Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача - [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 січня 2008 року у сумі 23702,15 гривень та судові витрати по справі. В обґрунтування позову зазначив, що 20 січня 2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір. Згідно з пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом дванадцяти місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач з свого боку зобов'язалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також комісію на умовах, передбачених Правилами. Однак відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, у зв'язку з чим станом на 10 жовтня 2013 року виникла вищезазначена заборгованість. Представник позивача Тітаренко С.С. в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити та зазначив, що відповідач жодного разу не здійснювала платежі по вказаному кредиту. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явилась, пояснила суду, що вона дійсно у 2008 році отримувала кредит на суму 3000,00 грн., заяву на отримання кредиту підписувала, але з умовами кредитування не була ознайомлена. Через відсутність достатніх коштів для існування не могла здійснювати погашення заборгованості. Просила суд відмовити в задоволені позову, оскільки ще в 2008 чи в 2009 році, точно не пам'ятає, загубила кредитну картку та не користувалась нею, а як припинити її дію кредитного договору вона не знала. Крім того зазначила, що нещодавно поховала батьків, отримує заробітну плату у розмірі 1000,00 грн. і немає жодної можливості погасити спірну заборгованість. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20 січня 2008 року позивачем надано відповідачу кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (CASH-кредит) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та сплатою щомісячної комісії в розмірі 3,5% на залишок заборгованості відповідно до заяви на отримання кредиту (а.с.9). Зазначена заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами складають договір між сторонами про надання банківських послуг (а.с.9 на звороті). Відповідно до тексту Пам'ятки позичальника банку, яка підготовлена Національним банком України з метою забезпечення дотримання банками вимог законодавства України у сфері споживчого кредитування, а також підвищення фінансової грамотності населення (лист Національного банку України Департамент нормативно-методологічного забезпечення банківського регулювання та нагляду від 10.11.2008 N 40-511/4640-15577), споживчий кредит - це кредит, що надається споживачеві на придбання продукції для особистих потреб, які безпосередньо не пов'язані з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. В ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Отже твердження представника позивача, що зазначений кредит не є споживним не відповідає дійсності. Відповідач отримала кошти за договором 20.01.2008 у сумі 3000,00 грн., тобто у розмірі встановленого кредитного ліміту, однак у подальшому відповідач свої зобов'язання за договором не виконувала, що вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.4-7), а тому станом на 10 жовтня 2013 року заборгованість становить 23702,15 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 3000,00 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 11747,29 грн.; заборгованості по комісії - 7350,00 грн.; штрафу(фіксована частка) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) - 1104,86 грн.. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Суд вважає, що відповідач [PERSON] порушила виконання зобов'язань перед позивачем, однак позов задоволенню не підлягає у зв'язку з пропуском строків позовної давності з огляду на наступне. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Пунктом 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Загальна позовна давність, відповідно до ст.257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. На підставі ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до п. 5.4. Правил користування платіжною карткою строк погашення кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії) по платіжним картам без встановленого мінімального обов'язкового платежу, відбувається наступним чином: строк погашення відсотків по кредиту - щомісячно за минулий місяць та строк погашення кредиту - в повному розмірі, не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній карті. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених положень Умов і Правил та розрахунку заборгованості наданого позивачем, порушення виконання обов'язку відповідачем почалось ще у лютому 2008 року, а тому перебіг позовної давності почався з 21.02.2008 і сплинув 21.02.2011. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 визначено, що враховуючи положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ч.3 та 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності. Датою підписання позовної заяви зазначено 16.10.2013, платіжне доручення про сплату судового збору датоване 16.10.2013, а сам позов надійшов до суду 05.11.2013, вказані обставини свідчать про пропущення позивачем строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача. На підставі ст.ст. 256, 257, 259, 267, 526, 611,1050, 1054 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed