Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

У лютому 2014 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми, посилаючись на те, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 15.08.2007 № 415 о/с відповідача було зараховано до складу курсантів ХНУВС денної форми навчання. 01.09.2007 року між ХНУВС та [PERSON] був укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до наказу ХНУВС від 18.06.2011 року № 271 о\\с [PERSON] було відраховано зі складу курсантів та відряджено для подальшого проходження служби до ГУ УМВС України в Донецькій області. Згідно наказу УМВС України в Донецькій області № 380 о/с від 27.09.2012 року [PERSON] було звільнено з органів МВС України за п. 64 "ж" (за власним бажанням) відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Відповідно до п. 2.3.6 договору про підготовку фахівця [PERSON] зобов'язалась у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з її утриманням у навчальному закладі. Відповідно до проведеного розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з утриманням курсанта [PERSON] у ХНУВС складена довідка -розрахунок витрат, пов'язаних з утриманням [PERSON] за період з 17.08.2007 року по 18.06.2011 року, які становлять 34281, 38 грн. Відповідач [PERSON] в добровільному порядку не відшкодовує витрати, пов'язані з навчанням у ХНУВС, тому позивач просив стягнути їх в судовому порядку, а також витрати по сплаті судового збору. У червні 2014 року [PERSON] звернулася із зустрічною позовною заявою до ХНУВС про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що на момент укладення між нею та Харківським НУВС договору вона була неповнолітня та вчинила правочин за межами своєї цивільної дієздатності без згоди батьків, а тому вона в повному обсязі не розуміла змісту договору та відповідальності за укладений договір щодо відшкодування витрат. Відомості в договорі щодо наявності начебто письмової згоди її матері [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки на день укладення договору, тобто 01.09.2007 року її мати не знаходилась в місті Харкові, а перебувала у м. Дзержинську (Торецьк) Донецької області. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 02 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ до [PERSON] про стягнення суми відмовлено; позовні вимоги [PERSON] до Харківського національного університету внутрішніх справ про визнання правочину недійсним задоволено: визнано недійсним договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, укладений 01 вересня 2007 року у місті Харкові між [PERSON] та Харківським національним університетом внутрішніх справ; стягнуто з Харківського національного університету внутрішніх справ на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. В апеляційній скарзі Харківський національний університет внутрішніх справ просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Харківського національного університету внутрішніх справ та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] В обгрунтування апеляційної скарги Харківський національний університет внутрішніх справ посилається на порушення норм матеріального та процесуального права; апелянт з посиланням на положення ст. 221 ЦК України зазначає про те, що правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні, про що в рішенні першої інстанції в повному об'ємі не згадано; судом першої інстанції підпис матері [PERSON] недійсним не визнано і взагалі в рішенні з цього приводу нічого не зазначено, оскільки суд прийняв до уваги свідчення та докази присутності матері на робочому місці у день підписання договору, але доказів незгоди з підписанням донькою договору суду не надано, так як і не надано доказів того, що [PERSON] не знала чи не могла знати про підписаний донькою договір; отже відсутність матері при підписанні договору вважати доказом і підставою для визнання договору недійсним не може відповідати чинному законодавству; апелянт вважає, що [PERSON] самостійно повинна нести відповідальність, яка виникає на підставі укладеного нею договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України; апелянт також посилається на те, що після досягнення повноліття, маючи повну цивільну дієздатність, [PERSON] будь-яких претензій щодо недійсності договору не пред'являла та виконувала його умови, а саме закінчила ВНЗ МВС, отримала диплом та додаток до диплома, була направлена для проходження подальшої служби до територіального підрозділу та деякий час відпрацювала на займаній посаді, з якої і була звільнена (за власним бажанням); ХНУВС виконав повністю свої зобов'язання за договором про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, в той час як [PERSON], отримавши освіту, звільнилась з ГУМВС України в Донецькій області до збігу встановленого договором трирічного строку після закінчення університету; укладення договору між особою, яка планує навчатися у вищому навчальному закладі та вищим навчальним закладом передбачено чинним законодавством, а саме ч.6 ст. 64 Закону України «Про вищу освіту»; крім того, з огляду на положення ст. 33 ЦК України укладений договір від 01.09.2007 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України жодним чином не впливає на права чи обов'язки [PERSON] (матері), яка не є стороною цього договору. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обгрунтованним. Представник Харківського національного університету внутрішніх справ та відповідачка [PERSON] у судове засідання апеляційного суду не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином: повістками та телефонограмами, які зареєстровані у журналі телефонограм за №№4810 та 4811 від 19 жовтня 2017 року. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення норм матеріального та процесуального права. Відмовляючи ХНУВС у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення суми і задовольняючи позовні вимоги [PERSON] до Харківського національного університету внутрішніх справ про визнання правочину недійсним суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] на момент укладення договору не досягла необхідної цивільної дієздатності, сам договір був укладений з порушенням вимог ст.ст. 32, 34, 203 ЦК України, п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313 „Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС України" та п. 2.2 наказу МВС України від 14 травня 2007 року № 150 „Про затвердження Типового договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України". Крім того, ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 31.01.2017 року по справі була призначена почеркознавча експертиза щодо підпису у спірному договорі в рядку «З умовами договору згоден», чи належить зазначений підпис [PERSON], однак 26.05.2017 року повернута до суду без виконання. З посиланням на положення ст.ст. 60,61 ЦПК України та виходячи із принципів, викладених у п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України суд першої інстанції зазначив, що суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, тому вважав позовні вимоги Харківського національного університету внутрішніх справ недоведеними, а позовні вимоги [PERSON] доведеними. Проте з такими висновками погодитися неможливо виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом наказом № 415 о\\с від 15.08.2007 року Харківського національного університету внутрішніх справ [PERSON] прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1 курсу до навчально-наукового інституту підготовки фахівців для підрозділів слідства та дізнання за спеціальністю 6.060100 «правознавство» Харківського національного університету внутрішніх справ з 17 серпня 2007 року, присвоївши спеціальне звання «Рядовий міліції». 01 вересня 2007 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ з одного боку, Головним управлінням МВС України в Донецькій області з другого боку та громадянкою [PERSON] з третього боку укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Оскільки на той час [PERSON] була неповнолітньою, в договорі зазначено, що з умовами договору згодна [PERSON] - мати [PERSON] При цьому в якості реквізитів [PERSON] зазначені дані її паспорту та ідентифікаційний номер. Договір підписаний трьома сторонами та [PERSON] Відповідно до п. 7.4 договору договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 01 серпня 2014 року. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору [PERSON] посилалась на те, що на день підписання договору вона була неповнолітня та вчинила правочин за межами своєї цивільної дієздатності без згоди батьків, а тому в повному обсязі не розуміла змісту договору та відповідальності за укладений договір щодо відшкодування витрат; на договорі міститься підпис, який не відповідає підпису її матері. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України у випадку, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Розглядаючи справу суд першої інстанції за клопотанням відповідачки двічі призначав судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої ставилося питання, чи виконано підпис від імені [PERSON] у договорі про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, укладеного 01.09.2007 року у м. Харкові, чи іншою особою. Справа двічі направлялась до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. професора М.С. Бокаріуса, але не була проведена із-за ненадання додаткових матеріалів та неоплати вартості робіт по проведенню експертизи. Отже, належними та допустимими доказами відповідачкою [PERSON] не доведено, що підпис в договорі не відповідає підпису її матері [PERSON] Посилання відповідачки [PERSON] та допитаної в якості свідка [PERSON] на те, що в день підписання договору вона була на роботі в місті Дзержинську і не могла знаходитися в місті Харкові, що підтверджено відповідною довідкою РЕМ м. Дзержинська, на думку апеляційного суду, не є належними доказами, оскільки в договорі зазначені паспортні дані [PERSON] та її ідентифікаційний номер, що без пред'явлення зазначених документів неможливо. Крім того, відомості, зазначені в довідці підприємства, не підтверджені іншими належними документами (табелем обліку робочого часу, бухгалтерським документом тощо). Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 626 ЦК України встановлено,що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 зазначеної статті правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Проте, укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України 01 вересня 2007 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ з одного боку, Головним управлінням МВС України в Донецькій області з другого боку та громадянкою [PERSON] з третього боку, за згодою матері [PERSON], яка, як заінтересована особа відповідно до положень частини другої статті 222 ЦК України, з позовом про визнання договору недійсним не зверталась. Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що договір не може бути визнаний недійсним з зазначених відповідачкою [PERSON] підстав. Підписанням договору, навчанням у ХНУВС вважається, що [PERSON] погодилась з його умовами. Після досягнення повноліття, маючи повну цивільну дієздатність, [PERSON] будь-яких претензій щодо недійсності договору не пред'являла та виконували його умови, а саме закінчила вищий навчальний заклад МВС, отримала диплом та додаток до диплома, була направлена для проходження подальшої служби до територіального підрозділу, що підтверджується наказом Харківського національного університету внутрішніх № 271 о/с від 18 червня 2011 року та деякий час відпрацювала на займаній посаді, з якої і була звільнена за власним бажанням наказом ГУ УМВС України в Донецькій області № 380 о\\с від 27 вересня 2012 року, відповідно до якого лейтенанта міліції [PERSON], слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи відділу Дзержинського міськвідділу з 27 вересня 2012 року було звільнено з органів внутрішніх справ відповідно до п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про міліцію» підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типова форма договору затверджується Міністерством внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Курсанти вищих навчальних закладів міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 2.3.6 договору [PERSON] взяла на себе обов'язок у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі. Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ затверджений постановою КМ України від 01.03.2007 року №313. Відповідно до п.2.1 Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 року №419/831/240/605/537/219/534 відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, а саме витрат на: грошове забезпечення, продовольче забезпечення, речове забезпечення, медичне забезпечення, перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад, оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. Згідно наданих позивачем довідок та довідок-розрахунків загальна сума визначених до відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням курсанта [PERSON] у Харківському національному університеті внутрішніх справ витрат за період з 17.08.2007 року по 18.06.2011 року становить 34 281 грн. 38 коп. Оскільки Харківський національний університет внутрішніх справ виконав повністю свої зобов'язання за договором про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, в той час як [PERSON], отримавши освіту, звільнилася з ГУ МВС України в Донецькій області до закінчення трирічного строку після закінчення університету, зазначена сума витрат підлягає стягненню з неї на користь Харківського національного університету внутрішніх справ. Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ та відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню сплачений ХНУВС судовий збір в сумі 987 грн. 86 коп.

Outcome: approved