Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

У червні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким стягнути в солідарному порядку з представництва «Турецькі Авіалінії» та [PERSON] на її користь матеріальну шкоду за втрачений при перевезенні вантаж у сумі 47 635, 50 грн., моральну шкоду в сумі 50 000 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову, вона зазначила, що у період з 21-31 жовтня 2011 року вона в складі делегації Торгово-промислової палати України вона перебувала у службовому відрядженні у Туреччині та приймала участь у конференції з представниками місцевих ТПП. Організацію перельотів, у тому числі візовий супровід, придбання квитків, представництво інтересів здійснював [PERSON], який вільно володіє російською та турецькою мовою. 29 жовтня 2011 року частина членів делегації, у тому числі і вона, поверталася на Україну рейсом Стамбул-Одеса № 467, який виконувався авіакомпанією «Турецькі Авіалінії». З метою скорочення паперового обігу увесь вантаж членів делегації було оформлено як груповий на члена делегації [PERSON]. Цінність багажу не була заявлена. Після прибуття в аеропорт м. Одеси вона оформила митну декларацію, однак, було виявлено втрату її багажу. Вона разом з відповідачем [PERSON], оформила заяву на митному посту в аеропорті. Також вони написали відповідну заяву за встановлено формою PROPERTY IRREGULARITY REPORT (PIR) в офісі представництва відповідача [PERSON]. У зв'язку з цим у офісі представництва авіакомпанії «Тюркіш Ерлайнз Інк», пообіцяли, що негайно повідомлять про втрату багажу представництво авіакомпанії в аеропорті Стамбулу, та запропонували дочекатися рейсу наступного дня. Після прибуття рейсу наступного дня виявилося, що її багаж не знайдено, тому вона увечері 30.10.2011 року відбула з Одеси до місця свого постійного проживання до м. Дніпропетровська. У встановлений законом строк жодної інформації від представництва авіакомпанії «Тюркіш Ерлайнз Інк» щодо місця знаходження належного їй багажу або компенсації його вартості до неї не надходило. Позивачка неодноразово зверталася до відповідачів, однак жодної відповіді не отримала. Станом на дату пред'явлення даного позову багаж не розшукано, жодної інформації про місце його перебування немає. Згідно висновків експерта № ГО-2856 від 30.05.2013 року ринкова вартість втраченого майна становить 47 635,50 грн. У зв'язку з цим, позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що у встановленому порядку не було доведено обставин щодо втрати багажу, належного позивачці, а також не надано доказів матеріальних цінностей, що були поміщені у багаж, який, згідно доводів позивачки було втрачено. До того ж, матеріали справи не містять даних, що така втрата відбулася внаслідок наявності наміру у працівників компанії спричинення збитків пасажиру чи факт втрати багажу мав місце в результаті злочинної недбалості працівників компанії. Щодо вимог відшкодування моральної шкоди, то міжнародно-правові акти у сфері перевезень не мають спеціальних правил щодо відшкодування моральної шкоди, а тому вони не підлягають задоволенню. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями фізичної особи, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підпунктом 11 пункту 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, несуть відповідальність за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про надання послуги у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги). Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 101 Повітряного кодексу України, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на повітряні перевезення, крім питань, які врегульовані цим Кодексом, правилами повітряних перевезень пасажирів та вантажів, міжнародними договорами України. Статтею 908 ЦК України встановлено, що умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Пунктом 2 Розділу ІІ Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 23 квітня 2010 року N 216, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11 серпня 2010 р. за N 669/17964, (далі Правила), передбачено, що авіаційний перевізник, що провадить діяльність, - авіаперевізник, який виконує або має намір виконувати рейс за договором з пасажиром або за дорученням іншої особи, юридичної або фізичної, яка має контракт з цим пасажиром, перевозить або бере на себе зобов'язання перевезти пасажира та/або його багаж згідно з квитком, а також бере на себе зобов'язання надати всі інші послуги, що пов'язані з таким перевезенням, незалежно від того, чи є ця юридична або фізична особа фактичним перевізником або перевізником за договором (визначення термінів "фактичний перевізник" та "перевізник за договором" наведені у розділі XXVI цих Правил). У судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем було укладено договір перевезення, згідно якого позивачка 29 жовтня 2011 року здійснювала переліт рейсом № 0467, сполучення Стамбул - Одеса, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями пасажирських квитків (а.с. 11). Прилетівши до м. Одеса, при заповненні митної декларації було виявлено втрату багажу позивачки, що підтверджується наявною в матеріалах справи заявою про втрату багажу, перепискою по електроній пошті представника представництва авіакомпанії «Тюркіш Ерлайнз Інк» (а.с. 10, 16). Також дані обставини підтверджуються показаннями сторін та допитаних в порядку окремого доручення свідків [PERSON] (а.с. 120), [PERSON] (а.с. 138-139). Що стосується показання свідка [PERSON], то суд не бере їх до уваги, оскільки вони були отримані з порушенням порядку, встановленого законом, а тому не є допустимими доказами по справі, а саме: Дарницьким районним судом м. Києва не було приведено до присяги даного свідка та не було попереджено його про кримінальну відповідальність, оскільки свідок не з'явився до суду, а лише надіслані поштою його письмові пояснення. Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачка неодноразово зверталася до представництва авіакомпанії «Тюркіш Ерлайнз Інк», в якій просила надати інформацію про результати розшуку її багажу, та зазначила, що при оформленні митно-прикордонного контролю в аеропорту м. Одеси було виявлено втрату її багажу. Відповідно до п. п. 1, 2 глави 4 розділу ХІІІ Правил, пасажири, які подорожують групою, за їх бажанням, мають право, а перевізник зобов'язаний застосувати до цих пасажирів суму норм безкоштовного провезення багажу. Групова норма безкоштовного провезення застосовується також до пасажирів - членів однієї родини. Об'єднання стосується тільки норм безкоштовного провезення багажу. Багаж має оформлятися для кожного пасажира окремо. Об'єднання місць багажу групи пасажирів стосується тільки об'єднаної норми безкоштовного провезення багажу кожного пасажира. Груповий багаж може оформлятися на одну уповноважену всіма пасажирами особу, що входить до складу групи цих пасажирів. При цьому в перевізних документах кожного пасажира мають зазначатися кількість місць та вага його багажу. Відповідно до п. 1 ст. 3 глави 2 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень, для перевезення пасажирів оформлюється індивідуальний або груповий перевізний документ, який містить: a) зазначення пунктів відправлення й призначення; b) якщо пункти відправлення й призначення знаходяться на території однієї й тієї самої держави-сторони, а одна чи декілька передбачених зупинок знаходяться на території іншої держави, - зазначення, принаймні, однієї такої зупинки. Що стосується посилань представника відповідача на той факт, що даний багаж не належить позивачці, оскільки його було оформлено на ім'я [PERSON], то суд не бере до уваги дані посилання, оскільки як було встановлено у судовому засіданні, багаж делегації, у тому числі й багаж позивачки, було оформлено як груповий багаж на ім'я члена делегації [PERSON], що підтверджується багажною квитанцією (а.с.10), та листом Одеської регіональної торгово-промислової палати від 16 лютого 2012 року, згідно якого, відповідальним за оформлення багажу членів делегації представників регіональних торгово-промислових палат та українських бізнесменів у м. Стамбул та м. Самсун (Туреччина), є учасник делегації та перекладач [PERSON] (а.с. 12). Позивачка в своєму позові просить відшкодувати матеріальну шкоду спричинену втратою багажу у розмірі 47 635 грн. 50 коп. та на підтвердження даної вимоги надає висновок експерта Дніпропетровської торгово-промислової палати № ГО-756 від 01 березня 2012 року, згідно якого загальна вартість майна з урахуванням зносу складає 47 635 грн. 50 коп. (а.с. 49-54). Але позивачкою не було надано жодних доказів щодо належності їй матеріальних цінностей, що були поміщені у багаж, які заявлені позивачкою як втрачені та не надано доказів, на підтвердження того, що вищезазначені цінності в такій кількості та в такому переліку знаходилися в багажі. Крім того, експерти, які проводили експертне дослідження є працівниками Дніпропетровської торгово-промислової палати, а позивачка працює віце-президентом Дніпропетровської торгово-промислової палати. Тому, суд ставиться критично до даного доказу та не може прийняти його як належний та допустимий доказ розміру спричиненої шкоди. Згідно ст. 6 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 року, Україна підтверджує свої зобов'язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України. Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори» зазначено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 Розділу XXХ Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 23 квітня 2010 року N 216, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11 серпня 2010 р. за N 669/17964, (далі Правила), будь-який позов стосовно заподіяної шкоди, незалежно від його підстави, чи то на підставі Монреальської або Варшавської конвенції (залежно від того, яка з них застосовується), або договору, у зв'язку з правопорушенням або на будь-якій іншій підставі, може бути поданий лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені цими Правилами, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їх відповідних прав. Відповідно до п. 1, 2 глави 1 розділу ХІІІ Правил, багаж пасажира приймається до перевезення під час його реєстрації в аеропорту відправлення, аеропорту трансферу, аеропорту зупинки або в іншому пункті реєстрації. Речі пасажира залежно від їх розміру, ваги та особливостей можуть перевозитися як зареєстрований багаж або незареєстрований багаж (ручна поклажа). Пунктом 2 глави 5 розділу ХХІХ Правил передбачено, що відповідальність перевізника у випадку знищення, втрати, пошкодження або затримки в перевезенні зареєстрованого багажу для міжнародних рейсів обмежується сумою 1131 СПЗ стосовно кожного пасажира. Якщо вага багажу не записана в багажній квитанції, то вважається, що загальна вага зареєстрованого багажу не перевищує відповідної ваги багажу для безкоштовного провезення за відповідним маршрутом та класом обслуговування і сума компенсації розраховується з урахуванням цього. Пунктом 3 глави 1 розділу ХІІІ Правил передбачено, що як зареєстрований багаж можуть перевозитися місця багажу вагою не більше ніж 23 кг. Вага одного місця зареєстрованого багажу не може перевищувати 23 кг. За відсутності у багажній бирці інформації щодо ваги багажу вважається, що вага зареєстрованого багажу становить 20 кг. Сума трьох вимірів окремого місця багажу (довжини, ширини, висоти) не повинна перевищувати 158 см. За попереднім погодженням з перевізником до перевезення можуть бути прийняті місця багажу з більшими розмірами та вагою. Багаж, що не відповідає зазначеним вимогам, має оформлятися пасажиром для перевезення як вантаж. Відповідно до п. 3 ст. 22 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень, відповідальність перевізника у випадку знищення, утрати, пошкодження або затримки в перевезенні вантажу обмежується сумою 17 спеціальних прав запозичення за кілограм, за винятком випадків, коли вантажовідправник зробив у момент передачі вантажного місця перевізнику особливу заяву про заінтересованість у доставці та сплатив додатковий збір, якщо це необхідно. У цьому випадку перевізник зобов'язаний сплатити суму, що не перевищує заявленої суми, якщо він не доведе, що ця сума перевищує дійсну заінтересованість відправника в доставці. Позивачкою до матеріалів справи додану багажну квитанцію, видану на ім'я [PERSON], яка не містить вказівки щодо ваги зареєстрованого багажу, а тому для розрахунку компенсації за втрачений багаж необхідно застосовувати вагу у розмірі 20 кг. Враховуючи той факт, що за 1 кг втраченого багажу сплачується компенсація у розмірі 17 спеціальних прав запозичення, а вага багажу береться із розрахунку 20 кг, то розмір заподіяної шкоди у спеціальних правах запозичення повинен становити: 20 кг х 17 СПЗ = 340 СПЗ Згідно офіційного курсу НБУ станом на день постановлення рішення курс спеціальних прав запозичення становить: 1 СПЗ = 19,0788 грн. Таким чином суму шкоди необхідно розраховувати наступним чином: 340 СПЗ х 19,0788 грн. = 6 486 грн. 79 коп., яку необхідно стягнути з відповідача представництва авіакомпанії «Тюркіш Ерлайнз Інк» на користь позивачки. Що стосується позовних вимог до відповідача [PERSON], то дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Пунктами 1 та 2 глави V Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 23 квітня 2010 року N 216, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11 серпня 2010 р. за N 669/17964, пасажирський квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови. Відсутність, помилковість в оформленні або втрата квитка та багажної квитанції не впливають на дійсність договору перевезення. Квиток надає право пасажиру на переліт відповідним рейсом (рейсами) і зобов'язує перевізника здійснити відповідне перевезення пасажира та його багажу, а також надати інші послуги, пов'язані з перевезенням, згідно з умовами договору перевезення, крім випадків, визначених у пункті 4 цієї глави. Відповідно до ч. 2 ст. 17 глави ІІІ Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень, та п. 2 глави 1 розділу ХХІХ Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 23 квітня 2010 року N 216, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11 серпня 2010 р. за N 669/17964, перевізник несе відповідальність за шкоду, заподіяну в разі знищення, утрати або пошкодження зареєстрованого багажу, лише за умови, що випадок, який став причиною знищення, утрати або пошкодження багажу, мав місце на борту повітряного судна або тоді, коли перевізник був відповідальним за збереження зареєстрованого багажу, однак перевізник не несе відповідальності за пошкодження багажу внаслідок його дефекту, якостей чи вад. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачкою та відповідачем, авіакомпанія «Тюркіш Ерлайнз Інк», було укладено договір перевезення, що підтверджується пасажирським квитком (а.с.11). У зв'язку з тим, що відповідальність за даним договором несе перевізник авіакомпанія «Тюркіш Ерлайнз Інк», а відповідач [PERSON] є лише учасником делегації та перекладачем, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення шкоди з [PERSON]. Також, представником відповідача по справі була подана заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивачки. Однак дана заява не підлягає задоволенню по наступним підставам. Як вбачається з матеріалів справи позивачка зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором перевезення, 29.10.2011 року був втрачений її багаж. Позивачка звернулася до суду 06.06.2013 року. Відповідач у своїй заяві посилається на той факт, що на дані правовідносини розповсюджується спеціальна позовна давність у один рік та просить її застосувати. Відповідно до ч. 2 п. 6 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (ст. 925 ЦК України). Відповідно до глави 64 ст. ст. 908-910 ЦК України законодавець визначає поняття договору перевезення та їх різновидність, а саме договір перевезення вантажу та договір перевезення пасажира та багажу. В даному випадку між позивачкою та відповідачем було укладено договір перевезення пасажира та багажу, а тому до даних правовідносин не може бути застосована спеціальна позовна давність. Крім того, відповідно до ст. 35 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень право на відшкодування шкоди втрачається, якщо позов про відповідальність не подано протягом двох років з дати прибуття за призначенням або з дати, коли повітряне судно повинно було прибути, чи з дати зупинки перевезення. Порядок відліку такого строку визначається законом, що застосовує суд, до якого подано позов. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., то дані вимоги також не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161 «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України від 01.12.2005 року № 3161 «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, лише за умови її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Позивачка просить стягнути моральну шкоду та при цьому посилається як на правову підставу на Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, як встановлено у судовому засіданні між позивачкою та відповідачем склалися договірні відносини з приводу перевезення. При цьому, перевізник за загальними правилами ІАТА та спеціальним законодавством України не несе відповідальність за моральну шкоду, як і за не одержаний прибуток та інші непрямі збитки, понесені пасажиром через несправне перевезення у міжнародному повітряному сполученні, оскільки відповідальність перевізника обмежена нормами Варшавської Конвенції (ст.ст. 22, 24), Монреальської конвенції (ст.ст. 22, 29), пунктами 16.1, 16.3.5 Загальних правил ІАТА (резолюція № 1724) з питань обслуговування пасажирів та вимогами Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу України. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з представництва авіакомпанії «Тюркіш Ерлайнз Інк» на користь держави необхідно стягнути судові витрати по справі у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial