Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

У вересні 2005 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса [PERSON], Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції, [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, акта опису, прилюдних торгів, свідоцтва про право власності, про визнання права власності та права проживання у квартирі, вселення та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивували тим, що їм разом з їх матір'ю - відповідачкою [PERSON]належала на праві спільної часткової власності двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. У 1998 році [PERSON], без обов'язкової згоди органу опіки та піклування, яка була необхідна у зв'язку з тим, що позивачки на той час були неповнолітніми, продала зазначену квартиру, позбавивши їх права на неї. 4 квітня 1998 році [PERSON] товарній біржі, без відповідного оформлення, придбала однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], на яку за рішенням суду, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, було звернено стягнення й квартира в рахунок погашення боргу була передана [PERSON] за значно заниженою ціною. Посилаючись на викладене та на те, що їх незаконно було позбавлено права власності на спірну квартиру, [PERSON] та [PERSON] просили:визнати недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири,розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 4 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON], а в іншій частині договір визнати дійсним. Також просили визнати недійсними акт опису квартири від 18 лютого 2000 року, договір купівлі-продажу квартири,розташованої за адресою: [ADDRESS] з прилюдних торгів [PERSON], та видане йому свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Крім того, просили визнати за ними право власності на спірну квартиру по 1/3 частині кожній, право на проживання у цій квартирі та вселити їх у вказану квартиру. Крім того, позивачки просили стягнути з [PERSON] на їх користь по 5 000,00 грн.в рахунок відшкодування моральної шкоди. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 грудня 2008 року, позов задоволено частково. Судом визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності кожній по 1/3 частині квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] тавизнаноправо на проживання у цій квартирі Судом визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 4 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON], та зареєстрований на товарній біржі «Українська» за № 10652. Визнано недійсним акт опису і арешту квартири розташованої за адресою: [ADDRESS],від 18 лютого 2000 року, складений державним виконавцем міського ВДВС та свідоцтво про право власності на квартирурозташовану за адресою: [ADDRESS],видане 12 липня 2000 року на ім'я [PERSON], зареєстроване приватним нотаріусом [PERSON] в реєстрі за № 523 і зареєстроване у комунальному підприємстві «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 13 липня 2000 року за № 129. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою ВССУ від 04.04.2012 року касаційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 грудня 2008 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції Позивачі вважають, що їх позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивач[PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]. (т.2 а.с.12-об)в судове засідання не з'явилась, надавши заяву, якою просила розглянути справу у свою відсутність, позов підтримала, просила суд його задовольнити (т.2 а.с.223). Позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] (т.2 а.с.13-об, т.3 а.с.9) в судове засідання не з'явилась, надавши заяву, якою просила розглянути справу у свою відсутність, позов підтримала, просила суд його задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON]. підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд задовольнити їх, мотивуючи їх обставинами, викладеними у позові. Відповідач [PERSON] позов визнала, проти його задоволення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Позов не визнав, надавши письмові заперечення (т.2 а.с.1-3), якими зазначив, що 30.06.1999 року позов про стягнення з [PERSON] суми боргу задоволений. Рішення набрало чинності у встановленому законом порядку. Виконавчий лист направлено до ДВС для виконання. Добровільно Рішення суду [PERSON] не виконала, у зв'язку з чим почалося примусове виконання, в ході якого було описано кватиру, яка належала боржниці на праві приватної власності. Публічні торги проводились двічі, однак не відбулися, у зв'язку з чим йому було направлено відповідне повідомлення про те, що він може залишити вищезазначену квартиру за собою. Що ним і було зроблено. На підставі Акта виконавчої служби від 26.06.2000 року, приватним нотаріусом [PERSON] йому було видано свідоцтво про право власності, зареєстроване в Новомосковському міському БТІ 13.07.2000 року. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився. Позов не визнав, надавши письмові заперечення (т.2 а.с.249), вважав себе неналежним відповідачем по справі. Представник Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиціїРаспорня С.М. в судове засідання не з'явилась, проти позову заперечувала, надавши письмові заперечення (т.1 а.с.203-206), якими зазначила,що опис майна проведено у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» та п.