Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У жовтні 2020 року КП "Павлоградтеплоенерго" звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 48815,17 грн та оплату судового збору. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, надає населенню м. Павлограда, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, в обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами. Відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення, що надаються до будинку [ADDRESS] . Однак, відповідачі оплату за спожиту теплову енергію не проводять, у результаті чого, за період з 01.07.2007 року по 01.10.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 48815,17 грн. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, згідно відповіді на відзив, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Згідно відзиву на позов, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] , оскільки їх виселено з вказаної квартири в рамках виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2013 року (справа №185/5805/13-ц). У відповіді на відзив від 16.02.2021 року, представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки у разі відсутності споживачів оплата не нараховується тільки за послуги з водопостачання та водовідведення, а послуги з централізованого опалення надаються у будь-якому разі та мають бути сплачені. Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши письмові докази, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання від 29.10.2020 року, місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.10,11). Як вбачається з копії особистого рахунку [NUMBER], заборгованість відповідачів за спожиту теплову енергію ( [ADDRESS] ) перед КП "Павлоградтеплоенерго" за період з 01.07.2007 року по 01.10.2020 року складає 48815,17 грн (а.с.3-5). Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.256, 257, ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно частин 2-5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач звернувся до суду з даним позовом 21 жовтня 2020 року, а оскільки загальний строк позовної давності складає три роки, сума заборгованості за спожиту теплову енергію, яка підлягає до стягнення, має бути врахована лише в період з 21 жовтня 2017 року по 21 жовтня 2020 року та складати 48815,17 грн -27583,83грн = 21231,34 (двадцять одну тисячу двісті тридцять одна грн 34 копійки). Обов`язок сплачувати надані послуги з теплопостачання встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а саме споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Суд приймає до уваги, надані відповідачами письмові докази, зокрема копії постанов державного виконавця від 06.03.2017 року, відповідно до яких [PERSON] , [PERSON] було виселено з квартири [ADDRESS] в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 185/5805/13-ц, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 17.03.2014 року. Пунктом другим ч.1 ст.395 ЦК України визначено, що одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч.1 ст. 401 ЦК України). Оскільки [PERSON] в результаті її виселення була обмежена у праві користування квартирою, у зв`язку з чим послуги з теплопостачання не споживала, суд вважає, що підстав для стягнення з неї заборгованості на користь позивача немає (до моменту її виселення - оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, а після - оскільки остання не користувалася послугами). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 15.02.2021 року квартира [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2007 року. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростування презумпцію права такої особи. Саме такого висновку дійшов Верховний суд в постанові ВП ВС від 19.01.2021 у справі №916/1415/19. Відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до ст.322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи, що відповідач [PERSON] , будучи також обмеженим у праві користування квартирою, є все ж її власником, суд вважає, що позов в частині стягнення з нього заборгованості, з урахуванням строку позовної давності, підлягає задоволенню. В іншій частині позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, застосовуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати, що пропорційно сумі задоволених позовних вимог складають 914,23 грн.

Outcome: partial