Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало на те, що 28 жовтня 2010 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір №ВLАNK00001156, за умовами якого банку надав позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі 10 000 грн. на строк до 28.10.2013 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в 15 % річних. Разом з тим, відповідачка належним чином своїх зобов'язань не виконала, у зв'язку з чим у неї станом на 06 серпня 2015 року утворилась заборгованість, яка становить 33 735,54 грн. та складається із: простроченої до повернення суми кредиту в розмірі 3271,45 грн., прострочених відсотків за користування кредитом - 2194,43 грн., комісії за РО - 1925,00 грн. та плати за пропуск платежів (пені) в розмірі 26 344,66 грн. Посилаючись на вказане, а також умови договору та норми матеріального права, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь банку вищевказану суму заборгованості за кредитним договором. В судове засідання представник позивача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи не з'явився, разом з тим подав клопотання про розгляд справи у відсутності представника банку, а також просив про задоволення заявлених вимог в повному обсязі з підстав викладених у позові. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином за останньою відомою адресою місця її проживання, а також адресою реєстрації місця проживання, що підтверджується довідкою адресно-довідкового бюро, причини неявки суду не повідомила, що також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2010 року між сторонами укладено договір банківського обслуговування № ВLАNK00001156, який є комплексний та поєднує у собі умови кредитного договору та договору на відкриття та обслуговування поточного рахунку (а/с 3-6). Зокрема, згідно умовами укладеного між сторонами кредитного договору, банк надав відповідачу кредит у формі відкличної не відновлювальної кредитної лінії в сумі 10000,00 грн. на строк до 28.10.2013 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15% річних, комісії за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту, в обмін на зобов'язання позичальника погашати заборгованість за кредитом, відсотками, а також сплачувати інші платежі визначені договором відповідно до Графіку погашення заборгованості, який є невід'ємною частиною договору. Відповідно до п. п. 2.5.2, 2.5.3 вказаного договору, позичальник зобов'язується не пізніше дати, встановленої в Графіку, поповнювати рахунок ПАТ «ВіЕйБі Банк», вказаний в п.6 Спеціальної частини Договору (надалі - «Рахунок-кореспондент»), у валюті Кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суми платежів, встановлені в Графіку, а також в сумах комісії за управління Кредитом. Погашення боргових зобов'язань позичальника за договором здійснюється шляхом списання банком коштів з рахунка-кореспондента щомісячно в дату, передбачену чинною на день оплати редакцією Графіку, та в черговості, передбаченій п. 2.5.6. загальної частини договору. Так, згідно ч.ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, частиною 2 ст. 628 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Крім того, відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону та умови кредитного договору, приходить до висновку, що між сторонами виникли кредитно-договірні відносини й відповідно умовами договору передбачено можливість погашення чергового щомісячного платежу як безпосередньо через відділення банку такі і через інші фінансові і банківські установи. При цьому, на такі умови договору відповідач погодився, про що свідчить її підпис у договорі, а тому на думку суду [PERSON] була обізнана про наявність обов'язку виконувати умови договору та можливість внесення чергового платежу згідно Графіку у інших фінансових та банківських установах. Так, відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Разом з тим, не зважаючи на те, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши обумовлену у договорі суму грошових коштів, відповідачка своїх зобов'язань належним чином не виконувала, зокрема останнє здійснення платежів по сплаті тіла кредиту нею проведено у грудні 2012 року, а сплата процентів у січні 2013 року, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 06 серпня 2015 року становить 33735,54 грн. та складається із: простроченої до повернення суми кредиту в розмірі 3271,45 грн., прострочених відсотків за користування кредитом - 2194,43 грн., комісії за РО - 1925,00 грн. та плати за пропуск платежів (пені) в розмірі 26 344,66 грн., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (а/с 12-13). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України). Таким чином, за змістом ст. ст. 610 , 612 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. При цьому, ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши надані докази в їх сукупності, а також ураховуючи те, що відповідачка [PERSON] не виконує свої зобов'язання за укладеним договором № ВLАNK00001156 від 28 жовтня 2010 року й відповідно не надала суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного, зокрема доказів щодо належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, суд вважає, що заявлений банком позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо розміру заборгованості за кредитним договором й відповідно не надано доказів щодо належного виконання зобов'язань за вищевказаним договором. Крім того, відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до повного виконання зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, сплата пені є правовим наслідком порушення зобов'язання, що в розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Зокрема, як убачається зі змісту п. 4.3 договору кредиту, у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за Графіком, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини Кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління Кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п.9 Спеціальної частини Договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобов'язань. Відповідно до пп. 8,9 Спеціальної частини договору, нарахування штрафу передбачено 25% від суми кредиту, а пені 0,50%. За таких обставин, а також ураховуючи те, що відповідачем не надано доказів щодо належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги банку в частині стягнення пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також суд вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 337,35 грн. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved