Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

у січні 2015 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся у суд з позовом до [PERSON] про виселення та стягнення заборгованості. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що поинаючи з 1995 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів. З метою забезпечення освітньої діяльності та в рамках цієї співпраці до гуртожитку університету тимчасово було поселено військовослужбовців із сім"ями. При поселенні до гуртожитку № 11 університету військовослужбовці були ознайомлені з Правилами проживання в гуртожитку, з теміном проживання та порядком оплати за проживання, умови яких вони виконували, внясячи оплату та дотримуючись порядку проживання в гуртожитку. У 2011 році співпраця між університетом та Міністеством оборони України закінчилася, а разом з нею і термін проживання військовослужбовців у гуртожитку університету. Про те, що вони мають звільнити займані кімнати, мешканці попереджалися, проте відповідач [PERSON] займане ним приміщення і до цього часу не звільнив. Також позивач зазначає, що починаючи з моменту заселення відповідача до гуртожитку № 11, що належить позивачу, [PERSON] користується полугою з проживання. Він здійснював оплату отриманої послуги спочатку у повному обсязі, а згодом частково, що призвело до утворення заборгованості по оплаті за проживання, яка станом на грудень 2014 року становить 20 184 грн. 86 коп. За таких пдстав, позивач просить виселии відповідача [PERSON] із займаної кімнати [ADDRESS], стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 20 184,86 грн. на користь позивача, а також судовий збор. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти задоволення позову, зазначивши, що у даному випадку має місце невиконання договірних зобов"язань їх стороною- Міністерством оборони України в частині своєчасного відселення відповідачів та укладення договору з відповідачами).Також зазначають, що позивач не надав в обгрунтування наявної заборгованості. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріли справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 вересня 1995 року між Київським університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України з метою підготовки спеціалістів з вищою освітою укладено договір про підготовку спеціалістів, за умовами якого університет зобов'язався для забезпечення належних умов для військової та військово-спеціальної підготовки ВВП виділити у тимчасове користування учбовий корпус за адресою: м. Київ, пр. Глушкова, 2, корп. 8 з наявним обладнанням та устаткуванням, а для забезпечення житлово-побутових умов курсантам ВВП - гуртожиток [ADDRESS] з наявними меблями, інвентарем та іншим обладнанням; кімнати в гуртожитку [ADDRESS] - для проживання офіцерів-слухачів та членів їх сімей (а.с. 30-32). 21 лютого 1997 року до договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року між позивачем та Міністерством оборони України з метою спільного використання студентського гуртожитку [ADDRESS] укладено додаткову угоду № 07-94, за умовами якої університет після закінчення реконструкції та капітального ремонту будівлі гуртожитку передає Міністерству оборони України 27 житлових блок-секцій, укомплектованих необхідними меблями та інвентарем, в термін до 22 серпня 1997 року для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей (а.с. 28-29). 22 грудня 1997 року між тими ж сторонами укладено договір № 135 про підготовку спеціалістів, за умовами якого для забезпечення житлово-побутових умов курсантам ВВП виділений гуртожиток [ADDRESS] з наявними меблями, інвентарем та іншим обладнанням, кімнати в гуртожитку [ADDRESS] для проживання офіцерів-слухачів та членів їх сімей, а також для харчування курсантів ВВП їдальню по пр. Глушкова, 2 у м. Києві (а.с. 26). 28 жовтня 1998 року додатковою угодою № 07-94-1 до договору по підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року сторони відповідно до п. 3.2 додаткової угоди № 07-94 від 21 лютого 1997 року до договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року домовились про внесення змін, а саме: університет після закінчення реконструкції першої черги будинку гуртожитку передає Міністерству оборони України в безоплатне користування для заселення в повному обсязі 48 блок-секцій терміном на 10 років. Після закінчення реконструкції другої черги - 18 житлових блок-секцій на трьох поверхах терміном на 10 років. За умовами вказаної додаткової угоди сім'ї військовослужбовців, заселені в гуртожиток на житлову площу, передану в користування Міністерству оборони України, оплату за проживання проводять особисто в бухгалтерію університету, розмір якої визначається за згодою сторін та оформляється відповідним актом. 