Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Як підставу позову вказано, що 17 червня 2007 року він отримав у приватну власність земельну ділянку площею 3,8633 га, розташовану на території Петрівської сільської ради Шевченківського району Харківської області. Вказаною земельною ділянкою він не користувався, але дозволив це робити батькові, [PERSON],. який мешкає в с. Петрівка, без права здачі ділянки будь-кому в оренду. Жодних довіреностей на укладення правочинів він його імені він не давав, проте дізнався, що землею користується ТОВ «Харківагро-2000». Батько надав йому оригінал договору оренди землі № 4-П від 28 серпня 2009 року та додаткову угоду до вказаного договору від 2 листопада 2015 року, укладені начебто ним з ТОВ "Харківагро-2000", проте підписи у вказаних правочинах він не ставив, про що до цього часу не мав ніякої інформації. 9 лютого 2018 року в порядку досудового вирішення спору він звернувся до відповідача з проханням анулювати вказані правочини, та отримав відмову. Вважає, що відповідач порушив його конституційні та майнові права, гарантовані законодавством України. Просить визнати недійсними договір оренди земельної ділянки № 4-П від 28 серпня 2009 року та додаткову угоду до вищезазначеного договору від 2 листопада 2015 року, укладені між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Харківагро-2000» щодо оренди земельної ділянки за кадастровим номером: [NUMBER], площею 3,8633 га, розташованої на території Петрівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на задоволенні позову, пояснивши, що довіреність [PERSON] надав батькові 08.08.2009 року, тобто до договору оренди земельної ділянки № 4-п, коли ТОВ «Харківагро-2000» використовувало землю без офіційного дозволу, якого він не надавав і в подальшому, але проти використання землі батьком без укладення офіційних угод він не заперечував. Також вважає, що надані відповідачем копії відомостей на отримання грошей свідчать, що відповідач користувався земельною ділянкою у 2007-2009 роках до укладенння договору. Другу довіреність він надавав 11.08.2010 року за тих самих умов. Інших довіреностей він не надавав і про їх існування та джерело їх походження йому невідомо. Земельну ділянку він в особистих цілях не використовував. Жодних перемовин з відповідачем щодо укладення договору оренди земельної ділянки він не проводив та нікого не уповноважував на це. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надавши письмовий відзив проти позову, заперечував проти його задоволення. Посилаючись на його безпідставність зазначив, що позивач посилається на те, що в оспорюваних договорі та додатковій угоді відсутня обов'язкова вимога щодо дійсності правочину, передбачена цивільним законодавством, а саме вільне волевиявлення сторони правочину на його укладення з підстав, вказаних останнім у позовній заяві, а тому підписи у спірних правочинах виконані не ним, а іншою особою. При цьому позивачем не вказується, що останнім було надано довіреність на ім'я [PERSON], його батька, щодо отримання грошових коштів в рахунок виплати орендної плати за договором. Вказаним дорученням [PERSON] було уповноважено отримувати орендну плату від імені позивача за користування земельною ділянкою відповідно до умов договору. Відсутність особистого підпису позивача у договорі та додатковій угоді не може слугувати доказом відсутності у позивача волевиявлення на прийняття та виконання умов договору та додаткової угоди, оскільки останній уповноважив представника - батька, якому надав свою згоду користуватися землею, отримувати орендну плату за оспорюваними правочинами і таким чином схвалив його, взявши на себе права та обов'язки орендодавця за договором та додатковою угодою. В свою чергу підтвердженням вільного волевиявлення позивача на укладення зазначеного договору оренди є факт отримання ним через представника орендної плати за користування належною йому земельною ділянкою з 2009 р. по 2017 р., що свідчить про визнання та виконання умов договору. Так, протягом 2009 - 2017 рр. між сторонами фактично існували правовідносини з оренди земельної ділянки: відповідач використовував земельну ділянку для провадження підприємницької діяльності, а позивач через уповноваженого представника отримував за це орендну плату. З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Окрім того зазначив, що факт надання позивачем довіреності до підписання оспорюваного договору навпаки свідчить про обізнаність позивача та його наміри укласти договір оренди належної йому земельної ділянки з відповідачем у майбутньому. Відповідачем надано копії відомостей на отримання грошей за користування земельною ділянкою за період з 2009 по 2017 роки. Про існування відомостей по виплаті грошових коштів за 2007-2008 роки відповідачу взагалі невідомо. Вважає, що довіреності на ім'я [PERSON] повністю відповідають вимогам законодавства, посвідчені посадовими особами Петрівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, не визнані судом недійсними. Також зазначив, що оскільки довіреність, якою позивач уповноважив третю особу отримувати в ТОВ «Харківагро-2000» орендну плату за землю за період 2009-2017 роки було видано 11.08.2010 року, а тому позивач був обізнаний та мав реальну можливість дізнатися про наявність договірних відносин з відповідачем щодо належної йому земельної ділянки та про існування самого оспорюваного договору, просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову повністю. Третя особа, [PERSON], в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що син, [PERSON] надав належну йому земельну ділянку для користування. Вказав, що ставив підписи на документах, які йому давали господарі і вважав, що розписується за отримані кошти за користування землею. Пояснив, що [PERSON] ніколи не уповноважував його підписувати договори оренди від його імені. Кошти використовував на свої потреби, сину про їх отримання і використання не повідомляв, оскільки останній цим не цікавився. У 2017 році [PERSON] серед документів на землю знайшов і оригінал спірного договору оренди та додаткової угоди. Щодо довіреності від імені сина на отримання орендної плати пояснив, що якісь бумаги підписував у сільській раді. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, вислухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, суд дійшов наступного. Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. В ході судового розгляду встановлено настпуне. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 17.06.2004 року [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером: [NUMBER] площею 3,8633 га, яка розташована на території Петрівської сільської ради Шевченківського району Харківської області (а.с. 19). Як вбачається з договору оренди землі № 4-П від 28 серпня 2009 року, зареєстрованого 08.07.2011 року за № 632578574000449 та додаткової угоди від 2 листопада 2015 року, зареєстрованої 04.12.2015 року за № 12367651, вказана земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «Харківагро-2000» строком до 31 грудня 2028 року (а.с. 10, 11, 16, 20), додатками до яких є акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с. 12), акт визначення меж земельної ділянки в натурі (а.с. 13), схема розташування земельної ділянки (а.с. 14), кадастровий план земельної ділянки (а.с. 15). 09.02.2018 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Харківагро-2000» з проханням розірвати договір оренди землі за згодою сторін (а.с. 22) та 14.02.2018 року отримав офіційну відмову ТОВ «Харківагро-2000» (а.с. 23). Згідно зі статтею 2 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV) відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 13 цього Закону передбачено, що договір оренди - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч.9 ст. 93 ЗК України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. У відповідності до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсності. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні позивач пояснив, що надав батькові належну йому земельну ділянку у користування без укладення будь-яких правочинів, віддавши останньому і державноий акт на право власності на спірну земельну ділянку. Не заперечують позивач та третя особа, що оригінал спірного договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до нього зберігався у батька серед інших документів. Крім того позивач в суді, з огляду на підписи у спірних: договорі оренди, угоді та довіреностях від його імені на отримання орендної плати, достовірно не міг зазначити неможливість підписання ним вказаних документів, припускаючи йомірність свого підпису у деяких довіреностях. У відповідності до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" висновок експертизи може бути доказом по справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Суд критично ставиться до тверджень позивача щодо доведості факту підписання спірного договору та угоди саме його батьком, [PERSON], оскільки представник відповідача позов не визнав та наполягав, що договір та додаткову угоди підписав позивач особисто. Суд вирішує справу на підставі певних доказів, зокрема, на підставі висновку експерта. Враховуючи ст.ст. 102-108 ЦПК України, судом було запропоновано проведення судово-почеркознавчої експертизи щодо підтвердження або спростування підпису позивача у спірних документах, на що сторони категорично відмовились. Доводи позивача, що він не укладав спірний договір оренди землі та додаткову угоду, спростовуються матеріалами справи, зокрема: відомостями на видачу ячменю, озимої пшениці та виплату грошей з 2008 року по 2017 рік від ТОВ «Харківагро-2000» як орендну плату за користування земельною ділянкою [PERSON] (а.с. 52-81), а також довіреностями від 07.08.2009 року, 11.08.2010 року, 27.08.2015 року, 23.08.2016 року, 22.08.2017 року, посвідченими Петрівською сільською радою Шевченківського району Харківської області, якими позивач уповноважив [PERSON] отримувати в ТОВ «Харківагро-2000» орендну плату за землю (а.с. 47-51). Суд не приймає до уваги інформацію позивача щодо послужного списку як таку, що не спростовує можливості правовідносин, як власника, пов"язаних із землею. Щодо клопотання відповідача про застовування строків позовної давності, то це є окрема підстава позову. З огляду на обставини справи, враховуючи п. 6 ППВСУ № 11 від 29.12.76 року, суд не вбачає підстав для застовування строків позовної давності. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року. Оцінюючи встановлене вище, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати з відповідача не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed