Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.Шлюб розірвано 9 березня 2010 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON],[INFO]. У зв'язку із проведенням АТО вона з сином вимушена була виїхати до м.Бердянськ, де взята на облік як переміщена особа. У неї виникає необхідність періодично навідуватися додому з сином за місцем її реєстрації. Однак колишній чоловік безпідставно не надає згоди на багаторазові тимчасові виїзди дитини в зону АТО. З сином він не спілкується,не цікавиться його життям,аліменти не сплачує. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка шкодить інтересам дитини. Відповідач,зловживаючи своїми правами, перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів їх сина. Просила дозволити багаторазові тимчасові виїзди дитини в зону АТО [PERSON],[INFO] на протязі трьох років без згоди його батька. Заочним рішенням Краматорського міського суду від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Судом не враховано, що «Конвенцією про права дитини» передбачено,що батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. В неї в м.Макіївка залишилися родичі похилого віку,які потребують періодичного відвідування та допомоги. А також вона має житло,яке необхідно відвідувати за для унеможливлення його розкрадання. Син сумує за рідними і чекає поїздок додому. Не маючи права на виїзд додому, вона у вкрай складному становищі, тому що дитину залишити немає з ким. Крім того, не всі орендодавці хочуть здавати їй з трьома дітьми в оренду житло, що ускладнює її життя. Вважає, що рішення суду обмежує її права. В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмою, отриманою особисто [PERSON] та представником органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради (а.с.79,80 ). [PERSON] надана заява про слухання справи у її відсутність. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив з того, що виїзд до зони АТО може бути небезпечним для дитини,позивачем не зазначені місце прямування,часовий проміжок перебування в зоні АТО,наявність у дитини необхідних документів для перетинання КПВВ, із -за необґрунтованості позовних вимог. Разом з тим,такий висновок суперечить нормам матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції встановлено,що [PERSON] є матір'ю неповнолітнього [PERSON],[INFO],уродженця м. Макіївки Донецької області. Відповідач є батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження. Місце проживання [PERSON] зареєстровано згідно відмітки в паспорті за адресою: в [ADDRESS]. [PERSON] взята на облік внутрішньо переміщеної особи з неповнолітніми дітьми [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], що підтверджується відповідною довідкою , та проживають в ОК «Парус» м.Бердянськ по [ADDRESS]. Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївки від 19.02.2010 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Донецькій області місце проживання [PERSON],[INFO] зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частиною 1 статті 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII. Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в»їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Звертаючись з позовною заявою, [PERSON] просила надати дозвіл її неповнолітній дитині -[PERSON],[INFO] на виїзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) без згоди та супроводу батька [PERSON], в її супроводі для відвідування свого дому та близьких родичів за місцем проживання в м.Макіївку Донецької області. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених судом, не відповідає нормам матеріального права, оскільки саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини. Крім того, її вимоги зводяться на отримання дозволу на виїзд не за межі України, а переміщення в межах території України за місцем її проживання в м.Макіївку Донецької області, лише території,яка тимчасово неконтрольована владою. Діючими Законами України такі обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачці на виїзд/в*їзд її дитини у м. Макіївка, Донецької області, де вони зареєстровані, апеляційний суд враховує те, що на території, яка тимчасово непідконтрольна владі, знаходиться житло позивачки, її батьки і родичі і вони не можуть бути позбавлені права на підтримання родинних відносин з ними. Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. За встановлених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved