Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

01.08.2019 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , ММР, в якому просила визнати за нею право власності на 63/100 частки земельної ділянки кад. №4810136300:02:037:0025, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за набувальною давністю; визначити, що частка спадкодавці [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Миколаєві, в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку кад. №4810136300:02:037:0025, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд становить 37/100 часток. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті [PERSON] [INFO] вона з матір`ю [PERSON] прийняли спадщину у вигляді 63/100 частки житлового будинку за вказаною адресою та частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. [INFO] померла [PERSON] та як єдина спадкоємиця позивач прийняла спадщину в порядку ст. 549 ЦПК України. Нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Миколаївської області їй було видано свідоцтво про право власності на 63/100 частки житлового будинку та надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді частки земельної ділянки після смерті [PERSON] у зв`язку з невідповідністю правовстановлюючого документа. Що й стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 22.08.2019 року відкрито провадження та справу призначено до підготовчого розгляду. 20.11.2019 року позивачем було надано до канцелярії суду позовну заяву в новій редакції, відповідно до якої остання просила визнати за нею право власності на 63/100 частки земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , що помер [INFO] ; визначити, що частка спадкодавиці [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Миколаєві, в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд становить 37/100 часток; визнати за нею право власності на 37/100 часток земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] цільове призначення: для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд в порядку спадкування за законом після смерті тітки - [PERSON] , яка померла [INFO] . Зазначена позовна заява в новій редакції була направлена відповідачам по справі 19.11.2019 року. Ухвалою суду від 22.11.2019 р. в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву. Ухвалою суду від 17.12.2019 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті Позивач до судового засідання не з`явилась. Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за своєї відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала. Відповідач ММР свого представника до судового засідання не направив, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином. причини неявки суду не повідомили. Заперечень проти позову чи будь-яких заяв до суду від відповідача не надходило. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 63/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , що належали спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою миколаївською ДНК 21.12.1989 року, р.№1- 5189 (арк.спр.9), частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 27.11.2000 року на підставі рішення ММР народних депутатів №23/32 від 26.10.2000 року (арк. спр.22). [INFO] [PERSON] померла, за свого життя не оформивши свої спадкові права. Нотаріусом Третьої ДНК Миколаївської області [PERSON]. було видане свідоцтво про право власності на 63/100 частки житлового будинку [ADDRESS] після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] (арк. спр.14). Постановою державного нотаріуса Третьої МДНК Боровицької О.М. від 30.05.2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді частки земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON] у зв`язку із невідповідністю правовстановлюючого документа спадкодавця вимогам чинного законодавства. Так, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 27.11.2000 року на підставі рішення ММР народних депутатів №23/32 від 26.10.2000 року, право власності [PERSON] на частку земельної ділянки виникло вже після його смерті - [INFO] , що суперечить вимогам ст. 25/ 346 ЦК України, згідно з якими смерть особи є однією з підстав припинення права власності. Таким чином фактично первинна реєстрація права власності спадкодавця на частку у праві спільної власності на земельну ділянку була відсутня, так само як і правовстановлюючий документ на неї. Також згідно вищезгаданого державного акту на право приватної власності на землю, власниками земельної ділянки по [ADDRESS] були - [PERSON] (рідна тітка спадкоємиці [PERSON] ) та [PERSON] . [INFO] померла рідна тітка позивача - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на 37/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , що належали спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою миколаївською ДНК 21.12.1989 року, р.№1- 5189, частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] , що належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 27.11.2000 року на підставі рішення ММР народних депутатів №23/32 від 26.10.2000 року. Спадкоємицею першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] стала її донька - [PERSON] . Проте вона спадщину після смерті матері не прийняла. 11.06.2019 року приватним нотаріусом ММНО Ємельяновою Н.В. [PERSON]. було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на 37/100 часток житлового будинку [ADDRESS] (арк.спр.20). Постановою приватного нотаріуса ММНО Ємельянової Н.В. від 11.06.2019 р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] , що належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 27.11.2000 року на підставі рішення ММР народних депутатів №23/32 від 26.10.2000 року через невизначеність частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на цю земельну ділянку та, відповідно, через неможливість визначити склад спадкового майна рекомендовано звернутися до суду. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину, виданого Першою миколаївською ДНК 21.12.1989 року, р.№1- 5189 [PERSON] та [PERSON] отримали право власності на 63/100 та 37/100 відповідно частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 27.11.2000 року на підставі рішення ММР народних депутатів №23/32 від 26.10.2000 року, [PERSON] та [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1000 га для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] . Згідно з частиною 1 статті 131 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Поняття земельної ділянки, як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 Земельного кодексу України, за якою земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до статті 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності, у тому числі і на земельну ділянку, спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. За статтею 89 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Пунктом першим перехідних положень Земельного кодексу України, яким встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15/92 «Про приватизацію земельних ділянок» було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Статтею шостою цього ж Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася лише для громадян України при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом. Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина вже по-суті виникло право власності на земельну ділянку. Згідно з частинами першою, четвертою статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до пункту а), частини 3 статті 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини (пункт 3.1. листа). За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також; відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (пункт 3.3. листа). Враховуючи вищезазначені обставини та наведені норми законодавства, а також те, що позивач не може захисти своє право на земельну ділянку іншим способом, зазначене право підлягає судовому захисту, шляхом його визнання. Обраний спосіб захисту права позивачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Крім того, згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved