Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

01.11.2016 року позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення заборгованості. Вказував, що згідно особового рахунку № 7882-0 відповідач за період з 01.16.2012 року по 01.09.2016 року має заборгованість за опалення та підігрів води. Посилаючись на порушення відповідачем зобовязань по сплаті коштів за отримані ним послуги, позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь 23 749,08 грн. заборгованості за опалення та підігрів води, а також 1 378 грн. сплаченого судового збору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні подав клопотання про застосування строку позовної давності, пояснивши, що договір між ним та позивачем не укладався, оскільки позивач намагається включити йому в рахунок заборгованість за виконавчими листами від 2002 та від 2008 року про стягнення комунальних послуг із зовсім іншої особи. Крім того, відповідач не заперечував, що останні роки він не сплачує кошти за опалення та підігрів води, а також погодився із розміром нарахованої заборгованості за період з листопада 2013 року, тобто за останні 3 роки, при цьому зазначив, що в наявному у справі розрахунковому листі у колонці «Сплачено» відображені 12 139,60 грн., які він сплатив на погашення боргу за виконавчим листом від 2013 року, а вказані «утримання із пенсії», починаючи з червня 2012 року, здійснюються зовсім з іншої особи. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 29.09.1999 року відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наявною в матеріалах справи копію договору купівлі-продажу квартири. В Комунальному підприємстві Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» відкрито особовий рахунок № 7882-0 за вказаною адресою. 02.09.2014 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено заяву [PERSON] та скасовано судовий наказ Білоцерківського міськрайонного суду у справі № 357/8214/14-ц від 11.07.2014 року. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про місцеві державні адміністрації» регулювання цін і тарифів за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг з урахуванням їхньої якості, режиму надання належить до повноважень місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, які мають право ухвалювати рішення про запровадження тарифів на послуги теплопостачання. Стаття 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). В позовній заяві позивач вказує про наявність заборгованості за період з 01.06.2012 року по 01.09.2016 року в розмірі 23 749,08 грн. та просить стягнути саме цю суму. Разом з цим, як вбачається з наявного в матеріалах розрахункового листа абонента відповідачу були надані послуги з опалення та підігріву води за цей період саме в розмірі 21196,64 грн., тобто 1 742,07 грн. з червня по грудень 2012 року, 3 916,33 грн. - 2013 рік, 4122,64 грн. - 2014 рік, 7 014,08 грн. - 2015 рік, а також по 01.09.2016 року в сумі 4 401,52 грн. З наданих в судовому засіданні пояснень представника позивача, а також з розрахункового листа абонента, судом встановлено, що до загальної суми боргу була також врахована заборгованість, яка виникла в період до червня 2012 року, в тому числі і за виконавчими листами від 27.12.2002, від 27.05.2008 та від 03.09.2013 року, що є безпідставним та таким, що виходить за межі заявлених позовних вимог. Відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Таким чином, оскільки судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-931цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем позов підлягає задоволенню частково та з відповідача слід стягнути заборгованість за опалення та підігрів води за період з 01.06.2012 року по 01.09.2016 року в розмірі 21 196,64 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. По даній справі позивачем пред'явлено майнові вимоги на загальну суму 23 749,08 грн. та сплачено судовий збір в розмірі 1 378 грн. Таким чином, оскільки за результатами розгляду справи вимоги про стягнення боргу вирішено задовольнити частково на суму 21 196,64 грн., що становить 89,25 % від заявленої вимоги, тому згідно приписів ст. 88 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути на користь позивача 1 229,87 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial