Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

01 липня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант траст трейд» про захист прав споживачів, обґрунтовуючи свої вимоги наступними обставинами. 22 січня 2016 року між ним та відповідачем був укладений Договір фінансового лізингу №00247, згідно умов якого ТОВ «Атлант траст трейд» зобов'язався придбати транспортний засіб та передати йому у користування на умовах фінансового лізингу. На виконання своїх зобов'язань 22.01.2016 року він перерахував на рахунок відповідача 74000 грн. згідно квитанції № NOKE542690. На письмовий запит до відповідача щодо виконання умов договору він отримав відписку. Вважає, що умови договору не відповідають вимогам ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», порушують його права як споживача, укладений Договір є нікчемним, оскільки умови договору є несправедливими і всупереч принципу добросовісності створено істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, має ознаки створення пірамідальної схеми. Крім того, всупереч вимогам ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» у відповідача відсутня ліцензія на здійснення діяльності із залучення фінансових активів, що є обов'язковим атрибутом його чинності, а тому вважає, що в силу положень вищенаведених нормативних актів та ст.ст. 216, 227 ЦК України даний Договір є недійсним. Тому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 22 січня 2016 року № 00247, укладений між ним та відповідачем, та стягнути з відповідача сплачену ним грошову суму на виконання умов договору у розмірі 74700 грн. У судове засідання позивач та його представник не з'явились з поважних причин, підтримали позовні вимоги у письмовій заяві на адресу суду, просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник відповідача ТОВ «Атлант траст трейд» в судові засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ст. 224 ЦПК України зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. З'ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22 січня 2016 року між сторонами був укладений Договір фінансового лізингу №00247, згідно умов якого ТОВ «Атлант траст трейд» зобов'язався придбати та передати позивачу у користування на умовах фінансового лізингу автомобіль FORD Kuga Trend Eco 2.0 (а.с. 9-14). На виконання своїх зобов'язань 22.01.2016 року позивач перерахував на рахунок відповідача 74700 грн. згідно квитанції № NOKE542690 (а.с. 15). Згідно з п.1.1 вищевказаного договору лізингодавець зобов'язується придбати у продавця, визначений у додатку № 1 до договору предмет лізингу та передати даний предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства України. Пунктом 4.1 договору передбачено, що лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу в строк, який передбачає розумний період часу, який необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та оплати предмета лізингу, а також виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: - платіж за оформлення договору; - авансовий платіж; - різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 договору, або різницю до вже сплаченого Авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору (за наявності). У разі відсутності у продавця визначеного лізингоодержувачем предмета лізингу на дату купівлі-продажу та замовлення його продавцем для подальшого продажу лізингодавцю, лізингодавець зобов'язаний повідомити про це лізингоодержувача в письмовій формі. У п. 9.1 договору № 00247 фінансового лізингу вказано погоджену сторонами вартість предмета лізингу 373500 грн. без урахування податку на додану вартість. Пунктом 2.1 Договору передбачено, що Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє не менше 61 місяця, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань за даним договором. Згідно п. 3.1.11 Договору у разі неможливості придбання предмету лізингу лізингодавцем або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, визначеного даним Договором, лізингодавець зобов'язаний повідомити про це лізингоодержувача шляхом направлення йому письмового повідомлення. Згідно п. 8.3 Договору всі планові платежі, які визначаються у Додатку №2 до даного Договору, який сторони зобов'язуються підписати до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу, сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-й день поточного місяця, згідно вказаного додатку та/або на підставі рахунків, виставлених лізингодавцем. Як вбачається з п. 9.1, 9.2 Договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному Договорі та Додатку №1 до даного договору, в розмірі 50% на момент укладення даного договору. Лізингоодержувач має можливість сплатити авансовий платіж впродовж 1 місяця з моменту підписання Договору. Позивач на виконання умов Договору перерахував на рахунок відповідача 74700 грн. згідно квитанції № NOKE542690 (а.с. 15). 09 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою щодо роз'яснення подальшого виконання умов договору (а.с. 21), але отримав фактичну відмову у цьому з формальних підстав (а.с. 22). Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч.2, п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, за змістом частини п.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до положень, закріплених у ч. ч. 1, 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить в оману споживача. Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Крім того, як випливає із змісту положень ст. 230 ЦК України та п. 19 вищевказаної Постанови ПВСУ правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним, а тому суд неможе встановити нікчемність вищевказаного правочину з таких підстав. Відповідно до п. 7 ч 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману:… 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Крім того, беручи до уваги доводи позивача щодо здійснення нечесної підприємницької практики шляхом введення його в оману щодо утворення, експлуатації або сприяння розвитку пірамідальних схем, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Вирішуючи питання в частині тверджень позивача щодо обов'язкової наявності ліцензії у відповідача на право надання фінансових послуг, суд виходить з наступного. 28 червня 2015 року набрав чинності Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності», згідно із пунктом 2 частини першої статті 7 якого надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. У той же час, згідно із частиною другою статті 20 цього Закону, у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується. На час укладання між сторонами спірного договору Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг у встановленому порядку не затверджені про що мається повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с. 19-20). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що позивач [PERSON] сплатив відповідачу за спірним недійсним правочином 74700 грн. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину, визнаного судом недійсним, підлягає задоволенню, а тому з відповідача ТОВ «Атлант траст трейд» на користь позивача [PERSON] слід стягнути 74700 грн. грошових коштів. У зв'язку з тим, що під час подання позову [PERSON] був звільнений від сплати судового збору, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та у зв'язку із задоволення позовних вимог, то відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 747 грн., що становить 1 відсоток від розміру суми задоволених позовних (майнових) вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved