Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

У червні 2019 року позивач, ККП «Маріупольтепломережа», в особі представника Єгельської О.В., яка діє на підставі довіреності, звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ). 05.08.2014 року між ККП «Маріупольтепломережа» та [PERSON] було укладено договір № 31 про реструктуризацію заборгованості за житлово - комунальні послуги. Згідно з умовами договору і відповідно до норм чинного законодавства боржник повинен був погасити заборгованість за послуги теплопостачання, що утворилась за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.08.2014 року в сумі 2540,27 грн. в строк до 01.08.2017 року, а також щомісячно здійснювати оплату поточних платежів. Проте боржник визначені договором і законодавством зобов`язання не виконав, тому 26.02.2019 року підприємство було вимушено звернутись до суду. Ухвалою суду від 25.03.2019 року у видачі судового наказу було відмовлено, у зв`язку з чим позивач звертається з даним позовом до суду. Заборгованість за послуги теплопостачання станом на 01.05.2019 року становить 11817,88 грн. Для відшкодування матеріальних втрат підприємства від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, що підлягали до сплати за надані послуги, відповідач має сплатити на користь підприємства суму інфляційних витрат за весь час прострочки зобов`язання, яка складає 4322,75 грн. та 3 % річних, які складають 896,78 грн. На підставі п.6 договору № 31 від 05.08.2014 року за несвоєчасне внесення плати за договором нарахована пеня у розмірі 0,01 % за кожний день прострочення: 2540,27 грн. * 0,01 % * 365 днів = 92,72 грн. На підставі викладеного, представник позивача просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 11817,88 грн., суму інфляційних витрат у розмірі 4322,75 грн., 3% річних у розмірі 896,78 грн., та пеню у розмірі 92,72 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, на адресу суду надійшла заява про вирішення справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала, а також зазначила про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач, будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Відповіді на пред`явлений позов у встановлений судом строк не надав. Враховуючи наведені обставини, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши доводи позову та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що відповідач є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі продажу № 2710 від 05.10.2010 року. Згідно даних особового рахунку № [NUMBER] опалювальна площа квартири складає 16,9 кв.м., зареєстрованих осіб немає. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Разом з тим, ст. 4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу. Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. В силу ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. При цьому пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Натомість, відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 20 цього Закону на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Згідно із положеннями ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена також змістом ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. 05.08.2014 року між ККП «Маріупольтепломережа» та [PERSON] було укладено договір № 31 про реструктуризацію заборгованості за житлово - комунальні послуги. Згідно з умовами договору боржник повинен був погасити заборгованість за послуги теплопостачання, що утворилась за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.08.2014 року в сумі 2540,27 грн. в строк до 01.08.2017 року, а також щомісячно здійснювати оплату поточних платежів. Проте боржник визначені договором і законодавством зобов`язання не виконав, тому 26.02.2019 року підприємство було вимушено звернутись до суду. Як вбачається з роздруківки особового рахунку № [NUMBER] заборгованість відповідача за користування тепловою енергією станом на 01.05.2019 року становить 11817,88 грн. Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 25.03.2019 року у видачі судового наказу було відмовлено. Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є по суті грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги, суд вважає, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Як вбачається з доданих до позову розрахунків, сума інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання становить 4322,75 гривень, 3% річних від простроченої суми становлять 896,78 гривень. Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Пунктом 6 договору № 31 про реструктуризацію боргу від 05.08.2014 року передбачено, що за несвоєчасне внесення плати за договором буде нараховуватись пеня у розмірі 0,01 % за кожний день прострочення. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. Пеня не нараховується за умови наявності заборгованості держави за надані населенню пільги та житлові субсидії та/або наявності у споживача заборгованості з оплати праці, підтвердженої належним чином. Відповідно до зазначених вимог закону розмір пені становить 92,72 грн (2540,27 грн. * 0,01% * 360 днів). Відповідач, не надавши відзиву на пред`явлений позов, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг і тим самим не оспорює наявності підстав для стягнення з неї зазначеної заборгованості. Таким чином, з відповідача на користь ККП «Маріупольтепломережа» підлягає стягненню заборгованість за користування тепловою енергією. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у розмірі 1921,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved