Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] , в якій просила: скасувати арешт накладений Роздільнянським МрВДВС ГТУЮ в Одеській області по виконавчому провадженню 2580867 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 03.10.2011 року на майно [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді: земельної ділянки для будівництва і обслуговування, кадастровий номер: 2123981400:02:002:0066; земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 5123981400:02:002:0067 та житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] . За життя, а саме [INFO] спадкодавець [PERSON] склав заповіт, яким на випадок його смерті заповів їй позивачу [PERSON] все своє майно. [PERSON] Звернулась в установленому порядку з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Іванової А.Й., на підставі якої після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №8/2016. Після прийняття спадщини позивачу стало відомо, що за життя спадкодавця, а саме 17.08.2010 року Роздільнянським районним судом Одеської області по справі №2-12/2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 23 100грн., у зв`язку з чим на виконання вказаного рішення суду державним виконавчем МРВДВС було накладено арешт на все майно [PERSON] . З метою вирішення питання щодо скасування арешту позивач звернулася до Роздільнянського ДВС, однак отримала лист в якому їй було відмовлено, оскільки виконавче провадження 2580867 по якому був накладений арешт знищено за закінченням термінів зберігання. Тому за захистом своїх прав вона вимушена звернутись до суду, так як накладений арешт на нерухоме майно порушує її право приватної власності, внаслідок чого вона позбавлена змоги у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 27.03.2020 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] - адвокат Магера Р.Ю. суду пояснив, що позивач [PERSON] являється донькою та спадкоємицею померлого батька спадкодавця [PERSON] . За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів донці. Однак в 2010 році за рішенням суду [PERSON] повинен був відшкодувати на користь [PERSON] гроші у сумі 23 000грн. Рішення суду він не виконав, у зв`язку з чим на все його майно померлого був накладений арешт та оголошено заборони про його відчуження. Роздільнянський МВДВС зняти арешт не може, так як виконавче провадження знищено за терміном зберігання. На момент розгляду справи в суді позивач розрахувалася з [PERSON] , причини арешту та оголошення заборони про його відчуження вважає такими, що відпали. Просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Позивач [PERSON] , надала пояснення аналогічного змісту та підтримала думку свого представника, наполягала на задоволенні своїх позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами позивача [PERSON] погодилася, суду пояснила, що дійсно з нею повністю розрахувалися, ніяких претензій у неї не має та не заперечувала проти задоволення позову. Відповідач - Роздільнянський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, однак в судове засідання представник не з`явились, надав суду заяву з проханням розглянути справу без участі відповідача та його представника. ( а.с.25-26). Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого засідання. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені докази, давши оцінку обґрунтованості заявлених вимог, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , являється громадянкою України, має постійну реєстрацію в с. Єгорівка, про що свідчить копія її паспорту.(16-17). З копії свідоцтва про народження встановлено, що [PERSON] народилася в с. Єгорівка Біляївського району Одеської області, її батьками записані: « Батько » - [PERSON] ; « Мати » - [PERSON] .(а.с.14). З копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] 20 квітня 1985 року уклала шлюб з [PERSON] , після чого обрала прізвище чоловіка « [PERSON] ».(а.с.15). 17.08.2010 року заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення авансу та моральної шкоди, на користь позивача [PERSON] з [PERSON] було стягнуто 23 000грн. (а.с.11-12). З рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25.10.2015 року вбачається, що за [PERSON] було визнано право власності по праву спадкування за законом на ј частини земельної ділянки з кадастровим номером 5123981400:01:001:2972 площею 18,0325 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, масив №44 діл.№1 і належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серії І-ОД №011154 від 27 липня 2004 року.(а.с.7-10). За життя [PERSON] 10.11.2010 року склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Єгорівської сільської ради Рздільнянського району Одеської області та зареєстровано в реєстрі №10, яким на випадок його смерті все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] (а.с.13). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області від 16.02.2016 року.(а.с.6). У зв`язку з невиконанням [PERSON] рішення Роздільнянського районного суду Одеської області № 2-12/2010 від 17.08.2010 року при відкритті виконавчого провадження № 22580867 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить [PERSON] З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 26.05.2020 року встановлено, що арешт нерухомого майна з забороною його відчуження належного [PERSON] , а саме: -житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] ; -земельної ділянки, для будівництва і обслуговування, кадастровий номер: 5123981400:02:002:0066; - земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 5123981400:02:002:0067, накладений постановою державного виконавця відділу ДВС Роздільнянського РУЮ Одеської області Цепак О.Я. від 03.10.2011 року по виконавчому провадженню № 22580867 продовжує існувати та не знятий.(а.с.90-92). В липні 2019 року позивач звернулася до Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) з заявою щодо зняття арешту з її майна, відповідно до листа № 12718 від 04.07.2019 року їй було відмовлено в скасуванні арешту з посиланням на те, що виконавче провадження ВП № 22580867 від 03.10.2011 року завершено 29.05.2012 року на підставі п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист повернутий без виконання та виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання.( а.с.19). Існування зазначеного обтяження перешкоджає [PERSON] отримати свідоцтво на право на спадщину за заповітом на нерухоме майно та зареєструвати свої речові права на майно, а отже реалізувати своє законне право на спадщину. Оскільки позивачка є спадкоємицею першої черги відповідно до приписів ст. 1261 ЦК України, вона звернулась до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. З листа приватного нотаріуса Іванової А.Й. за № 136/02-14 від 22.03.2018 року позивача [PERSON] було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки під час перевірки відсутності/наявності заборон(арештів) на майно належне спадкодавцеві, а саме на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування, кадастровий номер: 2123981400:02:002:0066; земельну ділянку з цільовим призначенням -сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 5123981400:02:002:0067 за даними, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, нею було виявлено наявність арешті щодо зазначених об`єктів нерухомого майна(Інформація з ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 117675319 від 20.03.2018 року).(а.с.20). З огляду спадкової справи № 8/2016 майна померлого [INFO] [PERSON] , позивач своєчасно звернулася з заявою про прийняття спадщини з заповітом.Єдиною спадкоємицею [PERSON] за заповітом є його дочка [PERSON] . Позивачка є спадкоємицею першої черги відповідно до приписів ст. 1261 ЦК України. (а.с.42-88). У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Ч.1 ст.1225 ЦК України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Приписами ч.1 ст.1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Непорушність права власності регулюється ст. 321 Цивільного кодексу України та зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, відповідно до ч. 1,2ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усі суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За правилами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 40 вищезазначеного закону про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Також ч. 1ст. 59 цього ж закону зазначає, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту. Оскільки статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік випадків які є підставою для зняття виконавцем арешту з майна боржника, держаний виконавець позбавлений права самостійно скасувати арешт. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.1,2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно дост.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення; обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Відповідно дост.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою для здійснення реєстраційних дій. Відповідно дост.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються права свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене та те, що наявні у справі докази свідчать про відсутність будь-яких законних підстав для обтяження в теперішній час нерухомого майна, оскільки арешт майна створює позивачу перешкоди в реалізації свого права на спадкування, користування та володіння спадковим майном, суд приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved