Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

01.03.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ЗАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду із наведеним вище позовом, в якому зазначав наступне. 22.10.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], шляхом підписання заяви позичальника, уклали договір № ZP1RRX05690036, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 1 440 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання за вказаним договором виконав та надав [PERSON] грошові кошти у кредит. Водночас відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, внаслідок чого станом на 25.11.2016 року має заборгованість у сумі 14 543 грн. 20 коп., яка склалася із пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 13 374 грн., 48 коп., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. 00 коп. та штрафу (процентної складової) - 668 грн. 72 коп., яку у добровільному порядку [PERSON] не погасив, через що ПАТ КБ «ПриватБанк» був вимушений звернутись до суду із вищевказаним позовом. З огляду на вказане, позивач просив стягнути з [PERSON] зазначену вище суму заборгованості за кредитним договором, а також суму понесених судових витрат у розмірі 1 600 грн. 00 коп. В неодноразово призначені судові засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у передбаченому цивільно-процесуальним законодавством порядку. Крім того, при подачі позову подав клопотання, в якому просив розглядати справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Крім того, подали заяви, в яких просили розглядати справу у їх відсутність. Подали заперечення на позов, в яких просили у зв'язку із спливом строків позовної давності у задоволені позову відмовити. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши в судовому засіданні надані сторонами докази на підтвердження своїх позовних вимог та заперечень, суд доходить висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних обставин. Відповідно до положень частин 1, 3 статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до частин 1, 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Нормами статті 611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов'язання, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], шляхом підписання заяви позичальника, укладено договір № ZP1RRX05690036, в якому зазначено, що він разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] кредитно-заставний договір. Відповідно до умов договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 1 440 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом строком на 12 місяців з 22.10.2007 року по 22.10.2008 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 19,44 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 240 грн., в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії, в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Сторони визначили, що погашення заборгованості повинно здійснюватись в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 22 по 25 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 147,49 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами (а.с. 5). За пунктами 5.1, 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та пунктами 3.2.2, 3.2.3 цих Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення платежу; при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості (а.с. 8). Пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) визначено терміни позовної давності по вимогам, зокрема про стягнення неустойки - пені, штрафів тривалістю у п'ять років (а.с. 8). Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 стаття 638 ЦК України). Виходячи з аналізу норм частини першої статті 259 ЦПК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Разом з тим, у заяві позичальника від 22 жовтня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності в частині стягнення неустойки немає. При цьому, Умови про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю у п'ять років, не містять підпису відповідача. Належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та що вони містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальником, зокрема щодо зобов'язань повернення неустойки - пені, штрафів або в подальшому такі Умови щодо збільшення строку позовної давності не змінювались, позивачем не надано. За таких умов, суд доходить висновку, що такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 22 жовтня 2007 року. При цьому, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Аналогічні правові висновки містяться і в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року та 22 березня 2017 року (у справах № 6-16цс15, № 6-2320цс16). Згідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Тобто, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13). Як вбачається з розрахунків заборгованості наданих сторонами станом на 25.11.2016 року та 20.04.2017 року відповідач припинив здійснювати щомісячні платежі за спірним договором ще у 2008 році, внаслідок чого з 22.03.2008 року почала нараховуватися пеня за порушення зобов'язань, і нараховувалась до 05.05.2015 року, а тому звернення позивача до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 01.03.2017 року, є таким, що подано поза межами строку позовної давності визначеної ч. 2 ст. 258 ЦК України (а.с. 4, 57). Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що пред'являючи вимогу про стягнення з відповідача пені та штрафів, позивачем між тим, не враховано положення ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України, згідно до яких на боржника не може бути покладено подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання (правовий висновок Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі 6-116цс13). Згідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що повноважним представником відповідача - [PERSON] у запереченнях на позовну заяву заявлено про сплив позовної давності у спорі, а позивачем не порушено питання про поновлення строку позовної давності із зазначенням поважності причин його пропуску, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, вважає необхідним відмовити у задоволенні позову у зв'язку із спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із відмовою у задоволенні позову, суд відносить судові витрати за рахунок позивача.

Outcome: dismissed