представника особи у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги. Частиною 2 статті 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно ст. 92 Конституції України, виключно Законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Пунктом 6 Прикінцевих положень КВК України передбачено, що КМУ у шестимісячний термін з дня опублікування цього Кодексу необхідно привести свої нормативно - правові акти у відповідність із цим Кодексом; відповідно до своєї компетенції забезпечити прийняття нормативно - правових актів, передбачених цим Кодексом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно - правових актів у відповідність із цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що положення підпункту 2.5.2. Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженої Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 16.12.2003 № 261 не відповідають приписам ст. 18 КВК України в частині визначення позивачу [PERSON] , який вперше, відповідно до приписів ст. 12 КК України, засуджений за вчинення тяжких та особливо тяжкого злочину, місця та умов вибуття кримінального покарання, а саме - виправну колонію максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу, між тим, як позивач [PERSON] повинен був відбувати міру кримінального покарання у виправної колонії середнього рівня безпеки, як особа, яка вперше засуджена до позбавлення волі за тяжкі та особливо тяжкий злочин. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. При цьому Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Таким чином, юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17.10. 2002 N 17-рп ( v017p710-02) (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань(суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Так, відповідно до ч.3 ст.106 Конституції України Президент на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України. Згідно до ч. 3 ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Враховуючи наведене, суд вважає, що уповноваженими особами ДПтСУ були суттєво порушені права позивача [PERSON] внаслідок визначення більш суворого ніж передбачено законом місця та умов вибуття кримінального покарання, а саме у виправної колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу. Суд також не приймає до уваги твердження представника відповідачів МЮУ, ДПтСУ в частині того, що на підстав рішення ЄСПЛ від 18.12.2018 позивач [PERSON] від Держави України вже отримав справедливу сатисфакцію з зазначених ним у позові підстав, з реальним виконанням рішення ЄСПЛ та отримання відповідного матеріального відшкодування та вважає його хибним з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що 18.12.2018 ЄСПЛ у справі « [PERSON] проти України » своїм рішенням частково задовольнив вимоги позивача та визнав порушення ст.ст. 3, 13 Конвенції у зв`язку наданням неналежної медичної допомоги під час тримання під вартою, з відсутністю ефективного національного засобу юридичного захисту щодо скарг [PERSON] на надання неналежної медичної допомоги від час тримання під вартою; порушення ст. 8 Конвенції у зв`язку з переглядом листування [PERSON] з різними суб`єктами, листування з якими підлягало перегляду за національним законодавством. З України на користь [PERSON] було стягнуто у відшкодування моральної шкоди 4000 євро, яка була реально сплачена [PERSON] за рахунок Державного бюджету України. При цьому зазначеним рішенням ЄСПЛ були відхилені та неприйняті вимоги [PERSON] в частині побутових умов утримання його за місцем відбування кримінального покарання, так як [PERSON] не було надано суду послідовного та детального опису побутових умов тримання його під вартою у колонії. ( т. 2, а.с.а.с. 52-68, 86-88 ). Таким чином, звертаючись з дійсним позовом до суду позивачем [PERSON] були зазначені інші підстави порушення співвідповідачами його прав та свобод, внаслідок чого йому була заподіяна визначена ним моральна шкода. При таких обставинах суд вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] , які були подані до ЄСПЛ не тотожними позовним вимогам, поданим позивачем до Дзержинського райсуду м. Харкова та такими, що були предметом розгляду ЄСПЛ. Суд також не приймає до уваги твердження співвідповідачів в частині того, що внаслідок дій уповноважених осіб ДПтСУ позивачу [PERSON] не було завдано моральної шкоди та вважає їх хибними з наступних підстав. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожний громадянин має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У судовому засіданні встановлено факт порушення конституційних прав позивача [PERSON] внаслідок неправомірних дій посадових осіб ДПтСУ. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами ЦПК України, з відповідною позовною заявою з метою захисту своїх порушених прав, на думку суду безумовно привели до моральних та фізичних страждань позивача. Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до ст.ст. 1173-1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Частиною 6 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього ( досудового ) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди » ( далі - Постанова ) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт заподіяння позивачу [PERSON] неправомірними діями уповноважених осіб ДПтСУ моральної шкоди, що привело до тривалих моральних страждань. В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] наголошує на тому, що внаслідок неправомірних дій відповідачів йому була заподіяна моральна шкоді, розмір якої ним визначено в сумі 405000 гривень. Суд вважає, що позивач [PERSON] достатньо не обгрунтував, з чого саме він виходив при визначенні суми відшкодування і чому саме така сума в розмірі 405000 гривень, яка ним заявлена, є достатньою для компенсації спричинених йому фізичних та моральних страждань. Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Outcome: partial