Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], Чернігівської міськради, РС ЧМУЮ, в якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS], виділити їй в натурі ? частину цього майна, визнати частково недійсним (в ? ідеальній частині) свідоцтво про право власності на жилий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS], видане 08.04.2013 року на ім'я [PERSON], визнати недійсним рішення 10 сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 24.06.2011 року в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,1 га по [ADDRESS], визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, встановити порядок користування цією земельною ділянкою і встановити земельний безстроковий сервітут за рахунок земельної ділянки, що буде надана в користування [PERSON], площею 4 кв.м. Рішенням суду позов задоволено. Суд визнав спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS]; визнав недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно з господарськими спорудами на вказаний будинок; визнав недійсним рішення 10 сесії 6 скликання ЧМР від 24.06.2011 року в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS], визнав недійсним державний акт серії ЯМ № 871111 на право власності на цю земельну ділянку, виданий [PERSON]; поділив спільне майно подружжя і виділив у власність [PERSON] відповідно до 1-го варіанту поділу земельну ділянку площею 500 кв.м, в тому числі під житловим будинком 54 кв.м, під господарськими будівлями 16 кв.м, під двором та городом 430 кв.м; виділив у власність [PERSON] відповідно до 1-го варіанту поділу земельну ділянку площею 500 кв.м, в тому числі під житловим будинком 35 кв.м, під господарською будівлею 60 кв.м, під двором 405 кв.м. Також суд встановив сервітут площею 4 кв.м для можливості проходу другого співвласника до частини земельної ділянки; провів реальний поділ в натурі житлового будинку з господарськими спорудами і виділив [PERSON] коридор 1-1, площею 5 кв.м, вартістю 9825 грн, кімнату 1-2 площею 8,5 кв.м вартістю 16703 грн, кімнату 1-5 площею 9,1 кв.м вартістю 18471 грн, кухню 1-6 площею 8,1 кв.м вартістю 15917 грн, коридор 1-7 площею 4,4 кв.м, вартістю 8646 грн, шафу 1-8 площею 0,8 кв.м вартістю 1572 грн, шафу 1-9 площею 0,1 кв.м вартістю 197 грн, санвузол площею 3,6 кв.м вартістю 9432 грн, ганок а-1 вартістю 1528 грн, сарай Ж-1 вартістю 23184 грн, вбиральню И-1 вартістю 3208 грн, на загальну вартість 115757 грн, що складає ? частин в домоволодінні, а [PERSON] виділив кімнату 1-3 площею 18,9 кв.м вартістю 37139 грн, кімнату 1-4 площею 12,4 кв.м вартістю 24366 грн, гараж Д-2 вартістю 15611 грн, сарай Д1-2 вартістю 17768 грн, погріб Д2 вартістю 2589 грн, сарай Д-1 вартістю 10372 грн, сарай Ж1-1 вартістю 5603 грн, навіс Ж2-1 вартістю 1641 грн, на загальну вартість 115089 грн. Крім того, суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] 819,11 грн на повернення судового збору та 3920 грн витрат на проведення експертизи. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.06.2014 року була виправлена описка в рішенні суду яка стосувалась того, що частина будинку, виділена [PERSON], складає ? його частину. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення вимог закону і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що будинок не може бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя так як його реєстрація на ім'я [PERSON] відбулась через три роки та дев'ять місяців після розірвання шлюбу з позивачкою і вона пропустила строк позовної давності для звернення до суду. Також апелянт зазначає, що приватизована земельна ділянка не може бути об'єктом права спільної власності подружжя і суд не навів жодної правової норми на підставі яких визнано недійсними свідоцтво про право власності на нерухоме майно, рішення сесії про передачу у власність земельної ділянки та державний акт на право власності на земельну ділянку. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 23.09.1978 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 09.07.2009 року шлюб розірвано. Рішенням виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів № 52 від 11.02.1981 року „Про індивідуальне та гаражне будівництво" на виконання рішення міськвиконкому № 5 від 09.01.1980 року була виділена земельна ділянка [PERSON] по [ADDRESS], площею 600 кв.м за рахунок зменшення садиби його матері [PERSON] з її письмової згоди (а.с.23). Рішенням виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів № 227 від 20.07.1987 року „Про державне і індивідуальне будівництво" була збільшена земельна ділянка [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], шляхом залишення надлишків у садибі площею 400 кв.м у тимчасовому користуванні без забудови (а.с.24). В 1980 році розпочалось будівництво житлового будинку з господарськими спорудами і первинна інвентаризація проведена була 24.07.1980 року (інвентаризаційна справа 16034 ). За експлікацією внутрішніх площ до плану будинку станом на 24.06.2009 року, будинок А-1 мав 76 кв.м загальної площі, з яких 49,2 кв.м становила житлова площа і 26,8 кв.м становила площа підсобних приміщень у будинку (а.с.15). Житловий будинок складався коридору 1-1, кімнат 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, кухні 1-6, коридору 1-7, шафи 1-8, шафи 1-9, санвузла 1-10, котельні 1-11. За матеріалами інвентаризаційної справи станом на 04.08.2010 року поточних змін у будинку не було. 02.10.2007 року [PERSON] зробив замовлення на проведення поточної інвентаризації будинку для здачі в експлуатацію (інвентаризацій на справа 16034). Введення в експлуатацію двоповерхового гаражу та двох сараїв було проведено рішенням виконкому Чернігівського міськради № 341 від 24.12.2007 року. З господарських споруд станом на 04.08.2010 року існував гараж Д-2 1 поверх, сарай д-2 1 поверх, ворота № 1, сарай Д-2 ІІ поверх, навіс з-1, вбиральня И, сарай Ж-1, сарай Ж1-1, погріб д2. 08.04.2013 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок в [ADDRESS], загальною площею 76 кв.м, з яких житлова становить 49,2 кв.м, і з господарських споруд є: сарай д-1, гараж Д-2, сарай Д1-2, сарай Ж, сарай Ж1, вбиральня И. Рішенням 10 сесії 6 скликання Чернігівської міськради від 24.06.2011 року була передана у власність безоплатно [PERSON] по [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.25). 05.10.2012 року [PERSON] отримав державний акт серії ЯМ № 871111 на право власності на вказану земельну ділянку, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 741010001001528. За ухвалою суду була проведена судова будівельно-технічна експертиза, яка визначила два варіанти поділу будинку в натурі, до варіантів поділу будинку були визначені варіанти поділу земельної ділянки і запропонований земельний сервітут для двох варіантів поділу земельної ділянки. [PERSON] вважає, що оскільки будинок був фактично повністю побудований в період перебування у шлюбі з [PERSON], то це є спільне сумісне майно подружжя, свідоцтво про право власності на будинок в ? частині слід визнати недійсним так як вона не знала про реєстрацію цього будинку тільки на [PERSON], також вважає незаконною передачу у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку тільки одному власнику і, з урахуванням висновків експертизи, просила поділити в натурі будинок з господарськими спорудами, виділивши їй коридор 1-1, кімнату 1-2, кімнату 1-5, кухню 1-6, коридор 1-7, шафу 1-8, шафу 1-9, санвузол, ганок, сарай, вбиральню И-1, встановити порядок користування земельною ділянкою, виділивши їй в користування ділянку площею 500 кв.м, і встановити їй для проходу земельний сервітут площею 4 кв.м за рахунок земельної ділянки, що надається [PERSON] Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з доводами позивача. Проте, апеляційний суд вважає що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. В силу положень ч.1 ст.58 Конституції України, норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Пунктом 1 розділу УІІ Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків , що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК ( абз.2 п.1 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року № 3). Відповідно до ст.22 КпШС України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Оскільки будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS], був фактично побудований у 1980 році, а зареєстрований у 2013 році, то відповідно до ст.22 КпШС України, ст.60 СК України, цей об'єкт є спільним сумісним майном подружжя і кожному належить по ? його частині. Доводи апеляційної скарги стосовно того, що, у зв'язку з проведенням реєстрації будинку на ім'я [PERSON] після розірвання шлюбу, позивачка не має права на частку у будинку, є безпідставними, оскільки будинок подружжям фактично побудований під час перебування у шлюбі, ніяких змін після розірвання шлюбу будинок не мав, то проведення реєстрації на одного з подружжя після розірвання шлюбу, не позбавляє другого права на спільне сумісне майно. Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про пропуск позивачкою строку позовної давності, так як згідно до ст.72 СК України, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Реєстрація будинку на одного із співвласників пройшла 08.04.2013 року і саме весною 2013 року позивачка дізналась, що [PERSON] заперечує її право на частку у будинку, та 10.07.2013 року звернулась до суду за захистом свого права. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна , що належить їм на праві спільної сумісної власності. Судовою будівельно-технічною експертизою встановлено і це підтверджується [PERSON] та [PERSON], що між сторонами склався фактичний порядок користування будинком і [PERSON] користується коридором 1-1, кімнатою 1-2, кімнатою 1-5, кухнею 1-6, коридором 1-7, шафою 1-8, шафою 1-9, санвузлом, котельнею 1-11, а [PERSON] користується кімнатою 1-3, кімнатою 1-4. Крім того, в частині будинку, якою користується [PERSON], улаштований окремий вхід, в кімнаті 1-3 обладнано кухню, тамбур та санвузол. Встановлений порядок користування будинком фактично відповідає першому варіанту поділу будинку з надвірними спорудами, запропонованому експертом. Рішенням виконкому Деснянської районної у м.Чернігові ради № 165 від 08.09.2014 року надана згода на переобладнання і перепланування будинку за першим варіантом поділу. В апеляційній скарзі не міститься будь-яких заперечень стосовно поділу будинку за першим варіантом, який найбільш наближений до ідеальної частки, крім того, цей варіант був предметом позову [PERSON], і беручи до уваги фактичний порядок користування будинком, апеляційний суд приходить до висновку про можливість поділу будинку за першим варіантом, згідно до якого [PERSON] буде власницею ? частини будинку з надвірними спорудами, що складається з: коридору 1-1, площею 5 кв.м, вартістю 9825 грн, кімнати 1-2 площею 8,5 кв.м вартістю 16703 грн, кімнати 1-5 площею 9,1 кв.м вартістю 18471 грн, кухні 1-6 площею 8,1 кв.м вартістю 15917 грн, коридору 1-7 площею 4,4 кв.м, вартістю 8646 грн, шафи 1-8 площею 0,8 кв.м вартістю 1572 грн, шафи 1-9 площею 0,1 кв.м вартістю 197 грн, санвузла площею 3,6 кв.м вартістю 9432 грн, ганку а-1 вартістю 1528 грн, сараю Ж-1 вартістю 23184 грн, вбиральні И-1 вартістю 3208 грн, загальною вартістю 115757 грн. [PERSON] залишиться у власності ? частина спірного будинку з надвірними спорудами, що складається з: кімнати 1-3 площею 18,9 кв.м вартістю 37139 грн, кімнати 1-4 площею 12,4 кв.м вартістю 24366 грн, гаражу Д-2 вартістю 15611 грн, сараю Д1-2 вартістю 17768 грн, погрібу Д2 вартістю 2589 грн, сараю Д-1 вартістю 10372 грн, сараю Ж1-1 вартістю 5603 грн, навісу Ж2-1 вартістю 1641 грн, загальною вартістю 115089 грн. У зв'язку з тим, що вартість виділеної частки [PERSON] на 334 грн. більша від вартості її ідеальної частки, то з неї на користь [PERSON] підлягає стягненню 334 грн. компенсації. За вказаним варіантом поділу, необхідно закрити дверний пройом з кімнати 1-3 до приміщення 1-1 і привести у відповідність до законодавства зроблені переобладнання, а саме: закриття дверного пройому з кімнати 1-4 до кімнати 1-5, улаштування окремого входу у кімнату 1-3, тамбуру, санвузла в кімнаті 1-3. Апеляційний суд вважає за можливим покласти обов'язок по відокремленню частин будинку на [PERSON] Що стосується позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на рухоме майно, визнання недійсним рішення сесії міськради про передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, встановлення порядку користування земельною ділянкою, встановлення сервітуту, то вказані вимоги задоволенню не підлягають. Статтями 203, 215 ЦК України визначені підстави визнання правочинів недійсними. Позовна заява не містить підстав визнання вказаних документів недійсними. Відповідно до ст.65 СК України, ст.15 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", передбачена можливість звернення одного з подружжя стосовно реєстрації прав на будинок на своє ім'я, при цьому другий з подружжя не втрачає своє право на частку у спільній сумісній власності і має право на виділ своєї частки або в добровільному порядку або у судовому порядку. Підстав визнавати в цьому випадку свідоцтво про право власності на будинок, виданого тільки на одного з подружжя, законодавство не містить. Суд першої інстанції, без зазначення правових норм, вийшовши за межі позовних вимог, визнав все свідоцтво про право власності на спірний будинок недійсним, тобто будинок з господарськими будівлями як об'єкт права власності перестав існувати, залишились лише будівельні матеріали і конструкції, які були використані в процесі будівництва спірного будинку. В той же час, незважаючи на це, суд першої інстанції виділив колишньому подружжю по ? частині будинку з господарськими спорудами. Також суд першої інстанції не вказав правових підстав для визнання недійсним рішення сесії міськради про передачу у власність земельної ділянки та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. [PERSON], якому земельна ділянка надавалась у користування для будівництва та обслуговування житлового будинку, використав своє право на приватизацію земельної ділянки, на якій розміщений будинок з господарськими спорудами. Позивачка зазначає як підставу для визнання вказаних документів недійсними те, що вона як співвласник будинку позбавлена права на отримання у власність земельної ділянки. Проте, вказані обставини не є підставою для визнання рішення сесії про передачу у власність земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними. Відповідно до ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, а якщо будинок розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. При переході права власності на частину будинку до [PERSON], може мати місце перехід і права власності на відповідну частину земельної ділянки. Цей порядок визначається ст.21 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно". Крім того, згідно до глави 2 ЗК України, ст.118 ЗК України, питання передачі у власність громадянам земельних ділянок в порядку приватизації віднесено до компетенції відповідних рад. Незважаючи на вказані положення діючого законодавства, на позовні вимоги [PERSON], яка просила встановити лише порядок користування земельною ділянкою і не просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції безпідставно визнав недійсними рішення сесії та державний акт про право власності на земельну ділянку і визнав право власності за [PERSON] та [PERSON] на земельні ділянки кожному площею 500 кв.м та встановив земельний сервітут, не вказавши при цьому навіть кому його встановлює, чому та за рахунок чиєї земельної власності. Вказані порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи. Позовні вимоги [PERSON] про визнання частково недійсним (в ? ідеальній частині) свідоцтва про право власності на жилий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS], видане 08.04.2013 року на ім'я [PERSON], про визнання недійсним рішення 10 сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 24.06.2011 року в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,1 га по [ADDRESS], про визнання недійсним державного акту на право власності на вказану земельну ділянку, про встановлення порядку користування цією земельною ділянкою і встановлення земельного безстрокового сервітуту за рахунок земельної ділянки, що буде надана в користування [PERSON], площею 4 кв.м, є безпідставними і задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.6 ст.154, ст.215 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Деснянського районного суду м.Чернігова від 20.09.2013 року. Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст.88 ЦПК України, зокрема, при визначенні суми на повернення судових витрат позивачці, апеляційний суд бере до уваги часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, сплату судового збору, оплату послуг адвоката тільки за участь у судових засіданнях 20.09.2013 року, 22.10.2013 року, 22.04.2014 року, 30.04.2014 року, на які складений розрахунок витраченого часу та проведена оплата (а.с.192-193) та витрати по проведенню експертизи (а.с.194).

Outcome: partial