Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 03.09.2003 року вона перебуває з відповідачем у трудових стосунках, на даний час займає посаду директора міської лабораторії ветеринарної медицини Дніпропетровської міської державної лікарні ветеринарної медицини. Наказом № 63 від 26.05.2015 року за неналежне виконання посадових обов'язків їй було винесено догану. Вважає даний наказ безпідставним, оскільки визначений в наказі посадовий обов'язок відсутній в переліку її посадових обов'язків, які вона виконує у межах визначеного переліку. Просила скасувати наказ та стягнути моральну шкоду - 1000 грн. (а.с.1-2). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року позов задоволено. Скасовано наказ начальника Дніпропетровської міської державної лікарні ветеринарної медицини №63 від 26 травня 2015 року. Стягнуто з Дніпропетровської міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1000 грн. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.89-91). В апеляційній скарзі начальник Дніпропетровської міської державної лікарні ветеринарної медицини Нагорний О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.95-101). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Установлено, що наказом № 63 від 26.05.2015 року [PERSON] оголошена догана за неналежне виконання своїх посадових обов'язків, недостатній контроль за роботою спеціалістів лабораторії (а.с.5). Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції послався на вимоги ст..ст. 147, 149 КЗпП України та виходив з того, що в оскаржуваному наказі відсутні посилання на норми законодавства, внутрішні нормативні акти чи пункти посадової інструкції, які були порушені, що свідчить про невмотивованість наказу про накладення дисциплінарного стягнення. Однак з такими висновками суду погодитись не можна з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009, "Про судове рішення у цивільній справі") роз'яснено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України; далі - ЦК). Статтею 150 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). У п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснено, що, з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує. Із матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві [PERSON] не просила визнати наказ № 63 від 26.05.2015 року незаконним, а лише просила його скасувати та стягнути моральну шкоду. Однак, статтями 231, 232 КЗпП України не передбачено право суду скасовувати накази, видані власником або уповноваженим органом, а вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди залежить від вирішення питання законності чи незаконності наказу про дисциплінарне стягнення. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), у тому числі і в частині стягнення моральної шкоди, оскільки є передчасним, з подальшою відмовою у позові, а [PERSON] не позбавлена права на звернення до суду із позовом про визнання наказу № 63 від 26.05.2015 року незаконним та стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed