Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

01.06.2017 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 23.05.2017 року. На момент купівлі - продажу квартири, в ній були зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які зобов'язались знятись з реєстрації до 31.05.2017 року. Після укладення договору купівлі - продажу та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідачі до цього часу не знялися з реєстраційного обліку. В квартирі вони не проживають та їх речі у ній відсутні. [PERSON] має намір розпоряджатися своєю власністю, але реєстрація місця проживання відповідачів їй заважає повноцінно нею користуватися, вона позбавлена можливості оформити субсидію на оплату житлово - комунальних послуг. Окрім того, не виключено, що через певний час відповідачі повернуться та будуть вимагати надати їм місце для проживання. Позивач просить позбавити [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], права користування квартирою [ADDRESS] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] судове засідання не з'явилися, надали суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, клопотання про розгляд справи у їх відсутність не надали. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 23 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2222, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися виписатись з квартири до 31.05.2017 року. (а. с. 8-9) Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 87826360 від 23.05.2017 року, власником [ADDRESS] є позивач [PERSON] (а. с. 10) Відповідно до довідки № 797 від 02.06.2017 року, виданої директором КП «ЖЕК № 7», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], та її дочка [PERSON], [INFO]. (а. с. 18) Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS], вони не є членами сім'ї позивача, а також не є особами, які можуть бути прирівняні до членів сім'ї згідно зі ст. 64 ЖК УРСР, а тому вони мають бути позбавлені права користування житловим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS] оскільки їх право користування даною квартирою перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн. підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі абзацу шостого п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 640,00 грн. (а. с. 1), а тому, враховуючи задоволення позовних вимог останнього та вимоги ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідачів [PERSON] та [PERSON]слід стягнути на користь [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн., в рівних частках з кожного, тобто по 320,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved