Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

У вересні 2018 року заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Південьвійськбуд", [PERSON], [PERSON], в якому просив суд: - визнати недійсними договори №№ 4-ВБ та 5-ВБ від 03.07.2006 на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, укладені між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та [PERSON]; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення першого та шостого поверхів площею 41,3 м2 та 70,8 м2, розташовані в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А (реєстраційні номери майна: 20874594, 20874852), у тому числі шляхом виселення з вказаних нежитлових приміщень; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) та [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) на нежитлові приміщення першого та шостого поверхів площею 41,3 м2 та 70,8 м2, розташовані в будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А (реєстраційні номери майна: 20874594, 20874852, номер запису: 5761 в книзі: 75неж-73 та 75неж-72 відповідно). - витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача на користь військової прокуратури Південного регіону України (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11, код ЄДР 38296363, МФО 820172, ДКСУ, м. Київ, р/р 35216073082762). В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 м2, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006, належала державі в особі Верховної Ради України. 03.07.2006 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» укладено договори №№ 4-ВБ та 5-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі. На думку позивача договори №№ 4-ВБ та 5-ВБ від 03.07.2006 року в частині отримання [PERSON] профінансованого паю - нерухомого державного майна ДПМОУ «Південьвійськбуд», укладено всупереч актам цивільного законодавства, якими визначено особливий порядок відчуження майна державних підприємств, а відтак спрямований на використання державної власності всупереч закону. Також позивачем зазначено, що він вважає укладений договір удаваним, тобто вчинений сторонами з метою приховати інший правочин, який насправді було вчинено. На думку позивача фактично було вчинено відчуження державного майна. [PERSON] Міністерства оборони України - [PERSON] та прокурор - М. О. Бескровний в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. [PERSON] Державного підприємства "Південьвійськбуд" - [PERSON] позовні вимоги визнав, просив суд позов задовольнити з підстав, наведених у позові. [PERSON] [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що позовні вимоги є безпідставними, та заявила про необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Також у судовому засіданні 26.10.2018 року представником [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на необгрунтованість позовних вимог. У судові засідання [PERSON] чи його представник не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що Наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 року № 27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства. На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 м2, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006, належала державі в особі Верховної Ради України. Відповідно до п. 4.2 статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого 29.01.1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству. Довіреністю Міністра оборони України від 17.08.2004р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за № 2369, начальник Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ [PERSON] був уповноважений надавати дозвіл на відчуження майна МОУ, зокрема, через договори пайової участі. 03.02.2006р. начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ [PERSON] за умови незадовільного технічного стану будівлі, не проведення протягом тривалого часу капітального та поточних ремонтів, а також відсутності у державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» достатнього обсягу власних обігових коштів для проведення реконструкції зазначеної будівлі, був наданий дозвіл директору Підприємства залучити пайовиків для реконструкції будівлі за адресою м. Одеса, вул. Армійська,18А, за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб. 03.07.2006 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» укладено договори №№ 4-ВБ та 5-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі. Так, згідно з п. 1.1 договорів їх предметом є участь [PERSON], у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень. Відповідно до\~п.\~2.1\~[PERSON]\~зобовязаний профінансувати будівництво приміщень, розташованих на першому поверсі прибудованого 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, загальною площею 41 м2 на загальну суму 117 875 грн та на мансардному (шостому) поверсі вказаного адміністративного корпусу загальною площею 54 м2 на суму 59 400 грн, а ДП МОУ «Південьвійськбуд» побудувати та передати у власність [PERSON] пакет документації в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва про право власності на вказані нежитлові приміщення. Додатковими угодами № 1 від 30.05.2007 р. до договорів №№ 4-ВБ та 5-ВБ сторони дійшли згоди щодо збільшення на 0,3 м2 та 17,8 м2 площі офісних приміщень, які підлягають передачі [PERSON], через що вказана фізична особа додатково перераховує ДП МОУ «Південьвійськбуд» 838 грн. та 18 480 грн. відповідно. Актами прийому-передачі площі нежитлових приміщень від 01.08.2007 ДП МОУ «Південьвійськбуд» передав [PERSON] приміщення першого та шостого поверхів площею 41,3 м2 та 70,8 м2 в адміністративній будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А. Тими ж актами державним підприємством підтверджено перерахування коштів від [PERSON] на загальну суму 196 618 гривень згідно договору. Відповідно до свідоцтва, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 24.07.2006р., вбачається, що до реконструкції загальна площа будівлі за адресою м. Одеса, вул. Армійська, 18А, складала 1696,90 кв.м. У той же час за наслідками проведеної реконструкції адміністративної будівлі ДП МО України «Південьвійськбуд», розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, площа останньої збільшилася до 3135,3 м2. Суд критично відноситься до доводів позивача про те, що договори №№ 4-ВБ та 5-ВБ від 03.07.2006 на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, укладені між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та [PERSON] є удаваними правочинами та такими, що суперечать вимогам чинного на той час законодавства з огляду на наступне. Згідно зі ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові обєкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах. З матеріалів справи встановлено, що згода Міністерства оборони України ДП МОУ «Південьвійськбуд» на укладання договорів, результатом яких є відчуження державного нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, була надана у вигляді Листа начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України [PERSON] за вихідним № 10/260/1 від 03.02.2006 року на адресу директора ДП МОУ «Південьвійськбуд». [PERSON] на час виготовлення вказаного листа (03.02.2006 р.) мав повноваження, які містяться у довіреності від 17.09.2004 року, що посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за р.№ 2369. Так, довіреність, яка була видана [PERSON] Міністром оборони України 17.09.2004 року, зареєстрована в реєстрі за № 2369, якою [PERSON] був наділений повноваженнями щодо надання дозволів на відчуження майна державних підприємств, розпорядженням Міністра оборони України від 02.10.2004р. № 6828/з, скасована за даними Єдиного реєстру довіреностей 10.04.2006р. на підставі листа від 01.04.2006р., про що нотаріусом до Єдиного реєстру довіреностей були внесені відповідні відомості. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо вжиття будь-яких дій Міністром оборони України відносно повідомлення начальника ЦСБУ МОУ [PERSON] про скасування довіреності від 17.08.2004 р. Відповідно до п. п. 1, 2 п. 154 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004р., (яка діяла на момент скасування довіреності) особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Нотаріус, завідувач державним нотаріальним архівом при одержані заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігаєтся у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру довіреностей лист Міністра оборони України про скасування довіреності датований 01.04.2006р., на підставі якого приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] внесла 10.04.2006 р. відомості про скасування довіреності від 17.08.2004 р. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що на момент надання дозволу директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» залучити пайовиків для реконструкції будівлі за адресою м. Одеса, вул. Армійська, 18А, він був наділений повним обсягом повноважень. Суд критично відноситься до доводів позивача щодо необхідності застосування ч. 4 статті 82 ЦПК України, оскільки обставини, що були встановлені судом при розгляді господарської справи № 30/257 за позовом ТОВ «Альтеко-Крим» до ЦСБУ МОУ та Міністерства оборони України про визнання недійсним договору (постанова Вищого господарського суду України від 13.07.2010р.) щодо скасування довіреності не можуть вважатися фактами, які не підлягають доказуванню, оскільки вони стосувалися інших осіб та інших правовідносин. 16.10.2007р. виконавчий комітет Одеської міської ради видав [PERSON] свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення площею 41,3 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Армійська, 18-А. Право власності було зареєстроване за [PERSON] 02.11.2007р. 16.10.2007р. виконавчий комітет Одеської міської ради видав [PERSON] свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення площею 70,8 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Армійська, 18-А. Право власності було зареєстроване за [PERSON] 02.11.2007р. 18.01.2008р. [PERSON] придбала у [PERSON] за нотаріально посвідченими договорами купівлі - продажу нежитлові приміщення площею 41,3 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, а також нежитлові приміщення площею 70,8 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Армійська, 18-А. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час право власності на нежитлові приміщення першого та шостого поверхів площею 41,3 м та 70,8 м , розташовані в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, зареєстровано за [PERSON] (реєстраційні номери майна: 20874594, 20874852, номер запису: 5761 в книзі: 75неж-73 та 75неж-72 відповідно). Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст.15\~ЦК України \~гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до ч. 2\~ ст. 328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до п. 5 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до\~ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у редакції від 01.07.2004 р., яка діяла на момент видачі Свідоцтва, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому Законом. Частина перша статті 338 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза його волею. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом спірних правовідносин, підстави для витребування майна від добросовісного набувача відсутні, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Таким чином, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Виходячи зі змісту пункту третього частини першої статті 388 ЦК України, власник зобовязаний довести, що майно вибуло поза його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що набуває майно від особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Відповідач [PERSON] не була учасником стороною договору, який став підставою для вибуття спірного нерухомого майна з володіння Міністерства оборони України нібито поза волею останнього. Вказане виключає обізнаність [PERSON] про те, що спірне нерухоме майно набуте від особи, яка нібито не мала права на його відчуження. Наведене свідчить про відсутність достатніх правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 388 ЦК України, як підстави для віндикаційного позову позивача до [PERSON], як останнього власника спірного нерухомого майна. Вказане узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, висловленій у пункту 8 постанови від 07.02.2014 року №5, за змістом якого відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач, набуває право на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Суд дійшов до висновку про необгрунтованість та безпідставність вимог позивача про витребування спірного нерухомого майна у відповідача [PERSON] Позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на нежитлові приміщення першого та шостого поверхів площею 41,3 кв.м. та 70,80 кв.м., розташовані в будівлі ДП МОУ «ПІВДЕНЬВІЙСЬКБУД» за адресою м. Одеса, вул. Армійська, 18-А є похідною вимогою від попередніх позовних вимог позивача. Оскільки сторонами при укладані спірних договорів були дотримані усі вимоги законодавства України, зокрема, положень ст. 203 ЦК України, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав визнавати їх недійсними та витребувати майно у [PERSON], у звязку з цим, відсутні будь-які підстави скасовувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірні нежитлові приміщення. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Аналізуючи заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки, а в ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З врахуванням наведеного, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною 1 статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України суди повинні зясовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року № 6-2070цс16. Так само ухвалюючи постанову від 01.07.2015 року № 6-178цс15, Верховний Суд України застосував до спірних правовідносин статті 256, 261 ЦК України, статтю 361 Закону України «Про прокуратуру», частину другу статті 45, частину першу статті 46 ЦПК України та дійшов висновку, що прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди, тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, вказав на помилковість висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки. Верховний Суд України наголошував на порядку обліку строку позовної давності за позовними вимогами прокуратури не з моменту проведення відповідної перевірки, а з часу коли державний орган, представництво якого здійснюється, знав чи міг знати про відповідні порушення також в постановах від 23 грудня 2014 року у справі № 3-194гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15. З 16.10.2007р. [PERSON], а в подальшому з 18.01.2008р. [PERSON] відкрито та вільно користується спірними нежитловими приміщенням, провела в них капітальний ремонт, оплачує комунальні послуги тощо. Більш того, на цей час стало відомо, що в період з 01.10.2008р. по 18.11.2008р. Міністерством проводилась контрольна - ревізійна перевірка Підприємства, зокрема, що укладання спірних договорів, за результатами якої був складений відповідний акт № 234/43/230 від 21.11.2008р. Таким чином, МОУ не могло не знати про те, що площа нежитлових приміщень в будівлі за адресою м. Одеса, вул. Армійська, 18-а, яка належить Підприємству зменшилась, зокрема, у звязку з укладеними спірними договорами. Як вбачається з матеріалів справи позов до суду був поданий позивачем 25.09.2018р. Таким чином, прокурор подав позов через майже 11 років після набуття права власності [PERSON] на спірні нежитлові приміщення та майже 11 років після набуття права власності [PERSON] на спірні нежитлові приміщення. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом\~пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У справі Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому». «Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягара». В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності». В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобовязання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав. Іншими словами, заходи обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Першого протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів в право власності. Так, відображення положення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міститься у статті 41 Конституції України, згідно з якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений право власності. Право власності є непорушним. Примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких обєктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вказані позиції знайшли свою імплементацію у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2007 року Про аспекти розгляду справ про приватизацію держмайна, яка зазначає про те, що відповідно до практики Європейського Суду із прав людини, самі по собі допущені органами публічної влади правопорушення не можуть бути підставою для повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не сталися внаслідок протиправної поведінки самого покупця. Отже, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-2776цс16 від 18.01.2017 року. Враховуючи викладене в даному випадку втручання в право [PERSON] на мирне володіння майном в розрізі гарантій статті 1 Першого протоколу не є законним та пропорційним визначеним цілям. Однак суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обгрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed