Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

01.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просить визнати за нею право власності на автомобіль «Suzuki Grand Vitara» д/н АХ 9617ВО, 2008 року випуску, та зняти з нього арешт накладений Київським ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області згідно з примусовим виконанням наказу №922/5523/14 від 02.03.2015 року виданого Господарським судом Харківської області. В обґрунтування вимог посилається на те, що в жовтні 2008 р. нею придбано автомобіль «SUZUKI GRAND VITARA». У зв'язку з тим, що в той час вона мала намір виїхати за кордон на проживання, 15.10.2008р. вона оформила вказаний автомобіль на її мати [PERSON], було видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та надано автомобілю [NUMBER]. З 2008р. та до цього часу вона фактично володіла, користувалася та слідкувала за технічним станом вищезазначеного автомобіля. 26.01.2016р., коли вона знаходилася по своїх справах на вулиці Академіка Проскури в м. Харкові, її автомобіль був тимчасово затриманий, про що інспектором поліції було складено Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 26.01.2016р., автомобіль було направлено на штрафмайданчик. 29.01.2016р. державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ [PERSON] її автомобіль було передано їй на відповідальне зберігання. До того часу поки її автомобіль не було затримано, їй не було відомо про те, що відносно автомобіля є постанова державного виконавця про розшук та затримання автомобіля. 29.01.2016р. їй стало відомо, що її автомобіль було затримано згідно примусового виконання наказу №922/5523/14 від 02.03.2015р. виданого Господарським судом Харківської області. Згідно з Законом України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке склакладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Також на підставі ст.ст. 16, 392, 328 ЦК України просила визнати за нею право власності на автомобіль та зняти з нього арешт. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Зазначила, що вона в жовтні 2008 році за особисті кошти в автосалоні купила спірний автомобіль, однак оскільки їй потрібно було виїхати за кордон на роботу, то вона зареєструвала право власності на спірний автомобіль на свою матір [PERSON] Це також було повязано з необхідністю відвозити її сина на лікування, тому на [PERSON] і було оформлено право власності. Вона користувалась вказаним автомобілем. В січні 2016 року її зупинили працівники поліції та забрали автомобіль на штрафмайданчик у звязку зі стягненням з [PERSON] заборгованості. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, пояснила, що в жовтні 2008 році її дочка - [PERSON] за особисті кошти купила спірний автомобіль, який було оформлено на неї, щоб вона могла у будь-який час користуватися автомобілем для доставки її онука до лікарні. В 2008 році вона взяла кредит, однак у звязку з важким матеріальним становищем не могла вчасно погашати кредит, тому було винесено рішення про стягнення з неї кредитної заборгованості, і виконавча служба наклала арешт на спірний автомобіль, про що вона дізналася лише в січні 2016 року при затриманні автомобіля її доньки. Цим автомобілем користувалася донька. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 15.10.2008 року транспортний засіб «Suzuki Grand Vitara» д/н [NUMBER], 2008 року випуску, легковий універсал-В, номер шасі (кузова) JSAJTDA4V00103972, зареєстрований за [PERSON]. Згідно з актом огляду та затримання транспортного засобу від 26.01.2016 року, вказаний автомобіль «Suzuki Grand Vitara» був затриманий інспектором поліції та доставлений на штрафмайданчик у звязку з постановою Київського ВДВС ХМУЮ. Відповідно до акту опису та арешту майна від 29.01.2016 року ВП №47381153, державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ при примусовому виконанні наказу №922/5523/14 від 02.03.2015 року виданого Господарським судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» суми заборгованості у розмірі 1868319,47 грн., було проведено опис автомобіля [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що восени 2008 році він разом з [PERSON] на її прохання був присутній при купівлі нею автомобіля в автосалоні. Він з нею оглянули автомобіль та оформили автомобіль. Автомобіль придбався за власні кошти [PERSON] Оформлення права власності було здійснено на матір позивачки, оскільки позивачка збиралася виїхати з країни на роботу, тому [PERSON] повинна була відвозити її онука до лікарні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 (в редакції на час реєстрації автомобіля), реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Такими документами можуть бути, зокрема, довідка-рахунок за формою згідно з додатком N 1 до цих Правил, видана суб'єктом підприємницької діяльності, який реалізує транспортний засіб; договори, в тому числі угоди, укладені на товарних біржах, та інші посвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортний засіб. Як вбачається з Додатку N 1 до вказаних Правил, у довідці-рахунку, яка видається торгівельною організацією, зазначається, зокрема, прізвище, ім'я, по батькові того, кому продано і видано транспортний засіб, яку суму одержано касою торгівельної організації. Отже, при купівлі нового автомобіля в автосалоні стороною договору купівлі-продажу транспортного засобу, з однієї сторони виступає особа, яка купує автомобіль, з другої суб'єкт підприємницької діяльності, який реалізує транспортний засіб. Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Suzuki Grand Vitara» д/н [NUMBER], 2008 року випуску, вбачається, що стороною договору купівлі-продажу автомобіля була [PERSON]. Спірний автомобіль з дати його придбання і до цього часу зареєстрований за [PERSON] в органах ДАІ. Право власності на автомобіль набуто правомірно, шляхом його придбання за договором купівлі-продажу, який позивачем не оспорювався. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження купівлі автомобіля за її власні грошові кошти. Показання свідка [PERSON] щодо купівлі авто за кошти позивачка також не є допустимим доказом на підтвердження цих обставин. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Однак, позивачка ніколи і не була власницею спірного автомобіля, тому підстави для застосування вимог статті 392 ЦК України відсутні. Саме пособі визнання відповідачем позову не є підставою для його задоволенню, оскільки визнання відповідачем позову суперечить вищевказаним вимогам законодавства. На підставі викладеного, позовні вимоги про визнання права власності на спірний автомобіль задоволенню не підлягають. Вимоги щодо зняття арешту з вказаного автомобіля також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог щодо визнання права власності на автомобіль. Крім того, у справах про зняття арешту з майна накладеного в процесі здійснення виконавчого провадження, має бути вказаний відповідачем по справі стягувач, тобто особа в інтересах якої накладено арешт. Однак, позивачем стягувача у якості відповідача не вказано, а суд відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України не наділений повноваженнями на самостійне залучення відповідачів у справі. Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed