Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила: - встановити факт проживання з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу у період з березня 1999 року по 29 липня 2006 року. Саме в цей період була придбана квартира за адресою: [ADDRESS], яка в подальшому була продана колишнім чоловіком. - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 07.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON], - визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки даної квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] збільшили розмір позовних вимог (а.с. 99, том ІІ), просили суд: - встановити факт проживання з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу у період з березня 1999 року по 29 липня 2006 року; - поновити строк позовної давності та визнати недійсними договори дарування квартири [ADDRESS] від 21.12.2004 року та від 20.06.2012 року, укладені між [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 07.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М., зареєстрований в реєстрі за №1262; - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], виділивши кожному з них по 1/2 частки даної квартири; - витребувати квартиру у відповідача [PERSON], який купив цю квартиру у колишнього чоловіка, - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб «ToyotaPrado», д.н.з. [NUMBER], стягнувши на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобілю. Зазначила приблизну вартість автомобіля 600 000,00 грн., разом з тим, жодного доказу на підтвердження цієї вартості не надала. В судовому засіданні позивач пояснила, що познайомившись з [PERSON], який проживав в тому ж будинку, де і вона, але в різних під»їздах будинку, з 1999 року почала з ним проживати однією сім»єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS], вели з ним спільне господарство та побут, від спільного життя у них народилась дочка [PERSON], [INFO], яка перебувала на їх утриманні та вихованні. На час спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах сторонами за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] з метою проживання сім»ї, щоб уникнути непорозумінь з його матір»ю. Спільними зусиллями сторін за рахунок спільної праці та спільних грошових коштів було здійснено ремонтні роботи, придбано меблі, посуд, білизну, з лютого 2005 року позивач та відповідач із дитиною переїхали жити до квартири.29.07.2006 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі РАЦС Подільського РУЮ у м. Києві. Після реєстрації шлюбу у подружжя народилось ще двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В 2006 році сторонами було придбано автомобіль [NUMBER], який перебуває на даний час у користуванні відповідача. Враховуючи, що сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони припинили підтримувати шлюбні стосунки, вести спільне господарство, і рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.12.2013 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу позивач разом з трьома дітьми залишилась проживати в [ADDRESS], а відповідач повернувся проживати до [ADDRESS]. Наприкінці 2015 року позивачу стало відомо, що спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2015 року відчужена [PERSON].( відповідач -2).На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України просила визнати вказаний договір недійсним, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. Вважає, що, укладаючи договір, сторони мали на меті позбавити позивача права власності на квартиру, про що свідчить занижена вартість майна, та відсутність реальної передачі коштів. Це підтверджується також тим, що сторони договору є братами. При укладенні договору порушено вимоги Постанови НБУ №210 від 01.09.2013 року, оскільки форма розрахунку мала бути безготівковою. А тому це є підстави для визнання угоди недійсною. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Вказала, що наслідками встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу є визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання договорів дарування недійсними. Пояснив, що проживав разом із своєю матір»ю - [PERSON] у квартирі [ADDRESS] та до лютого 2005 року не перебував з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, вони разом не проживали, спільного побуту не вели та не мали спільного бюджету, що можуть мати ознаки сім»ї в розумінні Сімейного Кодексу. Але визнає, що це їх спільні діти, дітям надає матеріальну допомогу. Квартиру [ADDRESS] придбав за свої особисті кошти, які знаходидись на його особовому рахунку в банку. Після придбання житла( в якому вже був зроблений дизайнерський ремонт) почав проживати з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], однією сім»єю без реєстрації шлюбу. Шлюб зареєстрували 29.07.2006р., рішенням Подільського райсуду м.Києва від 11.12.2013р., яке набрало чинності 10.12.2014р. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вважає позовні вимоги безпідставними, відповідач є добросовісний набувач квартири, на час придбання квартири у [PERSON], нотаріусом було перевірено всі надані документи та перевірено, що він на той час не перебував в шлюбі ( рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 10.12.2014р.), тому згоди дружини не вимагалось. Суд, вислухавши сторони, їх представників, пояснення свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши докази у сукупності, прийшов до наступних висновків. 07.05.2004 року відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисляк Т.С. Продаж вчинено за погоджену сторонами суму : 1 276 800,00 грн., які продавець отримала повністю від покупця до підписання цього договору (п. 3 договору) (а.с. 99, том І). Згідно довідки, виданої філією АБ «Полтава-Банк» №627/06 від 07.10.2010 року вбачається, що з рахунку [NUMBER], відкритого у філії АБ «Полтава-банк» у м. Києві [PERSON] було видано: - 21.01.2004 року - 270 000,00 доларів США; - 31.01.2004 року - 280 000,00 доларів США; - 07.05.2004 року - 230 000,00 доларів США; - 28.10.2004 року - 67 857,00 доларів США; - 18.09.2007 року - 318 823,44 доларів США (а.с. 98, том І). 29.07.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 29 липня 2006 року, видане Відділом РАЦСПодільського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №566 (а.с. 10, том І). Згідно свідоцтва про встановлення батьківства від 16.02.2001 року [PERSON] визнаний батьком дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 87, том І). Сторони мають троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7, 8, 9). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.12.2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11-12, том І). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2014 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.12.2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що саме з 2010 року сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, спільне домашнє господарство не ведуть, тривалий час шлюб існує формально. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 13-15, том І). 29.06.2016 року [PERSON] відчужено легковий транспортний засіб марки «ToyotaPrado»,д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску, належний йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] від 15.11.2006 року. Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу транспортного засобу №2234/7442 від 29.06.2016 року за домовленістю сторін ціна автомобілю складає 48 000,00 грн. (а.с. 60, том ІІ). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2015 року встановлено факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] з червня 2010 року по 11.12.2013 року, визнано квартиру [ADDRESS], особистою приватною власністю [PERSON] У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.05.2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2015 року залишено без змін (а.с. 62-64, том ІІ). Відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов'язки, визначаються на підставі, передбачених СК України, у тому числі й положеннями ч. 1 ст. 74 цього Кодексу. Позивач же просила встановити факт проживання однією сім»єю з 1999р. по дату реєстрації між ними шлюбу 29.07.2006р. Нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (з 2002 року), не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин) судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25.12.2013 №6-135цс13, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднанні в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв»язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім»єю, але не перебували в зареєстрованоу шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Як встановлено в судовому засіданні, сторони після того, як [PERSON] придбав квартиру, переїхали до спірної квартири і почали там проживати однією сім»єю без реєстрації шлюбу з січня 2005року. Відповідач в своїх поясненнях в судовому засіданні 23.02.2016р.про це зазначав, а також позивач пояснила в судовому засіданні, що на День народження [PERSON] [INFO] вже святкували в новій квартирі. Свідок [PERSON] ( лікар-педіатр), яка пояснила суду, що приходила оглядати дитину [PERSON], яка проживала в [ADDRESS], здійснювала лікарський патронат після народження дитини в лютому 2001р., в подальшому приходила періодично з 2001р. по 2006р. , оскільки як лікар-педіатр обслуговувала дану ділянку, зокрема і будинок [ADDRESS], бачила в квартирі батька дитини ( відповідача). В квартиру по [ADDRESS] приходила після 2008р.,після свого звільнення з поліклініки №2 Подільського району , коли [PERSON] привозив її на автомобілі оглянути дітей. Покази даного свідка суперечать поясненням сторін, які пояснювали, що в квартру по [ADDRESS] вони переїхали з 2005р, тому лікар не могла приходити в квартиру по [ADDRESS], оскільки дитина також вже знаходилась з батьками з 2005р. по [ADDRESS]. Тому ці пояснення не можна брати до уваги. Свідок [PERSON] пояснила, що знає сторін з 2002р, познайомилась з [PERSON], вона як підприємець продавала дитячі іграшки, і у свідка народилась також дитина, тому в них виникли спільні інтереси і вони стали спілкуватись. Свідок бачила [PERSON] з [PERSON] пару разів в магазині «Антошка», вони придбавали дитячий одяг.Зі слів [PERSON] свідку відомо, що відносини з матір»ю [PERSON] в неї не склались.Також пояснила, коли дочці сторін [PERSON] виповнилось 3 роки, свідок була запрошена, цей День народження вже святкували в квартирі по [ADDRESS]. Разом з тим, 3 роки [PERSON] виповнилось [INFO]. Але спірна квартира була придбана пізніше в травні 2004р.Тому свідок не могла у 2004р. приходити до спірної квартири. А приходила з 2005р., про що сторони не заперечують, що почали разом проживати в квартирі по [ADDRESS] з 2005р. Свідок [PERSON] пояснила, що в будинку по [ADDRESS] проживає з 1988р., [PERSON] проживає в цьому ж будинку, в 4-му під»їзді, знає як сусідку. Бачила з 2001р., як [PERSON] гуляла з маленькою дитиною в колясці на вулиці, також бачила , як вони з автомобіля виносили продукти харчування, тому свідок зробила висновко, що вони проживають однією сім»єю. Зі слів [PERSON] знає, що вони переїхали в квартиру по [ADDRESS] з 2005р., але особисто з [PERSON] не спілкувалась. В квартиру по [ADDRESS] особисто не заходила. Свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] 25 років, товаришував з його батьком, батько займався будівельним бізнесом та залишив [PERSON] грошові кошти. Свідок часто приходив до них у гості в квартиру по [ADDRESS] в м.Києві. Знає, що з [PERSON] познайомився у 2000році, мав намір створити міцну сім»ю та бажав одружитись, та [PERSON] цього не хотіла. Вона приходила до них у гості. У 2001році у них народилась дочка [PERSON]. Оскільки у [PERSON] не склались нормальні відносини з [PERSON] ( матір»ю [PERSON]), то вона не жила там постійно, а приходила і уходила, оскільки вони проживали в одному будинку, в різних під»їздах. [PERSON] любить дітей, їздить з ними за кордон, надає матеріальну допомогу. Коли познайомиввся з [PERSON], також робив їй подарунки, купував їй одяг, вона не могла купувати кватиру, оскільки не мала відповідного матеріального доходу. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою сторін, також проживає в [ADDRESS], з 1995року. Часто спілкувалась з матір»ю [PERSON], яка розповідала, що [PERSON] познайомився з [PERSON], яка стала до них приходить у гості, побуте 1-2 дні, і повертається до своїх батьків, оскільки виникали між ними скандали ( між [PERSON] та [PERSON]), про це знає зі слів [PERSON] (матері [PERSON]). В той час коли свідок знаходилась в квартирі відповідача , [PERSON] там не було. Свідок знає, що [PERSON] у 2004р. купив квартиру по [ADDRESS], але і в новій квартирі відносини між ними не налагодились. Сідок [PERSON] пояснив , що є сусідом [PERSON], а з [PERSON] вчився в одній школі. Мати свідка товаришувала з матір»ю [PERSON], та з жінками збирались у них вдома на кухні, та свідок чув особисто, що [PERSON] скаржиться на [PERSON], що та не хоче вдома допомагати, вести господарство, приходить на недовгий час та йде додому. Отже з показів свідків можна зробити висновок, що сторони переїхали в спірну квартиру по [ADDRESS] з січня 2005р, про що вони і не заперечують. А до цього часу [PERSON] приходила до [PERSON] на недовгий час та уходила додому, оскільки вони жили в одному будинку, свідки їх бачили разом, але при цьому вони спільного господарства не вели, спільно не проживали, тому в розумінні ст.3 СК України не проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу. Також судом встановлено, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, наявність яких підтверджено довідкою філії АБ «Полтава-банк» у м. Києві, він знімав кошти з рахунку у січні, травні 2004р. перед купівлею квартири.Позивач же мала дохід як приватний підприємець у 2003р. Надана нею довідка податкової інспекції у Подільському районі Управління міністерства доходів в м.Києві від жовтня 2014р, та Книга обліку доходів та витрат ( а.с. 105 ), в якій зазначається що з 2004р. по 2006р. позивач як приватний підприємець спрощеної системи оподаткування не мала взагалі доходів ( том 1 а.с.138). Тому ця квартира не може бути визнана спільною власністю подружжя. Згідно договору дарування від 21.12.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П., зареєстровано в реєстрі №2816, [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 150, том І). В подальшому ця квартира була подарована матір»ю відповідача знов відповідачу 20.06.2012р. що підтверджується договором дарування (а.с. 151, 152, том І) , в той час коли сторони вже разом не проживали, не вели спільного господарства з червня 2010р. Цей факт окремого проживання сторін вже встановлений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2015 року ( а.с. 61, 62-64). Дане рішення на день розгляду справи набрало законної сили. Тому підстав визнавати договори дарування від 21.12.2004р. та від 20.06.2012р. на підставі ч.5 ст.203 ЦК України, про що просила позивач, підстав немає. Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації половини вартості автомобіля в розмірі 300 000,00 грн., який придбаний в період зареєстрованого шлюбу, та вже проданий 29.06.2016р., слід зазначити наступне. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16. З правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 07.09.2016 року у справі 6-801цс16 вбачається, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об»єктів права спільної сумісної власності подружжя. В 2006р, колим придбавався автомобіль, позивач також не малда доходів, що підтверджується довідкою податкової інспекцією Подільського району ( том 1, а.с.138). Крім того, вимоги щодо стягення компенсації в розмірі 300 000,00 грн. не підтверджені доказом, а зазначена позивачем приблизно, враховуючи ринкову вартість інших автомобілів з мережі Інтернет, хоча в договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 29.06.2016р. конкретно вказано, що ціна продажу за 48 000,00 грн. ( том 2, а.с. 60). Отже, вимоги про стягнення компенсації вартості автомобіля задоволенню не підлягають. Згідно договору купівлі-продажу від 07.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенком І.М., зареєстрований в реєстрі за №1262, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 3 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинявся за 1 050 000,00 грн. Згідно Звіту про незалежну оцінку майна, виконаного 07.10.2015 року ФОП [PERSON], ринкова вартість квартири, що є предметом договору складає 1 040 277,41 грн. (а.с. 75, том І). Згідно висновку про вартість об»єкта незалежної оцінки, виконаного на підставі договору №07/10/15 від 07.10.2015 року між ФОП [PERSON] та [PERSON],ринкова вартість об»єкта оцінки - житлової двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS],складає 1 040 277,41 грн. (а.с. 200, том І). Вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2015р. з підстав, що сторони мали позбавити позивача права власності на квартиру, та занизили вартість майна, а також відсутність реальної передачі коштів, є припущенням позивача, та не підтверджено жодним доказом. Правочин вчинений сторонами у відповідності до вимог Закону,засвідчений нотарі ально. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тому ці вимоги безпідставні. В зв»язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні вимог про визнання правочинів недійсними по суті, тому одночасно не можуть застосовуватись вимоги ст. 267 ЦК України. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed