Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд Усунути [PERSON] перешкоди в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS], шляхом примусового виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення; визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за адресою в квартирі [ADDRESS] Позивач у судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О., зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим № 1143 - квартира [ADDRESS], яка належала [PERSON], перейшла у власність [PERSON]. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50049489 від 16.12.2015 року, право власності на квартиру [ADDRESS], в цілому зареєстровано за [PERSON], тобто за Позивачем (Додаток 2). Відповідно до п.п. 3.1.1. Договору, Продавець (Відповідач 3) зобов'язаний передати квартиру Покупцю (Позивачу) у стані, що відповідає її цільовому призначенню, санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умовам цього договору. Також, згідно з п. 4.1. Договору, сторони за договором домовились про те, що нерухомість, що продається, буде звільнена від речей, належних Продавцю чи будь-яким іншим третім особам, не пізніше 25 грудня 2015 року, а також Продавець за цим договором зобов'язаний зняти з реєстраційного обліку усіх зареєстрованих в квартирі осіб не пізніше вищезазначеного строку. Однак, не дивлячись на вищезазначені положення Договору квартира Продавцем до теперішнього часу не звільнена. Позивач, звернувшись до паспортного столу Комунального виробничого житлово ремонтно - експлуатаційного підприємства Індустріального району управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, дізнався про те, що за вказаною адресою зареєстровані інші особи. Згідно довідки № 147 від 18.01.2016 р. Комунального виробничого житлово ремонтно - експлуатаційного підприємства Індустріального району управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, в квартирі [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], 1948 р. н. (надалі Відповідач-1), та [PERSON], 1972 р. н. (надалі Відповідач-2) (Додаток 3). Як повідомив Позивачеві Відповідач-3, за вказаною адресою він не зареєстрований, але там фактично продовжують мешкати Відповідачі 1, 2. Відповідачі відмовляються звільняти від своїх речей квартиру, та передати Позивачеві ключі від вхідних дверей. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 465/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610, ст.ст. 611, 612 ЦК України, Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення правовідношення. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. При розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно з п. 3.1. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Як зазначив ВСУ в «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», втрата права користування житловим приміщенням колишнього власника є наслідком припинення його права власності на це приміщення. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які проживають там без відповідного договору та не користуються житлом, як члени його сім ї відповідно до ст. 405 ЦК України. В даному випадку, при переході права власності від відповідача до позивача, попередній власник як і всі зареєстровані особи втрачають право користування квартирою, а тому позивач має право звернутись до суду з подібним позовом про виселення, та зняття з реєстраційного обліку. Наразі, Позивач не може на власний розсуд розпорядитись своїм майном (порушене право розпоряджатися цією власністю): продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі не є членами сім'ї власника, між власником та ними не укладався договір найму чи оренди житла, відповідачі не є власниками вищевказаної квартири, оскільки втратили право власності на підставі договору купівлі продажу ([PERSON]), а у відповідачів [PERSON], [PERSON] таке право взагалі відсутнє, а тому вказані особи підлягають примусовому виселенню із зняттям з реєстраційного обліку. На підставі викладеного,

Outcome: approved