Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» ( надалі ПАТ «АТ НДІРВ») про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 7784 грн. 46 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення на підставі ст. 117 КЗпП у розмірі 20286 грн. 27 коп., моральної шкоди у розмірі 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона працювала на посаді інженера технолога 1 категорії в ПАТ «АТ НДІРВ» по тимчасовому трудовому договору з 14.01.2013 року. По закінченню строку тимчасового договору 29.01.2014 року вона була звільнена. Потім 11.03.2014 року по 28.11.2014 року вона повторно уклала тимчасовий трудовий договір з відповідачем, проте після звільнення розрахунку по заробітній платі не отримала. 10 квітня 2015 року вона отримала рішення суду, яким на її користь з відповідача було стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 20774 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати до лютого 2015 року у розмірі 5444 грн. 68 коп., середній заробіток, розрахований до лютого 2015 року у розмірі 6762 грн. 09 коп. Вказувала, що після відкриття примусового провадження, їй було сплачено всю суму заборгованості у два строки: 26.06.2015 року була примусово стягнута сума 8575 грн. 98 коп., 24.12.2015 року була примусово стягнута сума 25326 грн. 78 коп. У звязку з тим, що сума компенсації та середнього заробітку була розрахована до лютого 2015 року, а виплати за рішенням суду були здійснені в грудні 2015 року, просила суд задовольнити її позовні вимоги щодо стягнення сум компенсації та середнього заробітку, розрахованих по день фактичного розрахунку. Щодо моральної шкоди, то вказувала, що заборгованість підприємства позбавили її можливості отримати надбавку до пенсії за період з 2014 по 2015 роки, купувати необхідні продукти харчування та ліки, а також спричинило нервування та фізичні страждання. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи (а.с.26), причини неявки суду не повідомив, клопотань та заяв до суду не надав, у звязку з чим, з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу на підставі усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Як вбачається з матеріалів справи\~\~та не заперечується сторонами, [PERSON] працювала в ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на посаді інженера технолога 1 категорії в ПАТ «АТ НДІРВ» по тимчасовому трудовому договору з 14.01.2013 року. По закінченню строку тимчасового договору 29.01.2014 року вона була звільнена. Потім 11.03.2014 року по 28.11.2014 року вона повторно уклала тимчасовий трудовий договір з відповідачем (а.с.5-6). Також судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року з Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних випромінювань» на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 20774 грн., компенсація втрати частини заробітної плати 5444 грн. 68 коп., середній заробіток за час затримки заробітної плати при звільненні 6762 грн. 09 коп. (а.с.9). З матеріалів справи вбачається, що 07.05.2015 року на підставі рішення суду було видано виконавчий лист, який було звернуто до виконання (а.с.10-11). Відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 грудня 2015 року судом встановлено, що за виконавчим провадженням ВП №47575225 з боржника ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь [PERSON] стягнуто борг, витрати та збір у повному обсязі (а.с.18). Вирішуючи по суті позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми середнього заробітку, що розрахований до фактичного часу виплати заборгованості по заробітній платі, суд прийшов до наступного. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від\~\~ підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. \~\~\~\~\~\~ Як роз'яснено у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»№13 від 24.12.1999р., непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. \~\~\~\~\~\~ Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст.237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При звільненні позивачу не було\~\~здійснено остаточного розрахунку, у звязку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі, що не заперечується відповідачем та було зазначено у рішенні Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року. На підставі викладеного, суд вважає, що своїми діями відповідач порушивши вимоги законодавства про працю, що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача при звільненні. Відповідно до п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. \~\~\~ \~\~\~З матеріалів справи вбачається, що розмір середнього заробітку за 9 місяців затримки по виплаті заробітної плати складає 20286 грн. 27 коп. ( 2254,03 (середньомісячна заробітна плата) * 9 (кількість місяців затримки з виплати заробітної плати). Даний розмір відповідачем у письмових не спростований. Таким чином, позивач правомірно звернувся до суду із заявленими вимогами, нею не було пропущено строк звернення до суду з даними вимогами та виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у звязку з чим суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~ Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне. Шкода, заподіяна відповідачем затримкою виплати частини заробітної плати,відшкодовується відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до статті 3 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари тарифів на послуги за формулою, визначеною у Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, якщо індекс цін за цей період зріс більш, як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але невиплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін, який визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Відповідно до листа Верховного Суду України N° 62-97р від 3 квітня 1997 року «Рекомендації стосовно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» інфляційні зміни обчислюються без урахування поточного місяця, якщо погашення заборгованості відбулось з 1 по 15 число цього місяця. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. \~\~\~\~\~\~\~\~Статтею 7 Закону передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Оскільки відповідач по справі не довів суду, що здійснив виплату сум компенсацій у грудні 2015 року, коли було здійснено повне погашення заборгованості зі сплати заробітної плати позивачу, то суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги є правомірними. \~ Вираховуючи розмір компенсації суд погоджується із сумою, яка була вирахувана [PERSON] у позові (а.с.13) та вважає за необхідне стягнути з відповідача компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 7724 грн. 49 коп. В частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята). Аналіз чинного законодавства дає підстави суду робити висновок, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Виходячи з цього, суд вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки відповідачем фактично не оскаржується факт існування заборгованості з виплати заробітної плати та інших виплат перед [PERSON], то суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення компенсації за моральну шкоду є підставними. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд\~\~враховує конкретні обставини справи, характер\~\~та ступень\~\~моральних страждань позивача. Дійсно невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, ситуація яка склалася дійсно вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача\~\~про\~\~відшкодування на його користь\~\~моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд не може погодитись із запропонованим\~\~позивачем розміром відшкодування моральної шкоди, бо він не підтверджений належними та допустимими доказами. Але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач, хвилювався, зазнав моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. Згідно ч.3 ст.6 ЗУ «Про\~\~судовий збір» за\~\~подання\~\~позовної\~\~заяви,\~\~що має одночасно майновий і немайновий\~\~характер,\~\~судовий\~\~збір\~\~сплачується\~\~ за\~\~ ставками, встановленими\~\~ для\~\~ позовних\~\~ заяв\~\~ майнового\~\~та\~\~немайнового характеру. Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про\~\~судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі\~\~-\~\~за\~\~подання\~\~позовів про стягнення заробітної плати,\~\~поновлення на роботі та за іншими вимогами,\~\~що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно від задоволеної частини позовних вимог. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. за позовні вимоги майнового та немайнового характеру. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: partial