п. 5.6.9 Інструкції про проведення виконавчих дій. Відповідно до вимог ст.61ЗУ «Про виконавче провадження» квартира була передана на реалізацію через спеціалізовану торгівельну організацію. Повідомлення про проведення публічних торгів публікувалися в засобах масової інформації. Про дії державного виконавця в ході примусового виконання [PERSON] повідомлялась письмово, але дії державного виконавця на момент проведення реалізації майна нею не оскаржувалися. У зв'язку з тим, що квартира з публічних торгів через спеціалізовану організацію не реалізована за відсутністю купівельного попиту і стягувачем на депозитний рахунок відділу ДВС була внесена різниця між вартістю квартири і боргу, актом від 26.06.2000 року, квартира передана у власність [PERSON] в рахунок погашення боргів за виконавчими документами. Приватний нотаріус - [PERSON] в судове засідання не з'явися, надавши заяву, якою просив розглянути справу у свою відсутність, позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи - Комунального підприємства Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації, в судове засідання не з'явився, надавши заяву, якою просили розглянути справу у свою відсутність (т.2 а.с.56). Представник третьої особи - Української товарної біржі в судове засідання не з'явились, надавши заяву, якою просили розглянути справу у свою відсутність (т.1 а.с.139). Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Судом по справі встановлено, що позивачам разом з їх матір'ю - відповідачкою [PERSON] належала на праві спільної часткової власності двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.52). 07.05.1998 року [PERSON]продала зазначену квартиру, уклавши відповідну угоду на Українській товарній біржі (т.2 а.с.53). Як видно з копії вищезазначеного договору (т.2 а.с.53), сторонами даного правочинубули [PERSON] та [PERSON] 4 квітня 1998 року[PERSON] на товарній біржі, придбала однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.7), на яку за рішенням суду, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу (т.2 а.с.7-8), було звернено стягнення й квартира в рахунок погашення боргу була передана [PERSON] Відповідно до свідоцтва від 12.07.2000 року, приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], у відповідності до Наказу Мінінстерства юстиції України від 27.10.1999 року № 68/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів реалізації арештованого нерухомого майна», на підставі Ату- передачі від 26.06.2000 року (т.2 а.с.5), затвердженого начальником Відділу Державної виконавчої служби Новомосковського міського управління юстиції про те, що торги не відбулися у зв'язку з відсутністю покупців, посвідчив, що [PERSON] належить право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.4). Згідно з довідкою № 45 від 24.01.2000 року у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] мешкали [PERSON] та її доньки (т.1 а.с.5) [PERSON]., 1981 року народження та [PERSON], 1985 року народження (т.1 а.с.3, 44-45, 46, 48). Вивчивши та проаналізувавши наявні у справі докази, суд приходить до висновку пор те, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме. Щодо визнання дійним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладеного 07 травня 1998 року між[PERSON]. та [PERSON] на товарній біржі «Українська», то дані повні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Як видно з копії вищезазначеного договору (т.2 а.с.53), сторонами даного правочинубули [PERSON] та [PERSON] Статтею 392 ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позивачі, не будучі стороною правочину, не набули, відповідно, внаслідок його укладення, будь-яких прав на вищезазначене нерухоме майно, а тому в даному випадку є неналежними позивачами, щодо позовної вимоги про визнання вищезазначеного правочину дійсним. Таке питання може ставити [PERSON] у разі оспорення або не визнання її прав на вищезазначену квартиру іншою особою, однак вона таких вимог не заявляла і в даному позові є відповідачем, а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. Щодо визнання вищезазначеної угоди недійсною в частині покупця, то дана позовна вимога також не підлягає задоволенню, оскільки, з огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред'явлення конкретних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою. Адже ЦПК прямо встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Тому заява вимог, які за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту порушеного права, визначеним законом чи договором, це є підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог, тобто відмови в захисті порушеного права в непередбачений законом чи договором спосіб. Разом з тим, доведеність заявником факту порушення свого суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу ще не означає, що він вправі пред'явити будь-які вимоги та отримати судовий захист. Враховуючи, що заявник повинен мати конкретний матеріально-правовий інтерес в спорі (тобто бути заінтересованим в реалізації свого суб'єктивного права, про захист якого він просить суд), метою пред'явлення заявлених вимог може бути лише задоволення цього інтересу, а саме: відновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу заявника. Таким чином, якщо мета звернення до суду не відповідає тим умовам, з якими ст.ст. 1, 3 ЦПК пов'язують надання судового захисту, то необхідність і можливість судового захисту відсутня. Позивачі фактично просять перевести на себе права та обов'язки покупця. Однак, переведення прав і обов`язків покупця за договором передбачений лише положеннями ч. 4 ст. 362 ЦК України, якою встановлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Однак вказана норма до правовідносин, що склалися, застосована бути не може, оскільки між сторонами виникли інші за своєю правовою природою відносини. Щодо визнання недійсним Акту опису квартири від 18 лютого 2000 року (т.1 а.с.8-9), то дана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки Акт опису по своїй суті не є правочином, а є документом, який фіксує наявність та належність майна, а тому можливість визнання його недійсним діючим законодавством не передбачена. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,розташованої за адресою: [ADDRESS] з прилюдних торгів [PERSON]. то дана позовна вимога також не підлягає замовленню, оскільки такого договору не існувало в природі. В той час, з підстав, зазначених нижче, суд вважає за необхідне визнати недійсним Акт передачі квартири [ADDRESS] від 26.06.2000 року, складений державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції та затверджений начальником відділу Державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції, про те, що торги не відбулися у зв'язку з відсутністю покупців (т.2 а.с.5). Такої позовної вимоги позивачі не заявляли, однак на переконання суду це не буде свідчити про той факт, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки, як зазначено вище, позивачі просили визнати недійсною угоду, на підставі якої [PERSON] було виданосвідоцтва про право власності на зазначену квартиру. А, враховуючи те, що Акт про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, по своїй суті є угодою, по якій у покупця чи, відповідно, стягувача виникає право власності на квартиру, цей Акт та свідоцтво про право власності, видане приватним нотаріусом [PERSON] на ім'я [PERSON], підлягає визнанню недійсним. Тобто, угоду по переданню [PERSON] квартири,розташованої за адресою: [ADDRESS], слід визнати недійсною, як таку,що суперечить вимогам законодавства, виходячи з наступного. Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чиінших кредитних організаціях, на них накладається арешт. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з закономне може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням витрат на виконання. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Відповідно до ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно, звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення,земельну ділянку, що є нерухомим майном, провадиться у разівідсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Прицьому в першу чергу провадиться звернення стягнення на окрему відбудинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржникові.В останню чергу звертається стягнення на жилий будинок чи квартиру. Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що житло - це майно, на яке звертається стягнення в останню чергу. Крім того, відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. А відповідно ч. 4 ст. 12 Закону "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. В матеріалах справи наявні довідки (від 24.01.2000 року (т.1 а.с.3); від 11.06.2001 року (т.2 а.с. 45, 48)) про те, що за адресою: [ADDRESS], [PERSON] мешкала зі своїми доньками,[PERSON]., 1981 року народження, та [PERSON], 1985 року народження. А також в матеріалах справи наявний Акт про те, що за зазначеною адресою родина [PERSON] у вищезазначеному складі мешкає з 05.05.1998 року (т.1 а.с.46). Довідки ЖЕО не містять відомостей про реєстрацію позивачів. Однак, відповідно до ст. 17 ЦК України, 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що станомАкту опису і арешту майна від 18.02.2000 року у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], окрім [PERSON] мешкали її доньки - позивачі по справі, одна з яких була неповнолітньою (т.2 а.с.13). Однак, державним виконавцем дана обставин з'ясована не була. А відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-2, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Таким чином, суд вважає за необхідне встановити, що Акт опису і арешту майна, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 18.02.2000 року складено в порушення вимог діючого на той час законодавства. Відповідно Акт про передачу, складений на підставі Акт опису і арешту майна, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 18.02.2000 року суперечить чинному законодавству. А, враховуючи той факт, що свідоцтвона право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS],видане [PERSON] на підставі угоди, яка визнана судом недійсною, як така що суперечить чинному законодавству, воно також підлягає визнанню недійсним. Щодо визнання права власності за позивачами по 1/3 частині, о в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, оскільки, згідно з 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частина 3 ст. 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Враховуючи той факт, що позивачі не були стороною правочину (договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладеного 04.04.1998 року між [PERSON] та [PERSON].), підстави для визнання за ними права власності на вищезазначену квартиру відсутні. Щодо права на проживання, то на момент розгляду справи в суді, не вбачається порушення прав позивачів в цій частині, а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Щодо відшкодування моральної шкоди, то і в цій частині позовних вимог необхідно відмовити, оскільки, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачами не надано доказів її спричинення. На підставі викладеного,

Outcome: partial