19 серпня 2009 року між Київським університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України до договору № 135 про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року укладено додаткову угоду № 303/44/03. Останньою внесено зміни до договору № 135 про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, зокрема, визначено, що житлові кімнати в гуртожитку [ADDRESS] надані у тимчасове користування Міністерству оборони України для проживання 57 сімей військовослужбовців і працівників Збройних Сил України, а також військовослужбовців, звільнених в запас або відставку та членів їх сімей; подовжено термін дії договору до 31 грудня 2001 року; визначено обов'язок Міністерства оборони України до кінця 2011 року провести відселення всіх сімей військовослужбовців, звільнених в запас або відставку, та передачу звільнених житлових кімнат у студентському гуртожитку № 11, звільнивши їх в місячний термін; визначено порядок розрахунків за користування житловими приміщеннями та розмір платежів тощо. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вбачається з матеріалів справи та не запечується сторонами, зокрема, стороною позивача, підписавши вказані договори, сторони встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов та засвідчили про те, що обидва учасники бажали укласти правочини і що зовнішній вираз їх волі відповідав внутрішньому. Вказані договори недійсними в установленому законом порядку не визнані. Доказів на підтвердження зворотного, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, в розпорядження суду не надано. Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Звертаючись до суду з вимогою виселити позивачів через те, що з 01 січня 2012 року між університетом та Міністерством оборони не існує договірних відносин, позивач в обґрунтування вказаної позиції здійснює посилання на порушення відповідачами вимог п. 2.3. додаткової угоди № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року та ст. 132 ЖК України. Проте, суд приходить до висновку про хибність даної позиції, виходячи з наступного. Зазначаючи про те, що на даний час між університетом та Міністерством оборони не існує договірних відносин, оскільки термін дії останніх - до 31 грудня 2011 року, позивач робить посилання на те, що договори, які були укладені й про які мова йшла вище, припинились. Разом з тим, ст. 629 ЦК України проголошено принцип обов'язковості договору. У загальних положеннях про договори в ЦК України безпосередньо визначаються підстави та правові наслідки лише щодо зміни та розірвання договору, але не містяться норми, які б конкретно визначали підстави та порядок припинення договору. Тому, для визначення підстав та порядку припинення договору необхідно керуватися відповідними нормами про припинення зобов'язань (ст. ст. 598-609 ЦК України), які у своїй переважній більшості стосуються припинення договірних зобов'язань, а також відповідними нормами ЦК України, які регулюють окремі види договорів та окремих законів, за якими можуть бути передбачені спеціальні підстави їх припинення. Крім того, припиненням чинності договору саме зобов'язання як правовідношення, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 631 ЦК України, не припиняється, тобто, не зважаючи на припинення чинності договору кредитор у разі порушення його прав має право на застосування до сторони-порушника мір цивільно-правової відповідальності. Не стосується це лише тих випадків, коли зобов'язання виконується належним чином в строк дії договору, оскільки відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином, і за таких обставин момент виконання і припинення договірного зобов'язання збігаються. Отже, суд надходить до висновку про те, що зі спливом чинності договору, який не одержав свого завершення шляхом виконання його умов, хоч і припиняється дія самого договору, якщо сторони його не пролонгували, але продовжується функціонування зобов'язального правовідношення лише у частині невиконаних обов'язків. Як вбачається з матеріалів справи Міністерство оборони України було зобов'язано після введення в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] вивільнити шляхом переселення сімей військовослужбовців та передати університету житлові кімнати в гуртожитку № 11, а також до кінця 2011 року провести відселення всіх сімей військовослужбовців, звільнених в запас або відставку, та передачу звільнених житлових кімнат у студентському гуртожитку № 11, звільнивши їх в місячний термін. Проте, як встановлено в ході розгляду справи Міністерством оборони України умови договору виконані не були і відповідач [PERSON] переселений не був. Отже, у даному випадку має місце невиконання договірних зобов'язань їх стороною - Міністерством оборони України, а не відповідачем у справі, а тому посилання позивача на порушення відповідачами п. 2.3. додаткової угоди від 19 серпня 2009 року не є таким, що ґрунтується на вимогах закону. В даному випадку, на думку суду, виселення відповідач має бути наслідок належного виконання договірних відносин Міністерством оборони України, оскільки саме через неналежне виконання стороною договірних відносин - Міністерством оборони України порушено права позивача, які підлягають захисту. Не можуть бути застосовані у даному випадку як підстава для виселення відповідача і положення ст. 132 ЖК України, оскільки відповідач [PERSON] не підпадає під визначення категорій осіб, які підлягають виселенню з гуртожитків. Інших підстав для виселення відповідача позивачем, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, в розпорядження суду не надано. Тому, на думку суду, вказана вимога задоволенню не підлягає. Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача боргу за житлово-комунальні послуги за період його проживання станом на грудень 2014 року в розмірі 20 184,86 грн., суд приходить до висновку що і остання не підлягає задоволенню через свою недоведеність. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного. Звертаючись до суду з даною вимогою, позивачем на обґрунтування своєї позиції надано довідку- розрахунок станом на 23 грудня 2014 року. (а.с. 10) Однак, остання не приймається судом до уваги в розрізі ст. ст. 57-59 ЦПК України, оскільки не дає підстав достовірно встановити правильність нарахування належних до сплати сум як за проживання, так і за житлово-комунальні послуги з урахуванням положень чинного законодавства, наказів ректора КНУ імені Тараса Шевченка № 197-32 від 24 березня 2009 року, № 370-32 від 13 травня 2011 року, № 871-32 від 30 грудня 2009 року, № 184-32 від 21 березня 2006 року, договорів, укладених між університетом та Міністерством оборони України, а також з урахуванням оплат, здійснених відповідачем у справі, за час проживання його кімнаті № 1032. Наданий позивачем розрахунок заборгованості із оплати за проживання у гуртожитку не містить деталізації прострочених платежів за періодами, у яких змінювався розмір такої плати (за який платіжний період виник борг, у якому розмірі та уу зв"язку з дією якого розміру плати за проживання у гуртожитку, конкретно за кожен період, враховуючи різні тарифи за різні періоди). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав в обгрунтування наявної заборгованості та формули її розрахунку з точки зору їх відповідності положенням ст.ст. 57-59 ЦПК України, на які він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову. З матеріалів справи вбачається, що плата за користування гуртожитком [ADDRESS] визначалася наказами ректора університету від 21 березня 2006 року № 184-32, 30 грудня 2009 року № 871-32, від 11 травня 2011 року № 36532, та становила у період до 01 січня 2010 року 110 грн. у місяць за одне ліжко-місце, зайняте мешканцями, які не є співробітниками університету, та членами їхніх сімей, із 01 січня 2010 року по 01 червня 2011 року - 282 грн., а із 01 червня 2011 року - 402 грн. Згідно п. 3.2 Додаткової угоди № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року у разі зміни цін і тарифів на житлово-комунальні послуги та електроносії університет може змінювати розмір оплат за проживання у гуртожитку з обов"язковим попередженням про це меншканців не менш ніж за місяць на підставі наказу ректора. Доказів інформування відповідача щодо підвищення розміру плати за проживання у гуртожитку до 282 грн. у місяць за одне ліжко-місце на підставі наказу від 30 грудня 2009 року № 871-32 матеріали справи не містять, обгрунтованість нарахуванняя боргу за період з 01 січня 2010 року по 01 червня виходячи із вказаної ставки плати за проживання у гуртожитку позивачем не надано. Також позивачем не наведено обставин за яких збільшилася вартість послуг, що надаються у гуртожитку вищого навчального закладу (комунальні послуги, обслуговування обладання гуртожитку, дезинфекція, дератизація, дезінсекція, поточний ремонт гуртожитку, прання та поновлення білизни тощо) саме особам, які не є студентами, аспіратнтами чи докторантами у гуртожитках університету, враховуючи те, що наказом ректора від 11 травня 2011 року № 36532 розмір плати за проживання у гуртожитку підвищено до 402 грн. у місяць за одне ліжко-місце лише для указаної категорії осіб. Відповідно до ст. 137 ЦПК України у випадку, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. У заяві про витребування доказів має бути зазначено, який доказ вимагається, підстави, за яких особа вважає, що доказ знаходиться в іншої особи, обставини, які може підтвердити цей доказ. В ході розгляду справи позивачем клопотань заявлено не було. І це при тому, що у судовому засіданні судом роз'яснювалося право сторін заявляти клопотання, в тому числі і про витребування відповідних доказів, однак сторонами, зокрема, стороною позивача, останніх заявлено не було, зазначеними в ст. ст. 27, 137 ЦПК України правами та порядком витребування доказів позивач не скористався та не витребував у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування своєї позиції. Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи в обґрунтування наявності заборгованості в розмірі 201 84,86 грн. та формули її розрахунку не було надано доказів з точки зору їх відповідності положенням ст. ст. 57-59 ЦПК України, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed