Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

01 серпня 2018 рокуОлеський національний медичний університет звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на навчання. В обґрунтування позову зазначили, що 02.07.2009 року [PERSON] була зарахована до Одеського національного медичного університету на спеціальність « лікувальна справа « та підписала Угоду № 75 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. У червні 2015 року [PERSON] закінчила університет та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до КЗ Миколаївської міської ради « Центр первинної медико-санітарної допомоги №5 « міста Миколаєва лікарем загальної практики-сімейним лікарем. Наказом № 402 від 23.05.2016 року [PERSON] відрахована з інтернатури лікаря-інтерна першого року навчання загальної практики сімейної медицини за пропуски занять без поважних причин. [PERSON] звільнено з посади лікаря-інтерна за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Наказом Одеського національного медичного університету від 23.03.2017 року [PERSON] відраховано за пропуски занять без поважних причин з кафедри загальної медицини та сімейної практики. Таким чином, [PERSON] за місцем направлення для проходження інтернатури не прибула, жодної інформації щодо перерозподілу або подальшого працевлаштування не надавала. За такого, порушила п. 2.2.5 Угоди № 75, та не відпрацювала за направленням не менше трьох років. У відповідності до п.14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, затвердженого Постановою КМ від 22.08.1996 року за № 992, повинна відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до розрахунку економічного відділу Одеського Національного медичного університету за весь період з 01.09.2009 року по 19.06.2015 року сума витрат на навчання останньої складає 65154,99 грн., та за цей період їй була виплачена стипендія у розмірі 38\~066,06 грн. Враховуючи вище викладене, позивач просив стягнути [PERSON] на користь Державного бюджету України 65164грн., затрати на навчання, виплачену стипендію 38066,06 грн. з перерахуванням коштів до державного бюджету. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2018 року відкрито провадження у справі з призначенням розгляду справи у спрощеному позовному провадженні на 04.10.2018 року. Ухвалою від 14.11.2018 року Приморського районного суду м. Одеси дана цивільна справа направлена за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 16.01.2019 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 17.01.2019 року справа прийнята суддею до свого провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.03.2019 року. 12.03.2019 року відповідач надала відзив на позов, в якому просила про відмову у задоволенні позову, вказавши таке. Позов пред`явлено особою, яка не має повноважень; на момент подання позовної заяви Постановою Кабінету Міністрів Ук4раїни від 31.05.2017 року № 376 Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, прийнятий на виконання вимог ч.2 ст.52 ЗУ « Про освіту», визнаний таким, що втратив чинність. Окрім того, станом на 02.09.2009 року( момент заключення угоди № 75 ), вона не досягла 18 років, батьки не давали своєї згоди на укладення такої угоди, яке це вимагає ст.32 ЦК України. З 1 квітня 2016 року перестала відвідувати інтернатуру та почала шукати роботу, заробітна плата на якій могла б забезпечити гідне існування, в тому числі і її родини. На даний відзив позивачем надана відповідь, наступного змісту. Позов пред`явлений повноважною особою, виходячи із приписів ч.3ст.58,,п.1ч.1 ст.62 ЦПК України, ст.ст.246248 ЦК України. Окрім того, п.2 Ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.01.2019 року розпорядження КМУ від 27.12.2018 року № 1094-р « Про утворення Національного Одеського медичного університету « - зупинено. Довіреність на представлення інтересів позивача надана 16.07.2018 року. Ректора звільнено з посади 17.07.2018 року. Станом на день пред`явлення позову довіреність не скасована. Зав приписами ст.58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, окрім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У рішенні Конституційного Суду України від 9.02.1999 року № 1-рп\\99 наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Вступаючи на навчання за державним замовленням та укладаючи відповідну угоду, особа-абітурієнт була обізнана із фактом необхідності проходження інтернатури та відпрацювання певного строку після закінчення навчання. За п.1 розділу 8 Статуту Одеського національного медичного університету, його фінансування здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а також за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням програмно-цільового методу та принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень. Із системного аналізу приписів ст.ст.31,32 ЦК України, та виходячи з умов Угоди № 75, вбачається, що особи у віці від 14 до 18 років мають право укладати договори відповідно до свого духовного та соціального розвитку, а також самостійно розпоряджатися стипендією. [PERSON] надані заперечення, в яких вказано наступне. На момент видачі довіреності, особа, яка її видала, уже не була уповноважена на це. Довіреність та ордер надані суду, не можна вважати дійсними, оскільки [PERSON] не є ректором університету, а отже не є уповноваженою особою на видання довіреності. Відповідач є фізичною особою, тому, якщо нормативно-правовий акт, який пом`якшує або скасовує відповідальність особи, має зворотню дію у часі відносно відповідача. Угода № 75 укладена неповнолітньою, не відповідала його духовному та соціальному розвитку, а вартість угоди вважати невисокою недоцільно. За приписами ст.222 ЦК України, правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, без згоди батьків, може бути визнаний судом недійсним. Позивач не має права щодо стягнення стипендії, виходячи із приписів ст. 1215 ЦК України. Ухвалою суду від 03.06.2019року підготовче засідання відкладено на 19.08.2019 року, визнано явку представника позивача обов`язковою. Ухвалою суду від 19.08.2019 року підготовче засідання відкладено на 29.10.2019 року, повторно визнано явку представника позивача обов`язковою для дачі особистих пояснень. За клопотанням позивача ухвалою суду від 29.10.2019 року постановлено про проведення засідання у режимі відеоконференції 16.01.2020 року. 16.01.2020 року представник позивача не з`явився, та ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання представник позивача не з`явився, просив про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач позов не визнала з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. При цьому просила про залишення позову без розгляду. Ухвалою суду від 09.12.2020 року у задоволенні клопотання- відмовлено. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності представника позивача, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Суд приходить до наступного. Рішення суду відповідно до вимог ст. ст.