Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

У червні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Позивачі обґрунтовують свої вимоги тим, що на підставі договорів купівлі-продажу, їм в рівних частках належить житловий будинок [ADDRESS], а також земельна ділянка, що розташована за цією ж адресою. Позивачі після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки не звернулись до відповідних органів для отримання державного акту на зазначену земельну ділянку. На даний час зареєструвати своє право власності на земельну ділянку позивачі не можуть, оскільки змінився порядок реєстрації прав на нерухоме майно. Посилаючись на вищевикладене, позивачі просять суд, визнати за ними право власності за кожним по ? частки земельної ділянки, площею 988 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки 4810136900:03:023:0011, цільове призначення - обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Позивач та представник позивачів у судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач у судовому засіданні вимоги позову визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, а також про те, що заперечень проти позову не мають. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 29.05.2008р. між [PERSON], - з одного боку, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], - з другого боку, був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до цього договору, позивачі придбали у відповідача в рівних частках вказаний житловий будинок. Договір купівлі-продажу житлового будинку від 29.05.2008р. посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за р. № 862 та зареєстрований в ММБТІ 08.06.2008р. за № 15191. Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.05.2008р., [PERSON] продала, а [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] купили в рівних частках земельну ділянку площею 988 кв.м., що розташована у [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки 4810136900:03:023:0011, цільове призначення - обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Пунктом 2 цього договору встановлено, що земельна ділянка належить на праві приватної власності продавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ММР 19.02.2008р. (бланк Серії ЯЕ № 918886), який був виданий на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2005р. за № 474. Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.05.2008р. був виконай сторонами договору, відповідач звільнив житловий будинок та земельну ділянку. Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частини, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 4 цієї статті, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У відповідності до положень статті 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції, що діяла на момент відчуження житлового будинку та земельної ділянки, право власності чи право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує права власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Документом, що посвідчує таке право є державний акт, форма якого затверджена Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 202 ЗК України, державна реєстрація земельних ділянок здійснються у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом України «Про державний земельний кадастр». З моменту набрання чинності Указу Президента України від 05.10.2011р. № 965/2011, а саме з 01.01.2013р., повноваження Держземагенства України в частині державної реєстрації прав на земельні ділянки припинено та віднесено до компетенції Державної реєстраційної служби України. Приписами ч. 1 ст. 126 ЗК України (в чинній редакції на теперішній час) визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, з 01.01.2013р. державну реєстрацію прав на земельні ділянки, а відтак ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснює Державна реєстраційна служба України. Зі змісту п. 4 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вбачається, що державна реєстрація прав здійснюється на підставі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку. Правила реєстрації прав на нерухоме майно, у тому числі на земельну ділянку, визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. № 686, яка набрала чинності з 12.02.2014р. Пунктом 36 вищезазначеного Порядку визначено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Підпунктом 9 пунктом 37 зазначеного Порядку встановлено, що документами, які підтверджують право власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку. На підставі вказаних норм чинного законодавства, Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області позивачем було відмовлено в державній реєстрації їхніх прав власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Положеннями статті 392 цього Кодексу визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що позивачі своєчасно не оформили своє право власності на земельну ділянку, не отримали Державний акт на право власності на земельну ділянку. На даний час вони не мають можливості отримати правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку в зв'язку зі змінами в чинному законодавстві щодо порядку здійснення державної реєстрації на нерухоме майно. Враховуючи все вищевказане, суд вважає, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2980,20 грн..

Outcome: approved