Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальні збитки у розмірі 562 951,90 грн. та судові витрати. Позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2020 року у місті Харкові на перехресті Панасівського проїзду та вулиці Великої Панасівської сталася ДТП за участю автомобіля «TOYOTA RAV 4», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «MERCEDES-BENZ», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Так як цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» позивач звернулася із повідомленням про ДТП до ПрАТ «СК «ВУСО» та заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до ремонтної калькуляції № 2006899 від 18 лютого 2020 року вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу «MERCEDES-BENZ», д.н.з. [NUMBER] , який належить Позивачу, внаслідок ДТП, що сталася 11 січня 2020 року, становить 526 011,02 грн. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року по справі № 642/562/20, що набрала законної сили 22 лютого 2020 р., відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 19 лютого 2020 року ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату Позивачу страхового відшкодування у розмірі 128 500,00 грн., виходячи з такого розрахунку: 130 000,00 грн. (ліміт за полісом №193178274) - 1500,00 грн. (франшиза) = 128 500,00 грн. В той же час, відповідно до рахунку від 14.02.2020 року, виданого ТОВ «АД «Соллі-Плюс», розмір шкоди, завданої автомобілю Позивача «MERCEDES-BENZ», д.н.з. [NUMBER] , який належить Позивачу, внаслідок ДТП, що сталася 11 січня 2020 року, становить 691 451,90 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням) з урахуванням франшизи складає 561 451,90 грн. (691 451,90 грн. - 130 000,00 грн. = 561 451,90 грн. Відповідно до полісу №193178274 розмір франшизи складає 1500,00 грн., яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) та розмір франшизи, в загальному розмірі 562 951,90 грн. позивач просила стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17.04.2020 року відкрито провадження у справі у загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. 11.06.2020 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, у якій вказано, що 10.06.2020 року позивачем було отримано висновок експерта № 6/190СЕ-20 від 04.06.2020 року за результатами судової автотоварознавчої експертизи, відповідно до висновку якого вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «MERCEDES-BENZ», д.н.з. [NUMBER] - [PERSON] внаслідок ДТП, яка сталася 11.01.2020 року становить 653 082,73 грн. Таким чином станом на 11.06.2020 року позовні вимоги складають 1500 грн. -франшизи, 523 082,73 грн., а всього 524 582,73 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Отже позивачем зменшено позовні вимоги на 38 369,17 грн. 12.08.2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що ремонт автомобіля позивача перевищує ринкову вартість всього автомобіля. Вказав, що він звертався до різних СТО з метою допомогти виконати ремонт в позасудовому порядку, та отримав рахунок на ремонт, але позивача не влаштував цей варіант. Крім того, відповідач посилався на те, що експертом при визначенні розміру шкоди не враховано фізичний знос автомобіля. Вважає розмір шкоди завищений, тому просив відмовити у задоволенні позову повністю. 29.09.2020 року від представника позивача подано відповідь на відзив, у якому вказує, що у відзиві відповідач визнає позовні вимоги у частині заподіяння шкоди та підтверджує необхідність і бажання ії відшкодувати, однак не визнає в частині розміру заявлених вимог. Відповідач у відзиві заперечує розмір матеріальної шкоди яка на його думку є безпідставно завищеною. Щодо заперечень відповідача розміру матеріальної шкоди, яка на його думку є завищеною, то представником позивача зазначено, що було проведено дві експертизи, які підтверджують данні випадки у рахунку від 14.02.2020, виданий ТОВ «АД «Соллі-Плюс» та ремонтній калькуляції №2006899 ПрАТ «СК «ВУСО». Виходячи з цього є підстави вважати що сума завданої шкоди відповідає дійсності, оскільки позивач звернулась із повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування до ПрАТ «СК «ВУСО» так як цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «TOYOTA RAV 4» д. н. з. [NUMBER] була застрахована в даній Страховій компанії, що свідчить про об`єктивність розміру заподіяної шкоди та про законність вимог позивача. Також зазначено, що відповідачем не спростована позиція позивача та не надано відповідних доказів. 26.10.2020 року представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, у якій вказує, що позивач на момент звернення до суду з позовом ще не здійснила витрат на відновлення автомобіля, а у позовній заяві повідомляла суд про намір звернутися самостійно до експертної установи для проведення судової автотоварознавчної експертизи у порядку ст. 106 ЦПК України. У жовтні 2020 року позивачем було повністю сплачено грошові кошти за деталі та відновлювальний ремонт її автомобіля «MERCEDES-BENZ», д.