\~213,\~214 ЦПК України\~повинно бути законним та обґрунтованим. При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання , зокрема щодо наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та наведені докази на їх підтвердження, інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їх правовідносини. Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 02 липня 2009 року [PERSON] вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала Угоду № 75 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. За приписами п. 2.1.5 даної Угоди, університет зобов`язується при наявності відповідного фінансування сплачувати стипендію; студент зобов`язується за приписами п. 2.2.3 після закінчення університету прибути на місце працевлаштування за направленням міністерства охорони здоров`я та відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. В разі відмови відпрацювати не менше трьох років, випускник зобов`язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Відповідно до п.2.2.5, студент, що вступив до Університету за цільовим направленням, після закінчення, зобов`язується відпрацювати не менше трьох років. Пунктом 2.2.6 передбачено, що в разі, коли студент не приступає до занять- він відраховується з університету як такий, що припинив навчання за власним бажанням без поважних причин. За приписами п.4.1 дана Угода діє до закінчення трьохрічного терміну відпрацювання. За невиконання або неналежного виконання умов цієї Угоди, сторони несуть майнову правову відповідальність у відповідності з діючим законодавством.( п.5.1). Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів»\~встановлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менш ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують у встановленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Відповідно до п.4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду, згідно з якою випускники зобов`язані відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад зобов`язаний забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою. [PERSON] направлена на роботу ( № 144 ), яка закінчила Одеський національний медичний університет в розпорядження УОЗ Миколаївської ОДА КЗ ММР «Центр ПМСД № %» м. Миколаїв з днем прибуття 01.08.2015 року. Наказом Миколаївської обласної державної адміністрації Управління охорони здоров`я від 23.05.2016 року, [PERSON] відрахована з інтернатури лікаря-інтерна першого року навчання загальної практики-сімейної медицини за пропуски занять без поважних причин. Постановлено про необхідність начальнику управління охорони здоров`я Миколаївської міської ради видати наказ про звільнення [PERSON] з посади лікаря-інтерна першого року навчання загальної практики-сімейної медицини КЗ ММР «ЦПМСД №5» за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України у відповідності до чинного трудового законодавства. Наказом Одеського національного медичного університету від 23.03.2017 року за номером 158-0, [PERSON] було відраховано за пропуски занять без поважних причин з кафедри загальної медицини та сімейної практики. Відповідно до п.14 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» (із змінами, внесеними згідно Постанови КМУ № 511 від 17 липня 2013 року) передбачено, що у разі звільнення молодого фахівця за власним бажанням протягом трьох років, або звільнення з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни , випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. З представлених позивачем розрахунків економічного відділу Одеського національного медичного університету за весь період з 01.09.2009 року по 19.06.2015 року, сума витрат на навчання [PERSON] складає 65 164,00 грн., та отримана стипендія за цей період- 38\~066,06 грн. Відповідно до\~ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи, однак, якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов 'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди № 75) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Частиною третьою статті 8 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі виникнення сумніву під час справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта. Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] повинна відшкодувати вартість навчання на користь позивача, оскільки звільнена за прогули, не відпрацювавши за місцем призначення три роки. Доводи відповідача про те, що обов`язок особи, яка навчалась за державним замовленням, після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати за направленням не менш ніж три роки, передбачався лише підзаконними нормативними актами, які не можуть бути визнані правовими підставами для задоволення позову, оскільки суперечать вимогам\~Конституції України, Закону України «Про освіту», не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки спростовуються вищенаведеними законодавчими актами, які регулюють правовідносини щодо працевлаштування випускників та повернення навчальному закладу витрат, понесених на навчання за державним замовленням. Посилання відповідача, на те, що позивач є неналежним, оскільки не наділений правом на подання позову про відшкодування вартості навчання до державного бюджету, не заслуговують на увагу, оскільки угода №75 укладалася між вищим навчальним закладом в особі ректора і особою, зарахованою на навчання, яка є цивільно\~правовим договором. Розпорядником коштів, які виділяються із бюджету для підготовки спеціалістів управлінням охорони здоров`я є університет, а кошти, які просить стягнути позивач з відповідача, відшкодовуються до державного бюджету. Суд вважає також необґрунтованими і доводи відповідача про те, що угода № 75 є недійсною, тому що відповідач на час її укладення не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки із матеріалів справи вбачається, що угода про підготовку фахівців з вищою освітою була підписана нею та відсутні заперечення з боку батьків. Судом встановлено, що ані [PERSON] , ані сама відповідач, яка досягла повноліття ще в період навчання, не ставили питання про розірвання договору, визнання його недійсним чи визнання недійсними окремих його частин. Проте, суд вважає, що оскільки, зазначеною угодою не передбачений обов`язок [PERSON] відшкодувати стипендію у разі не відпрацювання трьох років за направленням після закінчення коледжу, то покладення такого обов`язку суперечить вимогам ст.1215 ЦК України. У зв`язку з чим, суд вважає, що правові підстави для стягнення виплаченої стипендії відсутні. Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що він містить витрати на навчання, які за період2009-2015 років складають 65164 грн., а також на виплату стипендії у сумі 38066,06 грн. Відповідно до п.1\~ст. 1215 ЦК України\~не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. За таких обставин, суд вважає, що сума, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача складає 65\~164 грн., і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Виписане відповідає позицій Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 лютого 2019 року ( провадження № 61-27738св 18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно приписів ст. 141 ЦПКИ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial