Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

01.03.2017 року позивач через свого представника звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт без номеру від 24.06.2015 року у розмірі 60227,37 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 31391,49 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8751,38 грн., 20084,50 грн. заборгованості за пенею та комісією та штрафів відповідно до п.п.2.2 Генеральної угоди у розмірі 3555,51 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 01.03.2017 року відповідач приєднався до Генеарльної угоди з метою реструктуризації своєї заборгованості перед позивачем та отримав кредит у позивача у розмірі 33220,83 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме 30.06.2018 року. Згідно умов укладеного договору він складається із самої Генеральної угоди, первинної заяви позичальника та «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті у мережі інтернет. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору відповідач належним чином зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим утворилася вищевказана заборгованість та для стягнення якої позивач звернувся до суду. При вирішенні питання щодо подальшої долі справи суд виходить з наступного. 15.12.2017 року з початком роботи Верховного суду набрала чинності нова редакціяцивільного процесуального кодексу України, на підставі п.1розділу 6 «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147 від 03.10.2017 року. Відповідно до п.9 ч.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» нової редакціїЦивільного процесуального кодексу Українисправи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В той же час згідно з п.11 ч.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» нової редакціїЦивільного процесуального кодексу Українизаяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, щодо процесуального порядку розгляду вказаної заяви (строки, порядок прийняття, норми ЦПК, тощо), суд застосовує норми нової редакції ЦПК України, а щодо форми та змісту заяви використовує норми редакції ЦПК України, яка діяла до 14.12.2017 року включно. Ухвалою судді від 16.03.2017 року провадження по справі було відкрито (а.с.43). Від відповідача по справі 30.03.2017 року надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову за безпідставністю, посилаючись на те, що кредитні кошти в реальності відповідач не отримував, а укладена угода була лише угодою про реструктуризацію заборгованості, тобто присутнє порушення вимог ст.1054 ЦК України (а.с.56-58). Ухвалою суду від 30.03.2017 року зустрічну позовну заяву відповідача до позивача було повернуто (а.с.64). Ухвалою суду від 30.03.2017 року було визнано явку представника позивача у судове засідання обовязковою (а.с.65). Вказане клопотання було знято судом у судовому засіданні 30.05.2018 року протокольною ухвалою суду із занесенням до журналу судового засідання. 12.04.2017 року від представника позивача за довіреністю надійшли письмові пояснення щодо предмету позову (а.с.74-81). У вказаних поясненнях позивач в особі свого представника вказав, що саме з метою реструктуризації заборгованості відповідача і була укладена Генеральна угода, а відповідач прийняв її умови добровільно, підписавши її, що за своєю правовою природою є договором приєднання в розумінні ст.626 ЦК України, доказами укладання договору є долучені позивачем до матеріалів справи копія анкети відповідача, розрахунок заборгованості, фото відповідача з карткою позивача, генеральна угода та копія паспорта відповідача, що у сукупності і становить кредитний договір між сторонами та підтверджує факт наявності заборгованості та її розмір. 13.04.2017 року від представника позивача засобами електронної пошти на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку (а.с.82-83), яке ухвалою суду від 13.04.2017 року було задоволено (а.с.88). Вказане клопотання протокольною ухвалою суду від 30.05.2018 року було знято через раніше зняте клопотання про обовязкову участь представника позивача у судовому засіданні. 10.05.2017 року від представника відповідача надійшли додаткові заперечення проти позовної заяви (а.с.110-113). У вказаних запереченнях відповідач посилався на відсутність первинних бухгалтерських документів між сторонами для підтвердження факту укладання угоди, що є порушення норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», крім цього кредитний договір повинен бути оформлений окремим документом, чого не було зроблено при укладанні Генеральної угоди, а тому вказаний договір є нікчемним 26.05.2017 року від представника позивача по справі надійшли додаткові пояснення на підтвердження позовних вимог з копією генеральної угоди (а.с.120-126). В них він повторно виклав раніше подану ним позицію станом на 13.04.2017 року. 21.06.2017 року від відповідача та його представника надійшли треті за рахунком заперечення на позовну заяву з урахуванням раніше поданих представником позивача пояснень (а.с.135-137). У вказаних запереченнях відповідач посилався на відсутність належних доказів того, що генеральна угода відноситься до раніше укладеного між сторонами кредитного договору, а носить лише формальний характер, крім цього докази, надані позивачем, так і не підтверджують факт укладання між сторонами відповідної угоди. 31.07.2017 року від представника позивача надійшли треті за рахунком пояснення щодо заявлених позовних вимог з урахуванням раніше поданих відповідачем та його представником заперечень (а.с.150-153). У вказаних поясненнях суду було вказано, що підписавши генеральну угоду відповідач підтвердив саме укладання між сторонами кредитного договору та вказана угода не є рішенням банку про анулювання заборгованості відповідача за раніше наданим кредитом. Ухвалою судді від 21.05.2018 року справа була прийнята судом до свого провадження та призначена до слухання (а.с.169-170). 30.05.2018 року від відповідача надійшов відзив, який він назвав запереченнями, вимоги яких були ідентичними запереченням від 21.06.2017 року (а.с.174-176). У судове засідання представник позивача не прибув, його обовязкова явка була знята протокольною ухвалою суду, разом із позовною заявою вказаним представником була надано клопотання про розгляду справи без участі представника позивача (а.с.37). У судовому засіданні відповідач та його представник заявлені ними заперечення в усіх трьох варіантах підтримали, проти позову заперечували у повному обсязі, вважаючи, що між сторонами не був укладений відповідний кредитний договір у розумінні вимог ЦК України, належних доказів укладання договору суду надано не було, а розрахунок заборгованості не є доказом, який підтверджує факт наявності за відповідачем відповідної заборгованості. Вислухавши відповідача та його представника, дослідивши наявні позовну заяви та письмові пояснення позивача та усі заперечення відповідача, надані на протязі розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. 24.06.2015 року між сторонами була укладена Генеральна угода, відповідно до якої відповідачу строком до 30.06.2018 року був виданий кредит у розмірі 33220,83 грн, яку він повинен був погашати рівними частинами до закінчення строку дії Генеральної угоди. Кредитний договір складається із анкети-заяви позичальника відповідача по справі (а.с.5), Генеральної угоди (а.с.126), а також «Умовами та правилами надання банківських послуг», які затверджені наказом голови правління позивача від 06.03.2010 року за № СП-2010-256 (далі - Умови та правила) (а.с.7-30). Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди сторони погодили суму кредиту та строк її погашення, розмір щомісячних платежів (1205,25 грн.) та строк їх внесення. Згідно з п.п.1.3.1 та 1.3.3 будь-яке порушення з боку відповідача надавало позивачу право стягувати заборгованість у примусовому порядку. Таким чином, суд вважає, що кредит відповідачу був виданий шляхом переведення раніше існуючої заборгованості відповідача перед позивачем у нові договорні умови, договір між сторонами є договором приєднання відповідача до запропонованих позивачем умов відповідно до норм ст.626 ЦК України та підпис відповідача на Генеральній угоді є підтвердженням того, що він запропоновані позивачем умови прийняв та погодився їх виконувати. Доводи відповідача щодо відсутності належних доказів, необхідності укладання для цього виду договорів окремого паперового договору, незрозумілого розрахунку заборгованості суд відхиляє як такі, які не відповідають фактичним обставинам справи, які склалися між сторонами. Відповідач умови кредитного договору виконував не належним чином, внаслідок чого станом на 06.02.2017 року допустив заборгованість перед позивачем у сумі 60227,37 грн., яка складається з: 31391,49 грн. - заборгованості за кредитом; 8751,38 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 20084,50 грн. заборгованості за пенею та комісією; 3555,51 грн. штрафи за п.п.2.2 Генеральної угоди. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за його використання. На підставі ст.1056-1\~ЦК України процентна ставка може бути фіксованою або змінною. Тип процентної ставки визначається договором. Згідно зі ст.526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). В той же час вимоги позивача щодо стягнення штрафів суд відхиляє, оскільки відповідно до матеріалів справи, штраф (фіксована частина та процентна складова) і пеня нараховані за одні і ті ж порушення, а тому вимоги про стягнення з боржника одночасно штрафу (фіксована частина та процентна складова) та пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю. Відповідно достатті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). За положеннями статті 61\~Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до норм статті 549\~ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених устатті 61\~Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач щоденно нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню лише пеня. При цьому у п.п.2.2 Генеральної угоди, яка була долучена до матеріалів справи розмір штрафу є фіксованим та складає 4031,33 грн., а не визначений позивачем розмір, однак вказаний факт до підстав відмовити у позові у цій частині має лише побічне значення. Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими у розмірі 56671,86 грн., з яких 31391,49 грн. - заборгованість за кредитом, 8751,38 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом та 20084,50 грн. заборгованість за пенею та комісією. В іншій частині у задоволенні вимог позивача слід відмовити. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково у розмірі близько 94% від заявлених вимог (56671,86 грн. проти заявлених 60227,37 грн), то на підставі ст.141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути частину сплаченого за подання позовної заяви до суду судового збору у розмірі 1505,54 грн. грн., що складає близько 94% від 1600,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial