Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Хорольська міська рада Полтавської області (далі - позивач), звернувшись в суд з даним позовом просила стягнути з фізичних осіб [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (далі - відповідачів) безпідставно збережені (заощаджені) коштиу сумі 90 743, 12грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі після придбання об`єкту нерухомості фактично користувалися земельною ділянкою для його обслуговування, орендну плату не платили і право користування земельною ділянкою не оформили всупереч вимог законодавства, у зв`язку з чим позивач нарахував відповідачам суму безпідставно збережених позивачем коштів у виді орендної плати за фактичне користування землею. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 06.12.2016 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 10.04.2017 року зупинено провадження у справі. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 12.10.2020 року відновлено провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 09.11.2020 року відкладено підготовче засідання. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 11.08.2021 року підготовче провадження у справі,- закрито та справу призначено до судового розгляду . Ухвалою суду від 12.10.2021 року відкладено основний судовий розгляд. Ухвалою суду від 19.11.2021 року замінено первісного позивача Хорольську міську раду Полтавської області її правонаступником - Хорольською міською радою Лубенського району Полтавської області. В судовому засіданні представник позивача Бибик В.В. позов підтримав з підстав зазначених у ньому, просив його задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] просили відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - адвокат Трембач В.В. просив відмовити в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог. У відзиві на позов відповідачі заперечили проти задоволення позову, пояснивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір сум безпідставно збережених коштів, в зв`язку з чим в задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі. Суд, з`ясувавши позицію представника позивача, відповідачів [PERSON] , [PERSON] та представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - адвоката Трембача В.В., відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. З договору купівлі-продажу НАМ 954658 від 21.04.2015 року зареєстрованого в реєстрі за №290 вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками нерухомого майна - газонаповнювального пункту (нежитлової будівлі), що складається з адмінбудівлі літ.А-2 загальною площею 91,8 кв.м., газонаповнювального складу літ.Б загальною площею 167 кв.м., насосної літ.В загальною площею 31,2 кв.м., вбиральні літ.Г, погріба літ.Д загальною площею 11,3 кв.м., колодязя №1, огорожі №2 в [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 12311972. З матеріалів справи вбачається і це не заперечується сторонами по справі, що вказане нерухоме майно знаходиться та обслуговується на земельній ділянці площею 0, 5347га за кадастровим № 5324810100:50:001:0640 по [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2015 року рішенням 68 сесії міської ради 6 скликання від 29.04.2015 року №168 «Про припинення дії договору оренди землі з ПРАТ «Полтавапропангаз» було припинено дію договору оренди від 20.11.2011р. року (реєстраційний №532480004001946 від 24.02.2012) в зв`язку з відчуженням майна відповідно до договору купівлі-продажу від 21 квітня 2015 року приватне акціонерне товаритсво «Полтавапропангаз» продало нерухоме майно, а саме газонаповнювальний пункт фізичним особам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/3 частці кожному. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідачі з часу придбання в рівних долях нерухомого майна та часу прийняття позивачем рішення № 168 жодних прав на користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою не мали, договорів оренди з власником земельної ділянки з Хорольською міською радою не укладали. Правовий механізм переходу права на землю пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено ст. 377 Цивільного кодексу України. Виходячи зі змісту зазначеної статті закону, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права власності на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень ст. 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Водночас, за змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землі є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. За приписами ст. 14.1.147 Податкового кодексу України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Відповідачі не були ні власниками, ні постійними землекористувачами земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , а тому не були суб`єктами плати за землю у формі земельного податку (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України). Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5). Відповідно до вимог ст.21 Закону України «Про оренду землі» та п.14.1.136 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. За приписами ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. В порушення вищевказаних норм, в період часу з 29.04.2015 р. по 01.09.2016 р договір оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 5347га не укладався, орендна плата за її використання відповідачами не сплачувалася, що не заперечують сторони по справі. Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. З аналізу змісту норм статей 1212-1214 ЦК України, випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи. Набуті відповідачами нежитлові будівлі, будучи згідно статті 181 ЦК України нерухомим майном (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення) є органічно і нерозривно пов`язаними з цією земельною ділянкою. Тому визнання за відповідачами права власності на будівлі автоматично призвело до фактичного набуття відповідачами і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці будівлі. Відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачами володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачами належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно статті 206 ЗК України, п.п.14.1.136п.14.1. ст.14 ПК України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачами прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно в даному випадку відсутні. Так само відсутні правові підстави для ненарахування, несплати орендної плати за землю, тощо. Встановлено, що власником відповідної земельної ділянки на час подачі позову до суду була Хорольська міська рада Полтавської області в особі позивача, на даний час - це її правонаступник - Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області. Згідно ст.206 ЗК України, п.п.14.1.136 п.14.1. ст.14 ПК України власником майна фактично збереженого відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) є Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області в особі позивача. Таким чином, збереження (заощадження) відповідачами коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у відповідачів за рахунок їх неодержання позивачем. Кваліфікація спірних правовідносин як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави означає необхідність застосування нормами передбаченими статтями 1212-1214 ЦК України правових наслідків дій/бездіяльності відповідачів у в вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати. За допомогою цих норм навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею. На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для стягнення безпідставно збереженого майна (коштів) за п.4 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачами орендної плати за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення "виправданого очікування" відповідно до загальновизнаної практики Європейського суду з прав людини. Так, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини «Федоренко проти України» від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У даних правовідносинах неотриманні позивачем кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини «виправданого очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права комунальної власності Хорольською міською радою. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18) Крім того, Велика палата ВС у вказаній постанові зазначила, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212ЦК України (п.82 Постанови). Отже, відповідачі (набувачі), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшили вартість власного майна, а позивачем (потерпілим) втрачено належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто, має місце факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачами за рахунок позивача. Беручи до уваги, що відповідачі користувалися вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повинні повернути Хорольській міській раді Лубенського району кошти, які вони зберегли у вигляді несплаченої орендної плати з вирахуванням фактично сплачених коштів (земельного податку). Відповідно витягу № 1575 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 0, 5347га, грошова оцінка земельної ділянки станом на 2015 рік становить 1 520 526, 39 грн., відповідно до розрахунку визначення вартості безпідставно збережених (заощаджених) коштів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за користування земельною ділянкою ставка орендної плати згідно рішення 70 сесії Хорольської міської ради 6 скликання від 26.06.2015 року № 248 становить 4%. З урахуванням викладеного, Хорольською міською радою проведено розрахунок недоотриманих доходів за фактичне користування [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] земельною ділянкою площею 0, 5347га, розташованою за адресою: [ADDRESS] у вигляді орендної плати за землю за період з 29.04.2015 р. по 01.09.2016 р, що становить 90 743, 12грн., який і підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача. Судом перевірено правильність нарахування збитків, суд також враховує, що ці збитки обраховані уповноваженим органом виходячи із розміру нормативно грошової оцінки землі прийнятою у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням відповідних коефіцієнтів інфляції, з урахуванням 4% процентної ставки. При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача у сумі 90 743, 12грн. підтверджуються доданими до матеріалів справи доказами, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1450, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved