Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 16 січня 2014 року у задоволенні позову ПАТ „ПриватБанк" до [PERSON] відмовлено на підставі ст.ст. 10 та 60 ЦПК України за недоведеністю вимог про існування заборгованості у відповідача перед банком. В апеляційній скарзі ПАТ „ПриватБанк" ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права і це порушення призвело до судової помилки. Зокрема, мотивуючи незаконність судового рішення, позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції не вжив заходів до повного всебічного з'ясування всіх обставин справи, у супереч роз'ясненням п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи складність та особливість даної категорії спорів, не призначив попереднього судового засідання де відповідно до приписів ст.130 ЦПК України могли бути з'ясовані всі необхідні для правильного вирішення спору обставини. Апелянт зазначає, що залучення до справи відповідача [PERSON] розрахунку про заборгованість його дружини - [PERSON], яка теж є боржником і відповідачем перед банком по іншій цивільній справі, сталось помилково, але ця помилка могла бути встановлена і недоліки усунуто при попередньому судовому засіданні шляхом вчинення судом всіх необхідних процесуальних дій, які є обов'язковими при підготовці справи до судового розгляду. В судовому засіданні представник банку апеляційну скаргу підтримав, надавши суду письмові пояснення, а також докази ( розрахунок боргу) на обґрунтування заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором. Представник банку також пояснив, що лише при ознайомленні з матеріалами справи в апеляційному суді було з'ясовано про помилку, допущену при формуванні цивільних справ двох [PERSON], оскільки з ухвали судді щодо залишення позовної заяви без руху, цього не вбачалось. Проте суд першої інстанції мав процесуальні можливості іншим, а саме, передбаченим ст.130 ЦПК України шляхом уточнити та встановити всі факти та обставини, а також докази, які підлягали дослідженню. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту заборгованості [PERSON] перед банком. Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов передчасно, оскільки, отримавши позовну заяву з неналежними доказами, вчинив процесуальні дії, які суперечать вимогам ст. 119 ЦПК України, зокрема, залишив позовну заяву без руху ( а.с.34), що не передбачено наведеною нормою процесуального права. Після виконання позивачем у повному обсязі вимог ухвали щодо конкретних доказів, суд відкрив провадження по даній справі, але усупереч вимогам п.4 ст.10 ЦПК України1 та п. 6,10 ст. 130 ЦПК України, не вчинив процесуальних дій, передбачених процесуальним законом щодо проведення попереднього засідання, а також, сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи для забезпечення правильного і швидкого вирішення справи. Як результат, порушення вищенаведених норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, що відповідно до пункту четвертого частини 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті спору. Апеляційним судом встановлено, що 27.03.2007 року між [PERSON] та ПАТ „ПриватБанк" було укладено кредитний договір про надання банківських послуг у вигляді відкриття Кредитної карти з кредитним лімітом 3000,00 грн. зі строком дії карти 2 роки ( а.с.38), з базовою процентною ставкою 4% в місць із розрахунку 360 днів на рік (48,00% на рік). Складовими договору являється Заява від 27.03.2006 року, Умови надання банківських послуг( далі Умови) і Правил користування кредитною картою (далі - Правила), затверджених Наказом ПриватБанку № С-89 від 24.05.2005 року ( а.с.103-114). Про те, що із змістом Умов та правил, а також тарифами ознайомлений та згоден [PERSON] засвідчив власноручним підписом у Заяві ( а.с.38 звор.) З виписки по картковому рахунку [NUMBER], наданому позивачем і не оспореного [PERSON] вбачається, що 19.04.2006 року відповідачем на картковий рахунок позичальника була зарахована сум ліміту 2500,00 грн (а.с.69-74), [PERSON], користуючись кредитними коштами, свої зобов'язання по своєчасному поверненню кредиту не виконував, в результаті чого, станом на 31.07.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 28 671,13 грн., з яких 6793,26 грн. - заборгованість за кредитом, 20036,39 грн. - заборгованість по процентах та 1841,48 грн. штрафні санкції згідно з п.8.6 Умов ( а.с.110,115-119). Заборгованість, проценти та штрафні санкції розраховані позивачем відповідно до пунктів 4.9,5.3,6.5,6.6,8.6 Умов та Правил, заперечень на позов із спростуванням розрахунку, наданого позивачем, від [PERSON] не надходило, отже, підстав ставити під сумнів розрахунок та сам факт заборгованості, апеляційний суд не має. З'ясовуючи під час ухвалення рішення всі обставини, передбачені ст.214 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє, у тому числі, і питання щодо дотримання позивачем строків позовної давності, оскільки мова йде про правовідносини, які виникли з березня 2006 року. Пропуску строків позовної давності судом не встановлено, так як відповідно до п.9.12 Умов та Правил Договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання і лонгується на такий же строк після збігу 12 місяців, якщо за цей час ні одна із сторін не проінформує іншу про припинення дії Договору. Не вбачається також порушень позивачем спеціальних строків позовної давності щодо нарахування неустойки, яка визначена банком у вигляді штрафів за порушення зобов'язань, так як штрафи нараховані одноразово станом на момент звернення з позовом. Також, відповідно до п.п.3.1.1.,3.1.3 Правил строк дії кредитної карти зазначається на самій карті ( місяць і рік). Картка [PERSON] була видана на два роки, тобто, до березня 2008 року. По закінченню строку дії карти її дія продовжена банком шляхом перевипуску карти до березня 2012 року та у березні 2012 року до березня 2016 року, так як до закінчення раніше визначеного строку заява про закриття картрахунку від [PERSON] не надходила ( а.с.100-103). Отже, з встановленого апеляційним судом вбачається, що [PERSON] порушив зобов'язання, взяті за кредитним договором від 27.03.2006 року. Відповідно до приписів ст. 626, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і припиняються їх виконанням. Відповідно до ст. 611 ЦК України за порушення зобов'язань настають наслідки, передбачені законом або договором. Враховуючи, що факт порушення зобов'язань [PERSON] знайшов своє підтвердження, рішення суду першої інстанції про відмову у позові підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України відшкодуванню на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved