Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

01.10.2018 р. [PERSON] подала до суду вказану позовну заяву, в обґрунтування якої вказує, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 22.07.2006 року, від якого мають трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO]; сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки з відповідачем припинили з березня 2015 року, оскільки відповідач довгий час не працював, пиячив, вихованням дітей не займався, побив її під час першої вагітності та у березні 2015 року, після чого вони стали проживати окремо. З серпня 2016 року вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] від якого 01.10.2017 р. народила сина [PERSON]. Вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе, так як вони стали чужими один одному, та це суперечило б її інтересам та інтересам їхніх дітей. З метою визначення підсудності та встановлення зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача у справі, відповідно до ст. 187 ЦПК України, 02.10.2018 р. було зроблено запити до відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради та до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. Остання відповідь надійшла до суду 24.10.2018 р.. Ухвалою від 06.11.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі о 09-00 год. 29.11.2018 р.. 29.11.2018 р. сторони у судове засідання не з'явилися. Позивач надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила проводити розгляд справи у її відсутності. Відповідач надав заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За приписами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з частиною третьою статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України (частина четверта статті 200 ЦПК України). Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За розясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання відповідачем позову та задоволення позову, суд виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги; дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній (частини перша, третя статті 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Судом встановлено,\~що сторони\~22\~липня 2006\~року зареєстрували\~шлюб,\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~про шлюб\~серії І-КИ\~№043321,\~що видане\~22.07.2006\~року Жовтневим\~відділом реєстрації\~актів цивільного\~стану Криворізького\~міського управління\~юстиції Дніпропетровської\~області,\~актовий запис\~№495\~(а.с.\~9),\~сторони мають\~трьох неповнолітніх\~дітей:\~сина [PERSON],\~[INFO],\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~про народження\~серії 1-КИ\~№110595,\~що видане\~06\~лютого 2007\~року Тернівським\~відділом реєстрації\~актів цивільного\~стану Криворізького\~міського управління\~юстиції Дніпропетровської\~області,\~актовий запис\~№88\~(а.с.\~5);\~сина [PERSON],\~[INFO],\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~про народження,\~що видане\~06\~жовтня 2009\~року Тернівським\~відділом реєстрації\~актів цивільного\~стану Криворізького\~міського управління\~юстиції Дніпропетровської\~області,\~актовий запис\~№687\~(а.с.\~6);\~дочку [PERSON],\~[INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ №379232, що видане 07 лютого 2012 року Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №116 (а.с. 7). Як зазначено у позовній заяві та не заперечувалося відповідачем, на даний час фактичні шлюбні відносини сторін припинені більше трьох років тому, подальше спільне життя як подружжя є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, примирення неможливе. З огляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами, суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сімї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на це суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову відповідачем. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати за сплачений судовий збір та правову допомогу. Водночас, зважаючи на визнання відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved