Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

01.07.2019 року до суду звернувся т.в.о. директора ДП «Сумиспирт» з вказаним позовом. Вимоги мотивував тим, що 25.05.2019 року на підприємство було викликано поліцію по факту крадіжки основних засобів заводу, через яку ДП «Сумиспирт»завдані значні збитки на суму 139400 грн. Також зазначає, що підприємство охороняє вісім охоронників по два працівника кожної зміни, та через те, що не встановлено на якій зміні було скоєно крадіжку, вважає, що матеріальну відповідальність несуть всі охоронники підприємства - відповідачі по справі, з кожним з яких укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. А тому просить стягнути на користь позивача з відповідачів в солідарному порядку по 17425,00 грн. матеріального відшкодування. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували, представник відповідачів - адвокат Сапіч В.М. надав відзив на позов, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Юшкевич Є.Ю. в судовому засіданні проти позову заперечували, підтримали свій відзив на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши відзиви відповідачів, дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 травня 2019 року т.в.о. директора ДП «Сумиспирт» Мельник В.П. звернувся до начальника Сумського райвідділу поліції щодо проведення слідчих дій по факту крадіжки основних засобів заводу, так як підприємству завдано значних збитків (а.с. 8). Наказом т.в.о. директора ДП «Сумиспирт» Мельник В.П. № 2 від 07.06.2019 року «Про проведення інвентаризації основних засобів» у зв`язку з виявленням крадіжки 25.05.2019 року з основного виробничого корпусу заводу з апарату браго-ретифікаційної установки створено комісію для проведення інвентаризації основних засобів (а.с. 9). Згідно акту інвентаризації основних засобів ДП «Сумиспирт» загальна сума завданих матеріальних збитків становить 139,4 тис. грн.. (а.с. 10). Як вбачається з матеріалів справи між ДП «Сумиспирт» та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 11-17). Відповідно до протоколу засідання інвентаризаційної комісії від 07.06.2019 року вирішено звернутися до суду з позовною заявою про стягнення матеріального відшкодування на користь ДП «Сумиспирт» в розмірі 139400 грн. з охоронників заводу за крадіжку майна (а.с. 53). Статтею 138 КЗпП України прямо встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. За приписами КЗпП України, матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). У трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а тому обов`язок доведення вини працівника у спричинені підприємству шкоди, покладається саме на роботодавця, тобто у даному випадку на позивача. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 2 п. 3 постанови ПВСУ від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Стороною позивача не було надано суду документів, які б підтверджували закріплені трудові обов`язки відповідачів, а також доказів щодо порушення ними трудових обов`язків, тобто взагалі невідомий зміст трудових обов`язків відповідачів, чим вони передбачені та чи належно вони їх виконували. Крім того, обов`язок правильно організувати працю працівників, забезпечити її належний процес у різних, у тому числі й несприятливих трудових ситуаціях, а також попередження можливих збитків згідно статті 141 КЗпП України лежить на власнику або уповноваженому ним органу. Згідно ч.1 ст.131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Відповідно до п. 3 постанови ПВСУ від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», при вирішенні питання про покладення матеріальної відповідальності судам рекомендовано, з-поміж іншого, з`ясовувати, в якій конкретно обстановці заподіяна шкода, чи були створені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. Під час судового розгляду докази на підтвердження факту забезпечення позивачем умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення відповідачами повного збереження дорученого їм майна ДП «Сумиспирт» не надані, що не свідчить про належне забезпечення позивачем умов, які б створювали відповідачів умови для забезпечення належного збереження майна. Також суд не погоджується з доводами позивача що ґрунтуються на п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до якого працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Суд встановив, що у Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженому постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Ради Професійних Спілок від 28.12.1977 року № 447/24, посада інспектора з охорони відсутня. Так, згідно з п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29 грудня 1992 р. розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.134 Кодексу законів про працю), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 Кодексу законів про працю України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Аналогічні положення містяться також і у п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» № 10-1389/0/4-12 від 27 вересня 2012 року. В абзаці 17 п. 8 Постанови пленуму ВССУ № 12 від 11 грудня 2015 року, вказано на те, що судам при розгляді справ про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією про взяття на себе повної матеріальної відповідальності, потрібно перевіряти відповідність посади відповідача, працівника, Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. У правовому висновку Верховного суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс 12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) не вказані в Переліку посад, затвердженому постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що посада інспектора охорони, яку обіймали відповідачі, не належить до визначеного законом переліку, а тому відсутні визначені законом підстави для укладення з відповідачами договору про повну матеріальну відповідальність. Крім того, відповідно до ст. 135-3 КЗпП розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Розмір шкоди визначається відповідно до ст. 135-3 КЗпП і Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою КМУ від 22.01.96 р. № 116. Розмір збитків визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки (п. 2 Постанови № 116). Незалежною оцінкою майна є оцінка майна, проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання (ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Проте всупереч вказаним нормам позивачем не було надано звіту про оцінку майна на підтвердження розміру завданих збитків. Також суд звертає увагу, що відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29.12.92 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо вироком суду встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб. У порядку цивільного судочинства суд вправі зобов`язати цих осіб відшкодувати шкоду солідарно, якщо при постановленні обвинувального вироку цивільний позов був залишений без розгляду або коли вирок в частині цивільного позову скасовано і справа в цій частині направлена на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. Проте позивачем було надано повідомлення № 2061 від 29.08.2019 року за підписом слідчого СВ Сумського РВП ГУНП в Сумській області Олексія Білан з якого вбачається, що за зверненням ДП «Сумиспирт» з приводу крадіжки майна у вигляді дефлегматора, підігрівача бражки, мідних труб, 21.06.2019 року відомості внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, триває досудове розслідування та проводяться заходи, спрямовані на виконання завдань кримінального провадження (а.с. 66). Відповідно до вимог частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Положеннями статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77-80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи правовідносини, які склались між сторонами, проаналізувавши всі докази по справі, оцінивши їх в сукупності, суд доходить висновку про необґрунтованість пред`явлених позивачем позовних вимог до відповідачів, оскільки ним не надано належних доказів на підтвердження факту наявності вини відповідачів у завданій шкоді підприємству, факту неналежного виконання останніми своїх посадових обов`язків, тобто позиція позивача не має належного обґрунтування, а тому правових підстав для покладення матеріальної відповідальності на відповідачів, як і стягнення з них матеріальної шкоди, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed