Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

01 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовомдо [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 10 березня 2021 року. Після набуття права власності йому стало відомо, що в зазначеній квартирі, зареєстроване місце проживання відповідача, який є сином попереднього власника квартири - [PERSON] . Відповідач з 2010 року не проживає за вказаною адресою та жодної участі в утриманні будинку не приймає. У зв`язку із вказаним обмеженням у реалізації права власності, позивач просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Станом на 25 серпня 2021 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач у судове засідання не з`явився. Однак, представником позивача до суду булоподано заяву про розгляд справи без її участі, в якій позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзив на позов не подав та враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є власником об`єкту житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.03.2021 року (а.с. 6-7), а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 247527307 від 10.03.2021 року (а.с.8). Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана на ім`я [PERSON] , станом на 18 березня 2021 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано одну особу, а саме: [PERSON] (а.с. 9). Судом установлено, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача як член сім`ї колишнього власника ( [PERSON] ). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується повідомленням Луцького РУП ГУНП у Волинській області про розгляд звернення № 11602/50/04-21 від 25 березня 2021 року (а.с. 10). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, аналіз правових норм ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, відповідач не є членом родини позивача, а зареєстрований у квартирі як член сім`ї колишнього власника, суд приходить до висновку про те, що факт реєстрації відповідача у спірній квартирі після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є достатнім доказом наявності перешкод, що унеможливлюють користування та розпорядження позивачем належним йому майном на власний розсуд. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved