Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

01 квітня 2016 року до Валківського районного суду Харківської області надійшов позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до фізичних осіб-підприємців [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення виплат при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки її виплати, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 29 червня 2016 року вимоги позивачів роз'єднані в самостійні провадження. Після уточнень позовних вимог в позові [PERSON] зазначено, що вона з 07.11.2011 року по день звільнення мала трудові відносини з [PERSON] За час роботи [PERSON] отримувала заробітну плату в неповному обсязі, так як працювала згідно графіку роботи з 08:00 години до 08:00 години добу через дві,що не було передбачено в трудових угодах, тобто по 24 години 3 дні на тиждень або 72 години на тиждень, що перевищує визначений законодавством 40 годинний робочий тиждень. Заробітну плату [PERSON] отримувала з розрахунку мінімальної заробітної плати затвердженої КМУ в період з 07.11.2011 року по 03.02.2016 року. Про те, що відповідач виплачував заробітну плату не в повному обсязі за весь період роботи, [PERSON] дізналась вже після звільнення, отримавши відомості з пенсійного фонду про застраховану особу та відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків. Також в позові зазначено, що 07.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір зареєстрований Валківським районним центром зайнятості за №2018100351 від 07.11.2011 року. Відповідно до внесених відомостей до трудового договору - 10.03.2016 року, цей договір, було знято із реєстрації Валківським районним центром зайнятості та в присутності працівника Валківського центру зайнятості, позивачу було вручено трудову книжку із записом про звільнення із займаної посади. Як витікає зі змісту позову, [PERSON] 16.02.2016 року направила колишньому роботодавцю письмову вимогу щодо здійснення з нею розрахунку з підстав звільнення за власним бажанням, перерахувавши невиплачену заробітну плату та інші належні виплати на її рахунок, також вимагала повідомити письмово про всі нараховані суми належні їй при звільненні, а також прохала надіслати їй належним чином оформлену трудову книжку поштою з доставкою на вказану адресу на наступний день з моменту отримання даної вимоги. Дану вимогу відповідач отримав 17.02.2016 року, але з моменту отримання вимоги, жодних розрахунків не було проведено, трудова книжка поштою надіслана не була, та жодним чином не було повідомлено про всі нараховані суми, належні позивачу при звільненні. Крім того, в позові зазначено, що загальна сума заборгованості по заробітній платі без врахування індексу інфляції та індексації, відповідно до фактично відпрацьованих годин складає 48 528 грн. 15 коп., загальний розмір середнього заробітку та компенсації за затримку розрахунку (за період з 18.02.2016 року по 08.02.2017 року) становить 15 812 грн. 00 коп., розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в зв'язку із затримкою видачі трудової книжки становить 1 475 грн. 30 коп. Окрім того, згідно позову, неправомірними діями відповідача позивачу завдана також моральна шкода, оскільки з вини роботодавця, який не видавав трудову книжку, [PERSON] не мала змоги працевлаштуватись за новим місцем роботи, або стати на облік у центрі зайнятості як безробітна. Через неможливість працевлаштування, а також враховуючи, що з нею не було проведено повного розрахунку при звільненні, позивач не мала матеріальних засобів для існування, що призвело до переживань та душевних страждань. [PERSON] в позові вимагає: 1) стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь заборгованість по заробітній платі за період 07.11.2011 року по 02.02.2016 року в розмірі 48 528 грн. 15 коп. 2) зобов'язати фізичну особу-підприємця [PERSON] провести їй нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з 07.11.2011 року по 02.02.2016 року та відповідно їй сплатити; 3) стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON], на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні в розмірі 15 812 грн. 00 коп.; 4) стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON], на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в зв'язку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 1 475 грн. 30 коп. з утриманням при виплаті зазначеної суми, передбачених законом податків та обов'язкових платежів; 5) зобов'язати фізичну особу-підприємця [PERSON], внести запис в її трудову книжку про дату звільнення з роботи, зазначивши дату звільнення 10.03.2016 року; 6) стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову та зазначила, що дійсно [PERSON] та фізична особа-підприємець [PERSON] уклали трудовий договір та мали трудові відносини у період з 07.11.2011 року по 03.02.2016 року. [PERSON] за роботу нараховувалась заробітна плата в повному обсязі, крім того, нарахування відбувались із врахуванням індексу інфляції та отримувала вона її особисто. 02.02.2016 року позивач звернулась із заявою до відповідача про звільнення за власним бажанням і на наступний день, тобто 03.02.2016 року, вона була звільнена. Саме в цей день, [PERSON] і було виплачено усі кошти. Трудова книжка, як зазначила представник відповідача, в розпорядженні фізичної особи-підприємця [PERSON] була відсутня, що підтверджується відповідним актом перевірки управління Держпраці. Стосовно вимог, компенсації за спричинену моральну шкоду, представник відповідача пояснила, що ці вимоги не можуть бути задоволені, оскільки відповідач жодним чином не порушив прав працівника. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що відповідно до трудового договору від 07.11.2011 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено безстроковий трудовий договір. Відомості про найменування роботодавця, період прийняття на роботу та звільнення, зазначені в трудовій книжці [PERSON] співпадають із тими відомостями, що зазначені в договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Обгрунтовуючи матеріальні, представник позивача зазначила, що з 07.11.2011 року [PERSON] працювала понад встановлений трудовим договором час, кожного робочого дня і за виконану роботу понад встановлену договором вона заробітної плати не отримувала. В позові наведені розрахунки, згідно яких кількість годин відпрацьованих понад встановлену норму складають за листопад 2011 року та жовтень-листопад 2012 року - 160 годин (по 80 годин кожен період), а за інші місяці загалом по день звільнення - 1 410 годин, за які від фізичної особи-підприємця не отримала заробітну плату на загальну суму 48 528 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень. Предметом доведення, цих обставин, є кількість фактично відпрацьованих годин позивачем кожного дня в період з 2011 року до дня звільнення. Представник відповідача відмовилась надати суду документи про облік робочого часу посилаючись на відсутність у фізичної особи-підприємця [PERSON] таких документів. Представник позивача вважала, що кількість - фактично відпрацьованих годин можна визначити через допит свідків, які працювали разом з [PERSON] в різні періоди та в різний час. Ухвалами суду від 01.03.2017 року та від 24.05.2017 року в задоволенні клопотань представника позивача про допит свідків було відмовлено через невідповідність таких даних критеріям належності доказів, передбачених ст. 58 ЦПК України. Також судом дослідженні в судовому засіданні надані стороною відповідача відомості про отримання [PERSON] заробітної плати за період з листопада 2011 року по лютий 2016 року від фізичної особи-підприємця [PERSON] Ці дані свідчать про отримування [PERSON] заробітної плати за весь період, що вона працювала, що підтверджується особистими підписами позивача. В судовому засіданні представник позивача зазначила, що в деяких відомостях стоять підписи не [PERSON], але жоден з підписів зроблених від імені [PERSON], що містяться в цих відомостях, сторона позивача не спростувала. Як витікає із відомості про виплату грошей за лютий 2016 року, [PERSON] отримала грошові кошти на суму 438 грн. 84 коп.(а.с.55) За таких підстав, повний розрахунок із позивачем був проведений в день її звільнення, тобто 03.02.2016 року. Судом досліджений зміст додаткових угод до трудового договору від 07.11.2011 року за №20181100351 від 01.01.2012 року, 01.01.2013 року та 01.01.2014 року, між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON], а також зміст трудового договору, які містять дані про передбачений графік роботи позивача із зазначенням кількості годин в робочому тижні. Відповідно до трудового договору від 07.11.2011 року укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON],. час виконання робіт працівником встановлений з 08:00 години до 20:00 години, перерва з 12:00 години до 14:00 години, через добу, з розрахунку 40 годин на тиждень. Згідно з додатковими угодами графік роботи [PERSON] не змінювався. Таким чином, тривалість робочого тижня [PERSON], згідно умов договору, не перевищувала 40 годин на тиждень. Відповідно до ч. 1 ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Оскільки в договорі мається особистий підпис [PERSON], остання була ознайомлена з його умовами, а тому фактична кількість відпрацьованих годин позивачем відповідала зазначеній в договорі та відповідала отриманій нею зарплатні. Вищезазначена обставина підтверджується тим фактом, що [PERSON] будучи ознайомленою із графіком роботи та маючи повну інформацію про отриману заробітну плату, яка зазначена у платіжних відомостях, не зверталась із будь-якими заявами чи скаргами до роботодавця чи до інших компетентних органів впродовж майже 5 років Також, в уточненому позові зазначені вимоги про зобов'язання відповідача провести [PERSON] нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з листопада 2011 року по лютий 2016 року та відповідно їй сплатити. Разом з тим, позивач не навела розрахунку та не зазначила у вимогах конкретний розмір сум, що належать до нарахування та виплати роботодавцем. Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Судом стороні позивача було запропоновано надати такі розрахунки, щодо конкретного розміру індексації та інфляції, та з яких саме сум, необхідно проводити ці нарахування, проте представник позивача наполягала на розгляді саме таких вимог, які зазначені в уточненому позові та зазначила, що суд самостійно має визначити, які суми підлягають стягненню. Таким чином, суд позбавлений можливості, із-за відсутності чітко визначених вимог, - задовольнити їх. [PERSON] також вимагає стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення з нею розрахунку, змінити запис в трудовій книжці про дату звільнення, зазначивши її днем, коли їй було видано трудову книжку, а також стягнути з роботодавця середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв'язку із затримкою видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Крім того, даною постановою Міністерству праці, Міністерству юстиції, Міністерству соціального захисту населення разом із заінтересованими міністерствами та іншими підвідомчими Кабінетові Міністрів України органами державної виконавчої влади за участю профспілкових об'єднань у тримісячний термін доручено розробити і затвердити Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях. На виконання даної постанови, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року затверджено інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року. Згідно п. 1.1. даної Інструкції, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів. Відповідно до п. 4.1. Інструкції, власник або уповноважений ним орган, зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з п. 2.27 Інструкції, днем звільнення працівника вважається останній день роботи. Відповідно до п. 20 умов трудових договорів, сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки Працівника та її зберігання. Обгрунтовуючи вимоги про зобов'язання відповідача змінити запис в трудову книжку про день звільнення, [PERSON] посилається на положення п.4.1. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників». Відповідно до п.4.1. Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, вищезазначена інструкція є підзаконним актом, а тому по суті змісту статті та виходячи із самої інструкції - вона регламентує порядок заповнення трудових книжок, а не час виникнення, зміни чи припинення трудових відносин. Сторони дійшли згоди, що трудові відносини між працівником [PERSON] та роботодавцем фізичною особою-підприємцем [PERSON] фактично були припинені 03.02.2016 року. Отже, зазначений в трудовій книжці [PERSON] день її звільнення 03.02.2016 року - відповідає вимогам трудового законодавства. Крім того, враховуючи, що із [PERSON] був проведений повний розрахунок в день звільнення, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення - задоволенню не підлягають. Водночас, як витікає з положень п.7.1. Інструкції, у разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. Єдиним доказом дати отримання трудової книжки при звільненні може бути наявність підпису працівника, у передбачений підзаконними актами документах, про отримання трудової книжки із зазначенням дати. На 11-13 сторінках трудової книжки [PERSON] є запис про те, що 10.03.2016 року трудовий договір знятий з реєстрації у Валківському районному центрі зайнятості, а тому суд вважає, що саме в цей день позивач і отримала трудову книжку. Пояснення представника відповідача про те, що [PERSON] трудова книжка була видана в день її звільнення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 21 січня 2015 року, в справі №6-195цс14, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи, що [PERSON] була звільнена 03 лютого 2016 року, то для розрахунку середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки беруться місяці грудень 2015 року та січень 2016 року, тобто два місяці що передували звільненню працівника. Згідно відомостей на виплату грошей за грудень 2015 року [PERSON] отримала заробітну плату на загальну суму 2 390 грн. 21 коп., а згідно відомості про виплату грошей за січень 2016 року [PERSON] отримала заробітну плату в сумі 1 234 грн. 92 коп. Отже, сума заробітної плати за два місяці, що передували місяцю звільненню позивача становить 3 625 грн. 13 коп. Згідно з графіком роботи [PERSON] що міститься в табелі обліку робочого часу за січень 2016 року, позивач відпрацювала 11 днів.(а.с.153) Враховуючи, що сторонами не надано будь-яких даних про облік часу [PERSON], суд приймає до уваги умови трудового договору, а також умови додаткових угод, та вважає, що за грудень 2015 року, [PERSON] відпрацювала 16 днів. Таким чином, сума середньоденної заробітної плати позивача за грудень 2015 року та січень 2016 року рахується як сума заробітної плати за ці місяці, тобто 3 625 грн. 13 коп. поділена на суму відпрацьованих днів, тобто 27, що в свою чергу становить 134 грн. 26 коп. за один день. Кількість днів затримки видачі трудової книжки [PERSON] становить 37, тобто з 03 лютого 2016 року до 10 березня 2016 року. Разом з тим, суд вважає, що кількість днів затримки видачі трудової книжки повинен рахуватись із врахуванням робочого графіку [PERSON], тобто кількість днів за які повинен бути нарахований середній заробіток становить половину від 37, тобто 19. За таких підстав, сума яка підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця [PERSON] за час вимушеного прогулу в зв'язку із затримкою видачі трудової книжки за період з 03.02.2016 року по 10.03.2016 року становить 2 550 грн. 94 коп. В позові [PERSON] ставить вимоги, щодо стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в зв'язку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 1 475 грн. 30 коп. Водночас, загальна сума позову становить 65 815 грн. 45 коп., а тому на думку суду, стягнення із фізичної особи-підприємця [PERSON] грошових коштів саме в сумі 2 550 грн. 94 коп. не виходить за межі позовних вимог. Позивач поряд із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу із затримкою видачі трудової книжки вимагає утримати суму передбачених законом податків та зборів. Суд вважає, що дана вимога не може бути задоволена, оскільки саме по собі нарахування коштів покладає на роботодавця обов'язок провести відповідні нарахування до бюджетів. [PERSON] також вимагає стягнути із фізичної особи-підприємця [PERSON] компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп. Судом встановлено, що відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] позивачу [PERSON] несвоєчасно було видано трудову книжку. [PERSON] обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди зазначила, що через неправомірні дії відповідача, вона не могла працевлаштуватись, що потягло за собою переживання та душевні страждання. Судом встановлена обставина, що трудова книжка була повернута [PERSON] 10.03.2016 року. Як вбачається зі змісту трудової книжки, позивач працевлаштувалась на роботу лише 28.09.2016 року, тобто майже через шість місяців після отримання трудової книжки. Також представник позивача наголосила на тому, що [PERSON] не могла стати на облік до центру зайнятості, через відсутність у неї трудової книжки. Водночас, на підтвердження цієї обставини, сторона позивача не надала будь-яких об'єктивних даних, що [PERSON] взагалі зверталась до цього державного органу. Таким чином, суд не вважає, що через вищезазначені дії відповідача, [PERSON] було завдано моральної шкоди. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Отже, стороною позивача недоведена та обставина, що [PERSON] мала намір негайно працевлаштуватись після звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640 грн. 00 коп. За таких підстав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь держави судовий збір у вищезазначеному розмірі.

Outcome: partial