Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

01.11.2019 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій позивач просить суд винести рішення, на підставі якого: - розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , складений Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис про шлюб № 151 від 30.10.2010 року; - після розірвання шлюбу [PERSON] залишити шлюбне прізвище - [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач [PERSON] в прохзальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними фактичними обставинами, та нормами права. Вона, [PERSON] , [INFO] (далі - Позивач), перебуває у шлюбі з [PERSON] , [INFO] (далі - Відповідач), який був зареєстрований 30 жовтня 2010 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного Головного територіального управління юстиції у Київській області за № 151. Від шлюбу Позивач та Відповідач мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього часу сімейне життя між Позивачем і Відповідачем погіршилося, в результаті чого вони припинили шлюбні стосунки. Це сталося внаслідок того, що погляди на шлюб та сім`ю Позивача та Відповідача не співпадають. Подальше сумісне проживання з Відповідачем та збереження сім`ї Позивач вважає неможливим, та таким, що буде суперечити його правам та інтересам. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 за № 11 «Про практику застосування судами законодавства гіри розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Розірвання шлюбу судом відбувається за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК України. У відповідності з п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що заходи досудового врегулювання спору не проводилися. У відповідності із п.10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України підтверджує, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. На підставі викладеного та у відповідності з ч. 3 ст. 105, ст. 110, ст. 112, ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України, ст. ст. 27, 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України,- позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого задовольнити вимоги, викладені в мотивувальній частині її позовної заяви. 01.11.2019 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 12.12.2019 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання в загальному позовному порядку, призначено підготовче судове засідання на 14 год. 00 хв. 23.12.2019 року. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 23.12.2019 року, позивачка [PERSON] позов підтримала. Наполягала на розірванні шлюбу, просила не надавати термін на примирення, так як вона та відповідач спільно, як подружжя, не проживають вже близько 1 року, хоча і проживають на одній житловій площі. Подальше спільне проживання лише посилює негативне відношення один до одного, сварки негативно впливають як на неї, так і на малолітню дитину. Спору щодо місця проживання малолітньої дитини у них немає, - за спільною домовленістю з відповідачем дитина залишається проживати з нею. Майнових спорів у них немає. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 23.12.2019 року, відповідач [PERSON] уточнений позов визнав, йому роз`яснено судом процесуальні наслідки визнання позову, які йому зрозумілі. Також просив не надавати термін на примирення, адже він з позивачкою не проживає як подружжя вже понад 1 рік, хоча і проживають на одній житловій площі, проте, в зв`язку з цим між ними негативні відносини лише посилюються. Спору щодо місця проживання малолітньої дитини у них немає, - за спільною домовленістю з відповідачем дитина залишається проживати з позивачкою. Майнових спорів у них немає. Визнання позову відповідачем [PERSON] в підготовчому судовому засіданні дає підставу суду застосувати положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Отже, на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України суд приходить до висновку щодо можливості винесення судового рішення по результатам підготовчого судового засідання, не призначаючи судове засідання до основного судового розгляду по суті. Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо адоволення уточненого позову, шляхом винесення рішення, обгрунтовуючи своє рішення наступним. Підсудність. Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров 'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. Так, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, - з довідки, яка видана 08.11.2019 року відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач по справі, - [PERSON] , [INFO] , з 12.06.2018 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно, враховуючи місце реєстрації та проживання позивачки, та ту обставину, що на її утриманні знаходиться малолітня дитина, враховуючи місце реєстрації та проживання відповідача, та враховуючи положення ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ЦПК України, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, - як суду загальної юрисдикції першої інстанції. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні. Позивачем по справі є фізична особа [PERSON] , [INFO] , уродженка село Переселення Кагарлицького району Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії [NUMBER] , виданий 22 грудня 2010 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем по даній справі є фізична особа [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Переселення Кагарлицького району Київської області, громадянин України, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 27 жовтня 2010 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідетифікаційний номер [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Спір між сторонами виник щодо шлюбу, зокрема, щодо його розірвання за наступних обставин. 30 жовтня 2010 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 30 жовтня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, в якому зазначено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець село Переселення Кагарлицького району Київської області, громадянин України, та [PERSON] , [INFO] , уродженка село Переселення Кагарлицького району Київської області, громадянка України, зареєстрували шлюб 30 жовтня 2010 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 30 жовтня 2010 року зроблено відповіднгий актовий запис за № 151. Прізвища після реєстрації шлюбу: Чоловіка - [PERSON] - [PERSON] . Від спільного шлюбу сторони мають одну спільну малолітнью дитину, - [PERSON] , 2012 року народження. Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 14 грудня 2012 року виконавчим комітетом Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області, в якому зазначено, що [PERSON] народився [INFO] в село Переселення Кагарлицького району Київської області, про що 14 грудня 2012 року складено відповідний актовий запис № 8. В графі «Батьки» зазначені: Батько - [PERSON] , - відповідач по даній справі. Мати - [PERSON] , - позивачка по справі; Обставини справи, що характеризують обставини сімейного життя сторін. Як встановлено судом під час судового засідання з матеріалів справи, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] не проживають як подружжя більше року. Відповідно, хоча і сторони проживають на одній житловій площі, проте, - спільного сімейного бюджету не ведуть, мають окреме особисте життя. Майнових спорів між сторонами немає. Спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітньої дитини у сторін немає, - вона залишається проживати з матір`ю, - позивачкою по справі. Відповідно, як вбачається з матеріалів справи, які встановлені судом в судовому засіданні, позивачка [PERSON] категорично наполягає на розірванні шлюбу, категорично не бажає продовжувати шлюбно - сімейні відносини з відповідачем [PERSON] , категорично бажає не тільки фактичного припинення шлюбу ( що вже є здійсненим фактом на протязі майже 1 року), а й юридичного припинення шлюбу, так як продовження юридичного існування такого шлюбу суперечить її інтересам, та інтересам малолітньої дитини. Що стосується відповідача [PERSON] , то він в судовому засіданні позов визнав, йому зрозуміло процесуальні наслідки визнання позову, які йому зрозумілі, проте, категорично наполягав на розірванні шлюбу, категорично заперечував на надання судом строку на примирення. Враховуючи категоричну позицію сторін, та фактичні обставини справи, які судом викладено вище, суд вважає, що в даному випадку примирення між сторонами є неможливим, оскільки надання сторонам строку на примирення, на думку суду, - є безперспективним, та таким, який тільки посилить негативне відношення сторін один до одного. Що ж стосується застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору, то суд при винесенні рішення керувався наступним. Норми Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Слід зазначити, що ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплює принципове поло\-ження, за яким шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, заре\-єстрований у державному органі реєстрації актів цивільного ста\-ну, набуває юридичної сили за умови, що він грунтується на віль\-ній згоді жінки та чоловіка. Це положення повністю відтворено в ч. 1 ст. 24 С К України. Слід також зазначити, що згода не може вважатися вільною, коли вона дається під впливом фізичного чи психічного насиль\-ства з боку інших осіб. Відповідно, як вбачається з обставин, встановлених судом в судовому засіданні, відсутня згода на продовження існування даного шлюбу як позивачки [PERSON] в зв`язку з тим, що в сторін різне ставлення до подружніх обов`язків, різні характери та різні погляди на життя, так і відсутня згода на продовження існування такого шлюбу у відповідача [PERSON] , що, на думку суду, є достатніми підставами для розірвання такого шлюбу, так як продовження існування даного шлюбу суперечить як інтересам позивачки, а також інтересам малолітньої дитини, а також інтересам відповідача [PERSON] Норми галузевого права, - норми СК України. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Як встановлено судом в даному випадку між сторонами тривалий час, - вже більше року, - відсутні почуття взаємної поваги та любові, підтримки, даний шлюб існує лише формально, - завдяки його державній реєстрації, хоча фактичних - шлюбно - сімейних відносин немає понад розумні строки, відсутнє поняття сім`ї як в розумінні норм СК України, так і в розумінні норм звичаєвого права, яке, також, на думку суду повинно враховуватися в справах даної категорії, так як воно основане на загальнолюдських поняттях, що стосуються сім`ї, напроти, між сторонами існують відносини, які унеможливлюють існування сім`ї між строронами, та дані відносини з часом, зважаючи нанегативне відношення сторін один до одного, - лише посилюються. Згідно ч. 3 ст. 2 СК України Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як судом вказано вище, під час слухання справи встановлено, що, зглядаючись на обставини проживання сторін, їхнє спільне проживання не утворює поняття «сім`я» в розумінні положень СК України, так як судом вже зазначалося вище, сторони по справі поза розумним строком, - понад рік не проживають як чоловік та жінка, у позивачки відсутнє бажання підтримувати будь - які відносини з відповідачем [PERSON] , в них відсутній спільний побут, спільний бюджет, тощо. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення. Отже, припинення правовідношення, - антипод встановлення правовідношення, який має випадки, коли інтересам особи, права якої порушені значною мірою, відповідає саме припинення існуючого сімейного правовідношення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Щодо відсутності згоди сторін на продовження шлюбу судом вказано вище, при обгрунтуванні застосування положень ст. 51 Конституції України до даного спору. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає положенню ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Аасамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь - яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та дружини та збереження шлюбу буде суперечити як інтересам чоловіка, так і інтересам дружини. Суд задовольняє позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, як це зазначено в абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України, чого в даному шлюбі, на думку суду, немає, причому, з обох сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Отже, шлюб може бути припинено шляхом його розірвання за життя подружжя внаслідок волевиявлення обох або одного з них у суді або в органах РАЦСу. Відповідно, згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один із них вважають, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе і бажають його розірвати. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного або обох подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя, відповідно, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має суб`єктивну підставу, яку судом слід ретельно дослідити в судовому засіданні, з метою недопущення безпідставного розірвання шлюбу, застосування можливих засобів для збереження сім`ї, як основи суспільства. Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного із них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами. Суд наголошує, що в даному випадку має місце пряма, визначена воля позивачки на розірвання шлюбу, яка має вираз у позовній заяві, та в її позиції в судовому засіданні. Що стосується відповідача [PERSON] , то він в судовому засіданні також категорично наполягає на розірванні шлюбу, так як у них різні спільні життя, що фактично зводить нанівець намагання суду на примирення подружжя, яке, на думку суду, в даному випадку неможливе, з огляду на тривалий час існування шлюбу лише документально, без наявності фактичних взаємовідносин подружжя, та інших обставин справи, які судом вказано вище. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Слід зазначити, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`ялений одним із подружжя у будь - який час, окрім того, одностороннє подання позовної заяви про розірвання шлюбу виникає у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС. Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Як вказано судом вище, сторони не підтримують шлюбно - сімейних відносин тривалий час, - більше року, майнового спору між сторонами немає, спору шодо проживання спільної малолітньої дитини немає, - вона залишається проживати з матір`ю, - позивачкою по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При застосуванні положень ст. 112 СК України суд змушений надавати приорітет інтересам другого з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя. Так, судом встановлено, що існування даного шлюбу суперечить як інтересам позивачки, так і інтересам малолітньої дитини, так і інтересам відповідача. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-празових актів, що регулюють сімейні відносини. Що стосується прізвища, то суд приймає рішення щодо задоволення вимоги позивачки мати прізвище після розірвання шлюбу те, яке вона отримала після реєстрації шлюбу, - « [PERSON] ». Так, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, суд зазначає, що вирішення даного питання цілком та повністю лежить на юридичній відповідальності позивачки [PERSON] , з огляду на положення ч. 4 ст. 12 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій. Так, дійсно, згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд приймає рішення про залишення позивачці прізвища, яке вона отримала після реєстрації шлюбу, - « [PERSON] », причому, суд зазначає, що вибір прізвища після розірвання шлюбу є виключним правом лише позивачки, як це передбачено нормою сімейного права, так як під час вирішення даного питання думка відповідача [PERSON] судом не враховується. Що стосується порядку та способу виконання даного рішення, то згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб. Згідно ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву позивачка [PERSON] , - мали місце; - із встановлених обставин випливають сімейні правовідносини, - особисті немайнові відносини між подружжям, які регулюються нормами СК України, що закріплено, зокрема, в ч. 1 ст. 2 СК України; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст.ст. 21, 51 Конституції України, абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 3, ст.. 4, 88, 107, 118, 119, 120, 215, 218, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення; - судові витрати слід залишити за позивачкою [PERSON] , не стягуючи такі витрати з відповідача [PERSON] ; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Відповідно, даний шлюб на думку суду має лише формальний характер, при його фактичному розпаді протягом тривалого часу, зважаючи на обставини справи, примирення між стронами не можливе, продовження існування даного шлюбу суперечить інтересам позивачки та інтересам малолітньої дитини, інтересам відповідача, а тому має бути розірваний на підставі рішення суду. Судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача. В матеріалах справи містяться: - квитанція № 0.0.1508792760.1 від 30 жовтня 2019 року, яка засвідчує той факт, що позивачкою [PERSON] при подачі позовної заяви сплачено 768 (сімсот шістдесят вісім сорок) грн. 40 коп. судового збору, проте, враховуючи ту обставину, що позивачка [PERSON] в прохальній частині не просила стягувати судові витрати з відповідача на свою користь, окрім того, в судовому засіданні також не забажала стягувати судові витрати, понесені нею, - з відповідача, то судові витрати слід залишити за позивачкою [PERSON] , не стягуючи їх з відповідача [PERSON] . Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved