Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

01.04.2021 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою, в який просить встановити факт спільного проживання на час відкриття спадщини разом з матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування заяви зазначено, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , згідно даних Державного реєстру правочинів) у м. Харкові. Заявник є сином спадкодавця та спадкоємцем першої черги. Інших спадкоємців не має. Заявником не було подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний термін, але він постійно мешкав разом з матір`ю до її смерті у квартирі [ADDRESS] . Його мати була похилого віку, дуже хворіла, потребувала постійного догляду та допомоги. Всі потреби за життя щодо її утримання, сплати комунальних послуг, купівлі продуктів, медикаментів, одягу, побутові потреби виконував заявник. Відповідно до постанови приватного нотаріуса Східного регіонального Управляння Міністерства юстиції України Харківського міського нотаріального округувід29.12.2020, заявнику було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті матері [PERSON] , оскільки він пропустив шестимісячний термін подачі заяви на прийняття спадщини, а також не надав інших доказів про фактичне прийняття спадщини. Для подальшого оформлення прав на спадкове майно заявнику потрібно встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання на час відкриття спадщини разом з матір`ю [PERSON] , померлою [INFO] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харковавід05.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку окремого провадження (а.с. 36-37). 04.08.2021 року заявник надав до суду доповненнядо заяви про встановлення факту, просив підтвердити факт постійного проживання на час відкриття спадщини разом з мамою, [PERSON] , протягом трьох останніх років до смерті останньої, а також встановити факт відсутності звернень щодо належного оформлення спадщини у нотаріальному, судовому порядку після смерті [PERSON] інших спадкоємців, окрім заявника (а.с.61-64). Заявник [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заяву та викладені в ній доводи підтримали в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив ухвалити рішення згідно чинного законодавства України, яке не буде порушувати права відповідача та інших осіб (а.с.43, 44). Заінтересована особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В. в судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила вирішити питання за наявними матеріалами справи (а.с. 46). Заявник [PERSON] , допитаний в якості свідка, підтвердив факт його постійного проживання на час відкриття спадщини разом з матір`ю [PERSON] . [PERSON] , допитана в судовому засіданні 16.09.2021 в якості свідка, пояснила, що знає заявника з 2002 року, а його матір знала з 2012 року. Підтвердила факт постійного проживання [PERSON] разом з його мамою [PERSON] . Зазначила, що заявник доглядав свою матір, та проживав останні п`ять - шість років разом з нею в квартирі [ADDRESS] до її смерті. Крім заявника та його матері ніхто більш не проживав у вказаній квартирі. Мати заявника за життя розповідала, що її син веде господарство та доглядає за нею. Суд, заслухавши пояснення заявника та його представника, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-ІV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст.15 ЦК України). Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У випадку, якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що обставинами, які свідчать про прийняття спадщини є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або подача у встановлений строк спадкоємцем, який не проживав зі спадкодавцем, заяви нотаріусу про прийняття спадщини. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У п.п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд зауважує, що метою встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем є необхідність реалізації нею права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки. Одночасно суд бере до уваги і той факт, що заявник позбавлений можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як встановлення у судовому порядку факту постійного проживання із спадкодавцем на час її смерті. Так, місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Суд звертає увагу на те, що в положенні ч.3 ст.1268 ЦК України мова йде саме про проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про спільну реєстрацію зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Адже, особа незалежно від наявності у неї реєстрації (чи відсутності будь-якої реєстрації) має право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України). При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно відділом РАЦС Московського району м. Харкова 25.06.1980 року, запис № 1578 (а.с.7). [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який 25 червня 1997 року був розірваний Дзержинським відділом реєстрації актів громадського стану м. Харкова, актовий запис № 534, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. (а.с. 27). 20.12.1998 року заявник, [PERSON] подарував, а його мати, [PERSON] , прийняла в дар квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого 20 грудня 1998 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (а.с.8). Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 7533288, виданого 22.07.2009 року приватним нотаріусом Маслак Н.В, квартира [ADDRESS] ) була придбана [PERSON] згідно договору купівлі-продажу № ВМІ 338117, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій № 1928 від 22.07.2009 року, та зареєстрована комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», номер витягу 24131219 від 14.10.2009 р. (а.с. 9, 10). Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 81 рік, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого 01 жовтня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Харківський області, актовий запис № 14060 (а.с.15). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.12.2020 року, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] матері, [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що [PERSON] заяву про прийняття спадщини в шестимісячний термін з часу відкриття спадщини, що передбачено ст. 1270 ЦК України, нотаріусу не подав, а також відповідно до ст. 1268 ЦК України він не надав інших доказів про фактичне прийняття спадщини після смерті [INFO] матері [PERSON] , [INFO] , яка мешкала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спадкова справа померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , нотаріусом не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру. (а.с.16). Згідно довідок медичних закладів встановлено, що [PERSON] тривалий час хворіла та потребувала ліків (а.с.20, 21, 22, 23). Заявником придбалися медичні препарати, що підтверджується копіями чеків (а.с.24, 25, 26). Відповідно до договору-замовлення № 705 на організацію та проведення поховання, [PERSON] поховав свою матір за свій кошт (а.с.28). Згідно з Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 63088966 від 29.12.2020 року від імені [PERSON] (російською) Слов`яносербською державною нотаріальною конторою Луганської області 21 травня 1987 року був посвідчений заповіт за реєстровим № 928. Згідно повідомлення Луганського обласного державного нотаріального архіву від 19.01.2021 року № 23/01-22 документи Луганського обласного державного нотаріального архіву, у тому числі заповіт, посвідчений Слов`яносербською державною нотаріальною конторою 21.05.1987 за реєстровим № 928, від імені [PERSON] , до м. Старобільськ та м. Сєвєродонецька не передавались і перебувають у місті Луганську на тимчасово не підконтрольній території України, що унеможливлює вирішити питання про відсутність або наявність інших звернень щодо оформлення спадщини іншими спадкоємцями. Зважаючи на те, що за заповітом ніхто не звернувся для прийняття спадщини, що підтверджується витягом, судом не встановлено інших заінтересованих осіб, чиї права даним рішенням суду можуть бути порушені. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку щодо доведеності факту постійного проживання заявника разом з [PERSON] на час відкриття спадщини. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви. У відповідності до вимог ч. 7ст. 294 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: partial