Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку за [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом право на спадщину за законом на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У іншій частині даного будинку зареєстрована з 14 червня 1988 року відповідач [PERSON] , яка не є власником 1/2 частини будинку. Відповідач [PERSON] не проживає без поважних причин у вказаному будинку з квітня 2019 року та постійно проживає у квартирі за [ADDRESS] . Вона як власник свого майна має право на володіння та розпорядження своїм майном, проте відповідач [PERSON] цих прав не визнає, у цьому будинку не проживає без поважних причин, зніматися з реєстрації за власним бажанням не хоче. Інколи відповідач приходить у її частину будинку та погрожує їй фізичною розправою. За фактом заподіяння відповідачем 19 липня 2020 року нанесення їй тілесних ушкоджень Києво-Святошинським ВП ГУ НП у Київській області розслідується кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України. З цих підстав позивач просила суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування 1/2 частиною її житлового будинку. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подала. У судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, позивачка подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. У судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подала. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 24 жовтня 2014 року позивач [PERSON] набула в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 27.07.2020 року за №878, яка видана виконавчим комітетом Тарасівської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області у 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , 1971 року народження та [PERSON] , 2001 року народження. Як вбачається з акту депутата Боярської міської ради Фастівського району, Київської області від 16 березня 2021 року та довідки Виконавчого комітету Бояр сякої міської ради, Фастівського району, Київської області від 29 березня 2021 року за №35, відповідачка [PERSON] у 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з квітня 2019 року не проживає. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Позивач, який є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання його таким, що втратив право користування спірною частиною житлового будинку. Відповідачка [PERSON] спільним побутом із позивачкою [PERSON] не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника (співвласників) цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (такий висновок cуду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі №709цс16, від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, та Верховним Судом у постановах від 15 травня 2019 року у справі №521/16883/16-ц, від 25 вересня 2019 року у справі 209/3302/13-ц). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Ураховуючи викладене, зважаючи на те, що позивач є співвласником 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] у даному будинку не проживає з квітня 2019 року, суд дійшов висновку про необхідність визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved