Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

У серпні 2019\~р. [PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що вона є власником зазначеного житла, за адресою якого зареєстровані її син [PERSON] , невістка [PERSON] та син невістки [PERSON] , які там не проживають більше двох років. Від [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заяв про визнання позову або відзиву надходило. Судом з`ясовано, що [PERSON] є власником житла за адресою: [ADDRESS] (а.\~с.\~11 12, 13). Адреса зазначеного житла є зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , який є сином [PERSON] , [PERSON] , яка є невісткою [PERSON] , та [PERSON] , який є сином невістки [PERSON] (а.\~с.\~15, 16, 17 19, 27, 28, 29). Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, зважаючи встановлені вище обставини, Суд вважає, що право [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користуванням житлом за адресою: [ADDRESS] (сервітут), виникло на підставі закону як у членів сім`ї власника цього житла [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у житлі за адресою: [ADDRESS] , не проживають більше двох років (а.\~с.\~16). Судом не встановлено обставин, які б вказували на те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у житлі за адресою: [ADDRESS] , відсутні з поважних причин. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як члени сім`ї власника житла за адресою: [ADDRESS] , які були відсутні у цьому житлі без поважних причин понад один рік, втратили право користування цим житлом. Разом з тим, нормами законодавства України не передбачено визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання. Більше того, законодавством України не передбачена державна реєстрація місця проживання особи (нормами Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016\~р. №\~207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру" передбачена реєстрація місця проживання особи). Зважаючи на це, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial