Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

у січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення позивача до вказаної квартири, та виселення відповідача з кварири без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником вказаної квартири на підставі договору дарування від 08.12.2020 року. У вказаній квартирі зареєстрований його син [PERSON] , якому до 08.12.2020 року вказана квартира належала на праві власності на підставі договору дарування від 26.04.2005 року. Так, [PERSON] подарувала належну їй квартиру [PERSON] за договором дарування від 26.04.2005 року. [INFO] [PERSON] померла. За житття [PERSON] мали місце декілька судових справ за участю [PERSON] , в інтересах якої звертався до суду та представляв її інтереси [PERSON] , а також за участю позивача, його сина, та відповідача [PERSON] . У листопаді та грудні 2020 року позивач мав намір вселитися до спірної квартири, проте, як зазначає позивач, відповідач [PERSON] проживає у вказаній квартирі та разом із чоловіком чинять перешкоди для проживання у квартирі законного власника, а також особи, яка в ній зареєстрована - його сина [PERSON] . У зв`язку з чим позивач не має можливості реалізувати свої права щодо належного йому майна. З цього приводу він звертався до Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області, та йому було запропоновано звернутися до суду. Відповідач [PERSON] в інших судових справах мотивувала своє проживання у спірній квартирі наявністю спадкового договору від 08.06.2018 року, укладеного між нею та [PERSON] . Проте, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.03.2019 визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 16,9 кв.м, загальною площею 32,8 кв.м, на підставі договору дарування від 26 квітня 2005 року, та визнано недійсним спадковий договір стосовно вказаної квартири від 08.06.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В., р. №388. Також скасовано рішення про державну реєстрацію на підставі спадкового договору, індексний номер 41515629 від 08.06.2018 року обтяження - заборону на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , запис про обтяження номер 26535452, підставою виникнення обтяження є вказаний спадковий договір, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41515629 від 08.06.2018 року, державний реєстратор - приватний нотаріус ХМНО Непочатих В.В., особа, в інтересах якої встановлено обтяження - [PERSON] , особа майно якої обтяжується - [PERSON] 16.04.2019 року вказане рішення набрало законної сили. Після набуття чинності рішення суду, право власності [PERSON] на зазначену квартиру було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На теперішній час позивач є власником зазначеної квартири, у зв`язку із чим має всі права передбачені законом. Проте, відповідач [PERSON] без будь-яких правових підстав займає вказану квартиру, не є членом сім`ї власника, має інше місце реєстрації, між нею та позивачем договір найму житлового приміщення не укладався, будь-які домовленості щодо проживання [PERSON] разом з членами родини у квартирі відсутні, що свідчить про самоправне зайняття житлового приміщення. У зв`язку із чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 22.04.2021 року від представника відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що право власності на квартиру придбано позивачем [PERSON] так само, як його сином [PERSON] без достатніх правових підстав. Вони ніколи не проживали у спірній квартирі. Державна реєстрація договору дарування від 26.04.2005 року своєчасно не була здійснена. Вважають, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на квартиру, скасування державної реєстрації, визнання недійсним спадкового договору, з метою отримання судового рішення як правовстановлюючого документу. Крім того, посилаються на те, що [PERSON] не звертався із віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. Також стороною відповідача заперечувалось набуття права власності позивачем [PERSON] спірної квартири. Посилались на те, що дублікат свідоцтва про право власності № [NUMBER] а від 12.07.1993 року є дійсним та законним правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності [PERSON] на квартиру. Щодо намагання позивача потрапити до квартири, то відповідач зазначає, що численні спроби потрапити до квартири супроводжувались шумом, занепокоєнням мешканців, та не призвели до бажаного результату. Після цього позивач разом із своїм сином уклали договір дарування від 08.12.2020 року. Відповідач вказує, що влітку 2020 року вона за особисті кошти встановила нові двері до квартири, та разом із сусідом встановлені нові двері до тамбуру. Відповідач вважає, що правомірність набуття права власності позивачем є оспорюваним. 08.07.2021 року на адресу суду надійшов уточнений відзив на позовну заяву, у якому викладено фактично ті ж доводи, що і у відзиві. Також міститься посилання на те, що відповідач вважає що наданий до позовної заяви технічний паспорт має ознаки підробленого, оскільки не відповідає дійсності. Крім того, відповідач зазначає, що договір дарування від 08.12.2020 містить п. 6, у якому зазначено що, прав щодо квартири у третіх осіб немає, та щодо неї не ведуться судові спори, що не відповідає дійсності. Відповідач вважає, що на даний час правомірність набуття права власності позивачем оскаржується, тому позов не може бути вирішено. Позивач в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач та її представник в останні судові засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали заяви про неможливість прибути у судове засідання. Третя особа [PERSON] у останні судові засідання не з`явився, письмових пояснень не подавав. Суд вважає можливим завершити розгляд справи за відсутності не з"явившихся осіб. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі„ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.12.2020 року. Підставою для державної реєстрації став договір дарування від 08.12.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кривошеїною І.М., р. № 1594. Звертаючись до суд із цим позовом, [PERSON] вказував, що відповідач самовільно, без його дозволу та відповідних правових підстав, займає квартиру, чинить перешкоди для проживання у квартирі законного власника, у зв`язку з чим позивач не має можливості реалізувати свої права щодо належного йому майна. [PERSON] звертався до Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області з відповідною заявою щодо протиправних дій з боку відповідача, що підтверджується заявою від 11.12.2020 року, яка була зареєстрована в ЖЄО за № 25216 та була розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян», та роз`яснено, що з вирішенням даного питання необхідно звертатися до суду. З матеріалів справи відомо, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.03.2019 визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 16,9 кв.м, загальною площею 32,8 кв.м, на підставі договору дарування від 26 квітня 2005 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І., р. № 6753. Визнано недійсним спадковий договір стосовно квартири [ADDRESS] від 08.06.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В., р. №388. Скасовано рішення про державну реєстрацію на підставі спадкового договору, індексний номер 41515629 від 08.06.2018 року обтяження - заборону на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , запис про обтяження номер 26535452, підставою виникнення обтяження є вказаний спадковий договір, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41515629 від 08.06.2018 року, державний реєстратор - приватний нотаріус ХМНО Непочатих В.В., особа, в інтересах якої встановлено обтяження - [PERSON] , особа майно якої обтяжується - [PERSON] 16.04.2019 року вказане рішення набрало законної сили. Як убачається з матеріалів справи, у належній позивачу квартирі проживає без реєстрації відповідач, яка не є членом сім`ї власника, проте її проживання порушує права позивача як власника на реалізацію ним права користування та розпорядження належним йому майном. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 55 Конституції Україниправа та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша стаття 4 ЦПК України). Статтями 317, 319 ЦК Українипередбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За положеннями частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені статями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідач не є членом сім`ї позивача, будь-яких домовленостей з позивачем щодо її проживання у квартирі не існує і позивач заперечує проти проживання відповідача у його квартирі. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що спірна квартира фактично перебуває у володінні відповідача без належних правових підстав, та вона безпідставно проживає у ній, що не заперечувалось відповідачем у її відзиві, та оскільки відповідач самовільно займає належну позивачу квартиру, суд дійшов висновку, що відповідач порушує права та законні інтереси позивача як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, а тому позивач має право заявляти вимоги щодо виселення відповідача із спірної квартири, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про виселення [PERSON] із спірної квартири, оскільки право власності позивача підлягає захисту. Доводи відповідача викладені у письмових заявах не місять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності проживання у спірній квартирі в розумінні статей 77 - 80 ЦПК України. Згідно п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. З вищевказаного вбачається, що позивач , як законний власник спірного нерухомого майна має всі законні підстави для захисту свого права власності шляхом задоволення його позовних вимог, та суд приходить до висновку про необхідність поновлення прав позивача шляхом його вселення у вказане житлове приміщення Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved