Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

У грудні 2014р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, посилаючись на те, що 19.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 12478,79 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір. Відповідач умови договору належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 02.12.2014 має заборгованість у сумі 124091,05 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 8621,98 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 768,39 грн., заборгованості по комісії - 2093,98 грн., пені - 112606,70 грн., штрафів - 500,00 грн. (фіксована частина), - 2706,94 грн. (процентна складова). Позивач, посилаючись на ст.ст. 526,527,530 ЦК України просить стягнути вказану заборгованість з відповідача, а також стягнути судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. У разі неявки відповідача у судове засідання не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлялася шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Суд, на підставі ст.ст.169,224 ЦПК України, за згодою позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 19.02.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту. У заяві позичальника №DOXRRX0272-325 від 19.02.2008р. остання надала свою згоду на те, що ця Заява разом з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір (а.с.8) . З заяви позичальника (а.с.8) вбачається, що відповідач отримав в Приватбанку кредитні кошти у сумі 12476,80 грн. на придбання товару. Кредит був наданий на строк до 19.02.2010 року. За умовами договору позичальник зобов'язався сплачувати банку проценти за користування кредитними коштами у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця у період з 14 по 19 число вносити щомісячний платіж у сумі 738,14грн. . За умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.5-7), а саме п.5.1 і п.5.3 передбачено право банку нараховувати пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу, та обов'язок позичальника при порушенні ним строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості. Пунктом 5.5 Умов сторони встановили термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів тривалістю 5 років. Можливість зміни тривалості позовної давності у бік її збільшення встановлена ст. 259 ЦК України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, відповідно до п.4 ст. 267 ЦК України, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач заяви про застосування позовної давності до вимог позивача не подавав. Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір споживчого кредитування. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 УК України, статтями 1049, 1050 якого передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору грошові кошти у строк та в порядку, що встановлені договором. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором станом на 16.10.2014 року (а.с.6-7) за відповідачем рахується заборгованість за договором в загальній сумі 124091,05 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 8621,98 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 768,39 грн., заборгованості по комісії - 2093,98 грн., пені - 112606,70 грн., штрафів - 500,00 грн. (фіксована частина), - 2706,94 грн. (процентна складова). Статтею 2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р. №1669-УІІ встановлено мараторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями, заборонено на час проведення антитерористичної операції нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014р. громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Враховуючи те, що відповідач проживає в см. Торез Донецької області, на території якого здійснюється антитерористична операція, штрафи у розмірі 500,00 грн. і 2706,94 грн., - з 14.04.2014 року стягненню не підлягають, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Також судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2013 року вже було стягнуто з відповідача заборгованість по тілу кредиту - 8621,98 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 768,39 грн., заборгованість по комісії - 2093,98 грн., пеня - 58467,85 грн. Фактично позивач зараз просить стягнути пеню, яка була нарахована ним за період з 01.02.2013р. по 02.12.2014р. у сумі 54138,85 грн. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. За приписами ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи тіло кредиту, проценти та комісія, які вже стягнуті з відповідача за рішенням суду від 23.04.2013р. становили загальну суму 11484,35 грн. (прямі збитки). За рішенням суду від 23.04.2013р. було також задоволено позов про стягнення пені у розмірі 58467,85 грн. Зараз позивач просить стягнути пеню за період з 01.02.2013р. по 02.12.2014р. у сумі 54138,85 грн. Нарахована позивачем сума пені в розмірі 112606,70 грн. не є співмірною із розміром прямих збитків позивача за цим договором. Позивачем не надано суду жодних доказів які б свідчили про негативні наслідки для позивача через прострочення виконання зобов'язання позичальником. Такий висновок суду узгоджується з рішенням Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року в справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Так, Конституційний Суд України виходив з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених "Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання)». В останньому абзаці мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року вказано: «Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності». Така ж правова позиція щодо застосування ч.3 ст. 551 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-100цс14 від 03.09.2014р., в якій зокрема зазначено, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. З огляду на вищевикладене, суд, з урахуванням принципу співмірності, розумності та справедливості, вважає, що стягнута за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2013р. пеня у розмірі 58467,85 грн. є достатньою у даному конкретному випадку, оскільки більш ніж у 5 разів перевищує прямі збитки позивача, а тому у задоволенні позову про стягнення пені у розмірі 54138,85 грн. необхідно відмовити. На підставі викладено,

Outcome: dismissed