Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-26 00:00:00

У вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі по тексту - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду міста Києва позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту також - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором № К2Н0RX03621410 від 21.06.2006 року у сумі 19483,14 грн. та судового збору у розмірі 1378,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.06.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № К2Н0RX03621410. Відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 2374,90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] зобов'язувався щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією та інших витрат згідно умов. Однак, вказані зобов'язання за кредитним договором відповідачем не виконуються, внаслідок чого, станом на 29.12.2015 року за відповідачем обліковується заборгованість, яка в загальному розмірі складає 19483,14 грн., з яких: 2746,51 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 15332,67 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 903,96 грн. штрафу (процентна складова) у зв'язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та понесені ним судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. При цьому, судом в судовому засіданні, яке відбулось 30.03.2016 року, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, явку представника позивача для надання пояснень по справі було визнано обов'язковою. Проте, після неодноразових повідомлень, представник позивача для надання пояснень по справі в судове засідання не з'явився. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому просив суд застосувати до позовних вимог позовну давність та зазначав, що заборгованість в повному обсязі ним погашена, проте підтверджуючі документи не збереглись. Окрім того зазначав, що Умови про надання споживчого кредиту фізичним особам ПАТ КБ «ПриватБанк» ним не підписувались та з їх змістом він не знайомий. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.06.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір № К2Н0RX03621410 у формі заяви, підписаної сторонами (а.с. 6) Відповідно до умов договору банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 2374,90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік (2 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, що не заперечувалось відповідачем. Строк надання кредиту встановлено до 21.06.2007 року Відповідно до умов договору [PERSON] взяв на себе зобов'язання здійснювати погашення заборгованості в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Частиною другою статті 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Як вбачається із матеріалів справи, банком зобов'язання за договором виконано. Із наданого позивачем суду розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач здійснив погашення поточної заборгованості за кредитом 23.01.2007 року, а також прострочену заборгованість за тілом кредиту 17.08.2011 року та здійснив погашення нарахованих процентів 16.02.2007 року (а.с. 5). Проте, банком було нараховано відповідачу за період з 2006 року по 2016 рік 2746,51 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 15332,67 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 903,96 грн. штрафу (процентна складова). Щодо застосування до позовних вимог строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховуються заборгованість по процентам, пені та штрафам за період з 2006 року по 15.12.2015 року. Із п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) вбачається, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с. 7-10). Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач був ознайомлений із вказаними умовами. Слід зазначити, що в заяві позичальника міститься посилання на те, що він зобов'язаний повернути кредит, в тому числі, відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, проте, не зазначено, а ні дати укладення таких умов, а ні того, що вони є невід'ємною частиною договору кредиту. Також Верховним Судом України було висловлено Правову позицію у справі №6-16цс15, згідно з якою: «Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором». Окрім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-160цс14: «Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою». Договором (заявою), укладеним між сторонами, було передбачено, що відповідач зобов'язаний здійснювати погашення заборгованості в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Таким чином, оскільки договором було передбачено погашення боргу частинами (щомісячними платежами), то позовна давність починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Оскільки термін надання кредиту був встановлений до 21.06.2007 року, датою погашення заборгованості за кредитом є 23.01.2007 року, а також по нарахованим процентам 16.02.2007 року, а нарахування процентів, штрафів та пені було здійснено банком кожного місяця, починаючи з 2006 року, то позивач мав право звернутись до суду із позовом в межах строку позовної давності не пізніше 21.06.2010 року, а навіть з урахуванням п. 5.5. Умов, не пізніше 21.06.2012 року. В зв'язку із тим, що позивач звернувся до суду із даним позовом 12.01.2016 року, поза межами позовної давності, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити саме через сплив позовної давності. Слід зазначити, що представник позивача, явка якого судом визнавалась обов'язковою для надання пояснень по справі, в судове засідання не з'явився та не надав суду доказів на підтвердження переривання строку позовної давності у даній справі. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed