Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі Філії-Закарпатське обласне управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення з житлового приміщення, третя особа: [PERSON] (а.с.2-4). Треті особи: [PERSON], орган опіки та піклування Виноградівської РДА, залучені до участі у справ ухвалою суду від 11.03.2016 року (а.с.77). Заявлені позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 30 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України та [PERSON] був укладений кредитний договір №73003, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 49 940 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 12 % річних, з терміном остаточного погашення суми кредиту не пізніше 29.03.2027 року на придбання житлового будинку з надвірними спорудами. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 30.03.2007 року укладено Іпотечний договір зареєстрований в реєстрі за №491. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS], загальною площею - 62,8 квадратних метрів, житлова площа 55.4 квадратних метрів. У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, Банк був вимушений звернутись до суду про стягнення з боржника заборгованості - [PERSON] за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.10.2009 року позов банку задоволено. Виконавчий лист перебуває в органах ДВС, однак на момент пред'явлення даного позову рішення суду не виконане. Згідно довідки № 625 від 16.06.2015 року за адресою знаходження предмета іпотеки: [ADDRESS] фактично проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], та неповнолітні: [PERSON], [PERSON]. Дані особи жодного відношення до предмету іпотеки не мають, проживають у ньому за відсутності законних на те підстав, чим порушують законні права позивача щодо реалізації предмета іпотеки для погашення кредитної заборгованості, а тому просить суд їх виселити на підставі ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. Представник позивача Мартиняк В.В. в судовому засіданні обставини та вимоги позову підтримав. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував, у його задоволення просив відмовити із застосуванням наслідків пропуску позивачем строків позовної давності на звернення до суду. Представник третьої особи - [PERSON] Нечаєв В.В. в судовому засіданні проти позову заперечував, у його задоволенні також просив відмовити із застосуванням наслідків пропуску позивачем строків позовної давності на звернення до суду, перебіг строку позовної давності слід рахувати з 26.10.2009 року (від дати постановлення судом рішення у справі № 2-1162/09). Також у даній справі, як підставу для відмови у позові суд повинен застосувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року, електронний режим доступу за посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/51404742). В матеріалах справи міститься рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23.04.2013 р. у справі № 299/1086/13-ц про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Розірвання шлюбу не являється для припинення права [PERSON] на користування займаним нею приміщенням та права користування цим приміщенням членів ї сім'ї. Сім'я [PERSON] складається з таких осіб: [PERSON] - дочка, [PERSON] - зять, [PERSON] - внучка, [PERSON] - дочка (а.с.98-100,101). Крім того, відповідачі [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] є неповнолітніми, у зв'язку з чим орган опіки та піклування Виноградівської РДА обов'язково пивне надати відповідний висновок. Відповідачі: [PERSON] (законними представниками якої є [PERSON], [PERSON] (а.с.74)), [PERSON], [PERSON], [PERSON] (законними представниками останньої є: [PERSON], [PERSON] (а.с. 75)) в судове засідання жодного разу не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.201,202,204,205,206). Треті особи, їх представники: орган опіки та піклування Виноградівської РДА та [PERSON] (законними представниками останньої є: [PERSON], [PERSON] (а.с. 76)) в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином (а.с.206,207). Представник органу опіки та піклування в чергове подав заяву про розгляд справи у відсутності представника (а.с. 97,210). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 30 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України та [PERSON] був укладений кредитний договір №73003, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 49 940 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 12 % річних, з терміном остаточного погашення суми кредиту не пізніше 29.03.2027 року на придбання житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] (а.с.5-7). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 30.03.2007 року укладено Іпотечний договір зареєстрований в реєстрі за №491 (а.с.8-10). Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS], загальною площею - 62,8 квадратних метрів, житлова площа 55.4 квадратних метрів. 26 жовтня 2009 року рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Держаний ощадний банк до [PERSON] про звернення стягнення, позовні вимоги позивача задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 73003 від 30.03.2007 року в розмірі 475 519,74 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки на житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS], загальною площею - 62,8 квадратних метрів, житлова площа 55.4 квадратних метрів (а.с.11-12). Рішення суду набрало законної сили 01.12.2009 року. Виконавчий лист знаходиться на виконанні в органах ДВС, що сторонами не оспорюється. До матеріалів справи були надані платіжні документи [PERSON] щодо часткового погашення ним заборгованості які мали місце 14.09.2016 року, 16.09.20116, 19.09.2016, 22.09.2016 року (а.с.211-214), і які не спростовують заборгованість яка утворилась станом на час прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов'язання не припинено, та продовжує існувати до повного його виконання. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року N 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Матеріалами справи встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, в силу чого суд приходить висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу» , якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року та 15 квітня 2015 року , які надані як приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права в подібних правовідносинах. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року та № 6-57цс 15 від 27 травня 2015 року. В даному випадку Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Обставини, які б вказували на те, що рішення суду від 26.10.2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки було зупинено на підставі даного Закону відсутні, а виниклий між сторонами спір стосується виселення осіб, у зв'язку з чим заперечення представника третьої особи суд не приймає. Вирішуючи поставлене перед судом представниками відповідача та третьої особи питання про застосування до заявлених вимог строку позовної давності, суд враховує, що позивач за захистом своїх прав звернувся до суду 25.07.2016 року. Про порушення такого права позивач дізнався з довідки виконавчого комітету Виноградівської міської ради № 625 від 16.05.2015 року, згідно якої [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи зареєстровані за іншою адресою проживають разом з [PERSON], [PERSON] у житловому будинку, який є предметом іпотеки (а.с.20). В свою чергу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). За вказаних обставин строк позовної давності, відповідно до ст. 261 ЦК, позивачем не пропущено. Також суд не враховує заперечення представника третьої особи про не можливість судом провести розгляд справи, постановити рішення у справі за відсутності висновку органу опіки та піклування Виноградівської РДА, оскільки такі заперечення є помилковими та не відповідають нормам матеріального права. Так, частиною четвертою статті 19 Сімейного кодексу України чітко визначено про те, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування (ч. 5 ст. 19 СК). В той же час вирішуваний судом спір не відносить до жодного з перелічених у зазначеній нормі спорів. Таким чином, обставини заперечення та докази на які представники відповідача та третьої особи посилаються, як на підставу своїх заперечень, судом не приймаються. Отже, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved