Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

01.07.2019 року адвокат Сотська С.О., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору дарування житлового будинку удаваним правочином та поділ майна подружжя. В обгрунтування позову зазначила, що позивач і [PERSON] з 25.09.2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі. У вересні 2016 року сторони припинили шлюбні стосунки. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.04.2017 року шлюб розірвано. У період шлюбу відповідач [PERSON] за договором дарування від 30.05.2002 року отримав в дар від [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 42,2 кв.м. Проте, договір дарування будинку є удаваним правочином, оскільки укладений з метою приховання договору купівлі-продажу, щоб в подальшому уникнути сплати більш високої ставки державного мита. До 2002 року сім`я [PERSON] знімала квартири, так як не мала власного житла, а почувши від знайомих про продаж вказаного будинку вирішили придбати його для проживання сім`ї. З власником будинку [PERSON] домовилися про ціну, розрахунок проводили в розстрочку кількома платежами. Останній платіж за будинок був сплачений брату [PERSON] - [PERSON] . За даний будинок із спільного бюджету [PERSON] та [PERSON] були сплачені спільні кошти. Через брак коштів за домовленістю сторін уклали договір дарування за умовами якого, [PERSON] отримав безоплатно у власність зазначений спірний будинок. [PERSON] є сторонньою людиною для [PERSON] і до укладення договору сторони між собою ніяких стосунків не підтримували. [PERSON] мав намір продавати будинок, про що повідомляв своїм знайомим, які і повідомили подружжя [PERSON] про продаж вказаного будинку. Крім того, [PERSON] отримав будинок у спадщину після смерті батьків, спадщину оформив на своє ім`я, а своєму брату [PERSON] повинен був сплатити вартість 1/2 частини вартості жилого будинку. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Дійсна спрямованість волі сторін при укладанні договору дарування була направлена на укладення договору купівлі-продажу. На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому факт передачі грошей за будинок свідчить, що укладений договір дарування спірного будинку є удаваним правочином. Оскільки будинок придбаний у період шлюбу, за спільні кошти, то він є спільною сумісною власністю, а тому відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Добровільно досягнути згоди щодо розподілу будинку не представилося можливим, так як відповідач [PERSON] вважає зазначене майно його особистою власністю, оскільки отримав його в дар. Враховучи зазначене, представник позивача просила: визнати договір дарування жилого будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А. 30.05.2002 року, удаваним правочином.; визнати за позивачем право власності 1/2 частини вказаного будинку та стягнути з [PERSON] судовий збір в сумі 1548,80 грн. 08.07.2019 року ухвалою суду про забезпечення позову вжито заходів забзпечення позову шляхом заборони відчуження 1/1 частини житлового будинку з реєстраційним номером 8370576 житловою площею 42,2 (кв.м), розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на підставі договору дарування житлового будинку від 30.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А. та зереєстрованого в реєстрі за № 3927, накладені ухвалою суду від 08.07.2019 року. 22.07.2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 11.10.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті та витребувано інформацію про наявність спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , із зазначенням осіб, які зверталися із заявами про прийняття спадщини. 16.10.2019 року від Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області надійшла відповідь, що за письмовими носіями держнотконтори за період з 2007-2019 роки спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] - не заводилась. 21.10.2019 року від Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області надійшла відповідь, що спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] не заводилась, дані перевірено з 2007 року по 2019 рік. 12.03.2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, за яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування відзиву вказав, що покази свідків [PERSON] (брата дарувальника) та [PERSON] (дружини дарувальника) про визнання договору дарування удаваним правочином не відповідають дійсності, оскільки вказані свідки взагалі не були присутні при укладанні вказаного договору дарування і коли він укладався не пам`ятають. [PERSON] подарував відповідачу будинок в зв`язку з наданням останнім йому допомоги у купівлі ліків та продуктів харчування, здійсненні догляду за ним під час хвороби. Будинок був в непридатному для проживання стані, тому [PERSON] подарував його відповідачу, коли дізнався про свою невеліковну хворобу. Жодних грошових коштів за будинок відповідач не надавав померлому [PERSON] . Жодних об`яв в засобах масової інформації щодо продажу будинку ним не подавалося, оскільки це була його особиста приватна власність, яку він отримав у спадок і вирішив подарувати відповідачу. Доказів передачі відповідачем [PERSON] грошових коштів позивачем не надано. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на те, що договір про розірвання договору дарування є не дійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Також, представник позивача просила допросити в судовому засіданні в якості свідка брата померлого володільця будинку [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Шалару О.І. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Відзив на позов надіслали на адресу суду, за яким у задоволенні позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, щодо позовних вимог пояснити нічого не можуть, оскільки не були учасниками спірних правовідносин і їм нічого не відомо з приводу цієї справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 серпня 2001 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції Миколаївської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 287, та який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року розірвано (а.с. 9). Постановою Миколаївського апеляційного суду у справі № 484/3454/16-ц скасовано рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19.02.2019 року в частині задоволених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання житлового будинку спільним майном подружжя та його поділ з прийняттям нового судового рішення про відмову у їх задоволенні. В іншій частині рішення суду про поділ майна подружжя залишено без змін (а.с. 32). Судом встановлено та підтверджено документально, що 30 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А. (а.с. 7). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 11.11.2004 року Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 5396427, за [PERSON] зареєстровано право приватної власноті на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. У судовому засіданні встановлено, що однією із сторін за вказаним договором дарування був [PERSON] , однак отримати його пояснення з приводу позову не представляється за можливе, оскільки останній помер [INFO] в місті Первомайську Миколаївської області у віці 47 років, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області в Книзі реєстрації смертей 23.06.2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 580, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 10). Спадкоємцями після його смерті є відповідачі по справі, а саме: дружина [PERSON] та донька [PERSON] , які фактично прийняли спадщину, так як на день смерті спадкодавця постійно проживали з ним (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). З пояснень, наданих у попередніх судових засіданнях [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вказаний житловий будинок належав померлому батьку та чоловіку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батьків. Щодо дарунку будинку на ім`я позивача пояснити нічого не можуть, оскільки не були обізнані про дану подію в зв`язку з тяжкою хворобою спадкодавця, однак наскільки їм відомо він разом зі своїм братом саме продавали вказаний будинок, а частина належних йому за домовленістю коштів використовувалась саме на лікування. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка рідний брат померлого [PERSON] пояснив суду, що після смерті їх батьків спадкове майно, а саме: житловий будинок по [ADDRESS] , було переоформлено на його померлого брата [PERSON] та він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 27.05.2002 року за реєстровим номером №3-485. Від своєї частини спадщини [PERSON] відмовився з умовою сплати на його користь половини від вартості житлового будинку. Вважає, що між його померлим братом та відповідачем [PERSON] фактично був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, оскільки вартість житлового будинку була розділена на три частини, дві з яких отримав його померлий брат, а третю у 2002 році отримав він саме від [PERSON] . Чому в нотаріальній конторі вони оформили договір дарування, він пояснити не може, можливо з інших причин, які були відомі саме [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи, що при укладені удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внітрішній волі, тому суд повинен взяти до уваги юридичні факти, з якими закон зв`язує певні правові наслідки, а саме: розміщення оголошення продавця про продаж будинку, визнання цього факту продавцем, отримання грошей продавцем від покупця, спрямованість волі сторони при укладенні договору. На відміну від договору купівлі-продажу договір дарування є безоплатнім. Судом, із показань свідків, які були достовірно обізнані щодо укладення договору, встановлено, що мало місце факт передачі грошей за договором, що свідчить про те, що договір дарування будинку є удаваним. Крім того, відповідач [PERSON] не визнаючи в цій частині позовних вимог, не навів та не надав суду доказів передачі йому будинку в дар [PERSON] , з яким останній не був знайомий та не перебував в родинних стосунках. Вище зазначені докази свідчать, що дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу будинку, а не договору дарування. Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у справі 6-1026цс16 від 07.09.2016 року. Відтак, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині позовних вимог щодо визнання укладеного договору дарування житлового будинку удаваним і поділу майна подружжя. Не заслуговують на увагу аргументи відповідача [PERSON] у відзиві на позов стосовно порядку обчислення строків позовної давності для вимог визнання договору дарування укладеного в 2002 році удаваним. Статтями 256-257, 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У матеріалах справи відсутні докази, що свідчили б про порушення права власності позивачки на набуту у шлюбі нерухомість, що є предметом даного спору. Таким чином, позивачкою не пропущений строк позовної давності, оскільки не було встановлено порушення її права власності на житловий будинок поза межами строку позовної давності. З огляду на викладене спір між сторонами у справі в частині визнання права власності позивачки на 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS] , підлягає вирішенню по суті заявленої позовної вимоги. Аналогічна позиція викладена у постанові Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 у справі №484/3454/16-ц. Таким чином, враховуючи те, що житловий будинок по [ADDRESS] , набуто подружжям у власність за час шлюбу, то таке майно, в силу ст. 60 СК України, належить сторонам: [PERSON] та [PERSON] як чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а відтак є їхнім спільним сумісним майном. Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких, встановлених судом обставин, беручи до уваги те, що спірний житловий будинок був придбаний подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, то частки сторін є рівними. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити позовну в частині визнання за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивачки сплачену нею суму судового збору. Також, оскільки спір вирішений у судовому порядку, тому відпала необхідність у заходах забепечення позову, які були накладені ухвалою суду від 08.07.2019 року, тому суд вважає за ніобхідне їх скасувати.

Outcome: approved