н.з. [NUMBER] , який було проведено після дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11 січня 2020 року. Так, відповідно до рахунку №213 від 21 жовтня 2020 року та видаткової накладної №155 від 21 жовтня 2020 року у ФОП [PERSON] позивачем було придбано необхідні для ремонту автомобіля товари на загальну суму 259 780,00 грн. 2.4. 21 жовтня 2020 року від ТОВ «АВТОМОБІЛЬНИЙ ДОМ «СОЛЛІ-ПЛЮС» отримано ремонтне замовлення №2063065 та 23 жовтня 2020 року між позивачем та ТОВ «АВТОМОБІЛЬНИЙ ДОМ «СОЛЛІ-ПЛЮС» підписано Акт виконаних робіт №7742 на загальну суму 157 493,04 грн. Факт сплати позивачем грошових коштів ФОП [PERSON] у розмірі 259780,00 грн. підтверджується квитанцією №0.0.1880557816.1 від 22.10.2020 року. Факт сплати позивачем грошових коштів ТОВ «АВТОМОБІЛЬНИЙ ДОМ «СОЛЛІ-ПЛЮС» у розмірі 157493,04 грн. підтверджується квитанцією №0.0.1880612545.1 від 22.10.2020 року. Станом на 26 жовтня 2020 року загальний розмір витрат, які [PERSON] понесла на відновлення свого пошкодженого автомобіля Mercedes-Benz GLC 250 4 Matic, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11 січня 2020 року складає - 417 273,04 грн. Оскільки після подачі позову розмір завданої шкоди зменшився, то різниця між фактичним розміром шкоди, та страховою виплатою (страховим відшкодуванням) складає 288 773,04 грн. (417 273,04 грн. - 128 500,00 грн. = 288 773,04 грн.). Таким чином, станом на 26.10.2020 року позовні вимоги Позивача складають: -1 500,00 грн. - франшиза; 288 773,04 грн., як різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням);а всього - 290 273,04 грн. Отже, після подачі позову загальні вимоги позивача зменшились на суму 272 678,86 грн. У підготовчому засіданні відповідачем надано висновок комплексного автотехнічного експертного дослідження та експертного дослідження відео-, звукозапису № 19885/20017 від 19.01.2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та її представник зменшені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав зазначених у письмових заявах. Відповідач та його представник у останнє судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача подано заяву про неможливість прибути до суду. Від відповідача будь-яких заяв про причини неявки до суду не надходило. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі„ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд вважає можливим завершити розгляд справи за відсутності не з"явившихся осіб. Вислухавши доводи учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, тобто порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу та іншого майна. Згідно з вказаною постановою встановлено, що 11 січня 2020 року приблизно о 13:34 год., [PERSON] , керуючи автомобілем «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] в м.Харкові на перехресті Панасівського проїзду та вулиці Великої Панасівської, повертаючи ліворуч, при зеленому сигналі світлофору, не надав переваги в русі автомобілю «Mercedes-Benz» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався прямо, внаслідок чого сталося зіткнення даних транспортних засобів. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказана постанова не оскаржувалась та набула чинності. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц). Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вину [PERSON] у вчиненні ДТП, яка сталася 11 січня 2020 року , встановлено преюдиційним судовим рішенням, а саме постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року, яка набула чинності, а тому встановлені цією постановою суду обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в результаті даної ДТП був пошкоджений автомобіль марки «Mercedes-Benz» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу [PERSON] . Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» за полісом № 193178274. Позивач звернулася із повідомленням про ДТП до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування. 19 лютого 2020 року ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 128 500,00 грн., виходячи з такого розрахунку: 130 000,00 грн. (ліміт за полісом №193178274) - 1500,00 грн. (франшиза) = 128 500,00 грн. [PERSON] було повністю сплачено грошові кошти за деталі та відновлювальний ремонт її автомобіля «MERCEDES-BENZ», д.н.з. [NUMBER] , який було проведено після дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11 січня 2020 року. Так, відповідно до рахунку №213 від 21 жовтня 2020 року та видаткової накладної №155 від 21 жовтня 2020 року у ФОП [PERSON] позивачем було придбано необхідні для ремонту автомобіля товари на загальну суму 259 780,00 грн. 21 жовтня 2020 року від ТОВ «АВТОМОБІЛЬНИЙ ДОМ «СОЛЛІ-ПЛЮС» отримано ремонтне замовлення №2063065 та 23 жовтня 2020 року між позивачем та ТОВ «АВТОМОБІЛЬНИЙ ДОМ «СОЛЛІ-ПЛЮС» підписано Акт виконаних робіт №7742 на загальну суму 157 493,04 грн. Факт сплати [PERSON] грошових коштів ФОП [PERSON] у розмірі 259780,00 грн. підтверджується квитанцією №0.0.1880557816.1 від 22.10.2020 року. Факт сплати позивачем грошових коштів ТОВ «АВТОМОБІЛЬНИЙ ДОМ «СОЛЛІ-ПЛЮС» у розмірі 157493,04 грн. підтверджується квитанцією №0.0.1880612545.1 від 22.10.2020 року. Загальний розмір витрат, які [PERSON] понесла на відновлення свого пошкодженого автомобіля Mercedes-Benz GLC 250 4 Matic, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11 січня 2020 року складає - 417 273,04 грн. Тобто, різниця між фактичним розміром шкоди, та страховою виплатою (страховим відшкодуванням) складає 288 773,04 грн. (417 273,04 грн. - 128 500,00 грн. = 288 773,04 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно п.1.8. статті 1 Закону №1961-IV страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору; Згідно п.1.12. статті 1 Закону №1961-IV дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. Стаття 3 Закону № 1961-IV визначає як мету здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п.22.1. статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з п.36.6 статті 36 Закону №1961-IV страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (ст.12 Закону №1961-IV). Відповідно до полісу №193178274 розмір франшизи складає 1500,00 грн. Відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З системного аналізу наведених норм матеріального права можна дійти висновку, що страхова компанія відшкодовує потерпілому вартість матеріального збитку в межах ліміту відповідальності за полісом, а винний у ДТП - різницю між страховим відшкодуванням (матеріальним збитком) та вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Потерпілий реалізує право на отримання відшкодування шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, однак лише в межах суми ліміту. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц зазначено (п.72), що «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача матеріальних збитків, яких зазнав позивач внаслідок ДТП, у розмірі 290 273,04 грн., яка складається з 1 500,00 грн. - сума франшизи; 288 773,04 грн.- різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Суд критично оцінює доводи відповідача та його представника про те, що [PERSON] порушила також ПДР України, що сприяло виникненню ДТП, на що вони посилалися при подачі виготовленого на замовлення відповідача висновку комплексного автотехнічного експертного дослідження та експертного дослідження відео-, звукозапису № 19885/20017 від 19.01.2021 року. Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правова природа адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях. Згідно з п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.14-1 КУпАП (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє. По справі встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року визнано винним відповідача [PERSON] у скоєнні ДТП, яка сталася 11 січня 2020 року. Вказана ДТП сталася за участю автомобіля «MERCEDES-BENZ», д.н.з. [NUMBER] яким керувала [PERSON] . Відповідачем не надано належних до допустимих доказів того, що [PERSON] порушила ПДР України під час даного ДТП та її визнано винною у встановленому законом порядку та притягнуто за це до адміністративної відповідальності. Тому з огляду на вказані вище конституційні принципи презумпції невинуватості, [PERSON] не повинена доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч.1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд не приймає до уваги висновок експерта щодо обопільної вини сторін у скоєнні ДТП оскільки при розгляді справи про відшкодування шкоди завданої під час ДТП за наявності преюдиційного судового рішення та експертного висновку, які протирічать один одному перевага надається рішенню суду. Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС №234/16272/15-ц від 05.09.2019. Отже, дослідивши докази у справі суд дійшов висновку про те, що обставини, які б свідчили, що виникненню матеріальної шкоди сприяло в тому числі порушення водієм «MERCEDES-BENZ», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] . ПДР не підтверджені належними та допустимими доказами. Положеннями ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача та його вина в скоєнні ДТП, а також причинний зв`язок між наявною шкодою і протиправними діями заподіювача є доведеними. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт порушення відповідачем його права, внаслідок чого позивачу було заподіяно матеріальну шкоду, а тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом було сплачено 5629,53 грн. судового збору, оскільки позивач просила стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 562951,90 грн. Однак під час розгляду справи, позивачем було зменшено розмір позовних вимог до 290 273,04 грн. Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved