Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-20 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «БАНК ФОРВАРД» про захист прав споживачів та визнання недійним кредитного договору №200270734 від 03 червня 2020 року, що складається з оферти та Паспорта споживчого кредиту, в обґрунтування якого зазначив, що при його укладанні були порушені ч.2 ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про страхування». Як вказує позивач, за умовами кредитного договору його складовою та невід`ємною частиною є: оферта, паспорт споживчого кредиту, умови надання та обслуговування кредитів АТ «Банк Форвард», які розміщені у місці, в якому було оформлено дану оферту, в мережі інтернет на сайті банку, а також Правила користування платіжною карткою. За умовами паспорта споживчого кредиту мета отримання кредиту на споживчі потреби, спосіб та строк надання кредиту безготівковим шляхом протягом двох робочих днів із дати укладення договору. Проте, у порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» працівники банку з умовами кредитування належним чином його не ознайомили, оформлення кредитного договору зайняло пів години часу, після чого кредитний договір, він підписав, не читаючи через дрібний шрифт, сподіваючись на добросовісність працівника банку. Вважає, що скориставшись його необізнаністю, відповідач навмисно не дотримав і грубо порушив вимоги законодавства, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, а саме - банк не надав йому, як позичальнику, повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Вважає, що недотримання та невиконання банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою визнання кредитного договору недійсним на підставі ст.215 ЦК України. Окрім того, умовами договору передбачено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості, яка нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі та складає 1970,33 грн. Сплата комісії є супутньою послугою, що є порушенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, як зазначає позивач, банк нав`язав йому ще одну послугу страхування від нещасних випадків і хвороб держателів банківських платіжних карток. При цьому, банк обмежив його право у виборі страховика та нав`язав таку умову, як обов`язкову, що суперечить положенням ст.6 Закону України «Про страхування» та ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 29 березня 2021 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. 23 квітня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями на позов. Свої заперечення щодо позовних вимог обґрунтовує тим, що кредитний договір був укладений між банком та позивачем у письмовій формі в порядку встановленому чинним законодавством. Сторонами погоджені усі його істотні умови на момент укладення договору. Вказав, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 24 травня 2021 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, разом з позовною заявою заявив клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до суду також не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Причини своєї відсутності суду не сповістив. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що між [PERSON] та Акціонерним товариством «Банк Форвард» укладено кредитний договір №200270734 від 03 червня 2020 року на суму 59 888,20 грн., строком на 1096 днів, період з 03 червня 2020 року по 03 червня 2023 року, зі ставкою (на строкову частину основного боргу) 0,01% річних, ставкою на прострочену суму основного збору 0,00001% річних, зі щомісячною комісією в сумі 1970,33 грн. та платою за порушення платежів: одного - 350 грн., двох (підряд) - 350 грн., трьох (підряд) - 400 грн. складається з Умов надання та обслуговування кредитів АТ Банк Форвард, затверджених Наказом № 487 від 03.10.2018 року; Паспорту споживчого кредиту (що містить, окрім іншого, інформацію про кількість і розмір платежів, періодичність внесення та Правил користування платіжною карткою. Мета отримання кредиту - на споживчі потреби. Спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом (перерахування коштів згідно доручень клієнта на рахунок одержувача № [NUMBER] , відкритого в АТ Банк Форвард) протягом 2 (двох) робочих днів з дати укладення договору. Дані оферта, паспорт споживчого кредиту підписані позивачем, про що свідчить її підпис на них, що позивач не заперечує. Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит для споживчих цілей, тобто позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати Цивільний кодекс України, Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про споживче кредитування» та інші нормативно - правові акти, які регулюють вказані правовідносини, що виникли та існують між сторонами. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зокрема,ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні щодо кредитного договору встановлені ст.ст.1048-1052,1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Закон України «Про захист прав споживачів», регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до п.1 ч.1ст.1 Закону України Про споживче кредитування договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цьогоЗакону. Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638,1056-1 ЦК). Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, як передбачено ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що оскільки позивачем не надано доказів умисного введення відповідачем його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та доказів самого факту обману, а тому позов з підстав недотримання та невиконання відповідачем вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» задоволенню не підлягає, з врахуванням того, що спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом, укладений у письмовій формі, як передбачено ч. 1 ст. 1055 ЦК України, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник, в свою чергу, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а тому, підстав вважати, що позивачу при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до закону немає. Крім того, варто відмітити, що позивач не відмовився від одержання кредиту та не відкликав свою згоду на укладення кредитного договору, а навпаки кредитні кошти отримав та користується ними, хоча ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» надавала позивачу право відмовитися від договору впродовж 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цього договору та сплати процентів за період із дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Щодо порушення відповідачем норм, встановлених ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до п. 1.4 Блоку 2 Оферти, позивач дав згоду на страхування Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Арсенал Лайф» в добровільному порядку, про що було укладено договір страхування з Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Арсенал Лайф» № ALDSG02200270734. Предметом даного договору є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України і пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи, яка уклала з ПАТ «Банк Форвард» кредитний договір. Відповідно до ст. 981 ЦК України, договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. Статтею 982 ЦК України визначено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Позивачем не надано суду доказів, що підписи в договорі добровільного страхування від нещасних випадків виконані не ним, а іншою особою. Крім того, позивачем не надано доказів того, що позивачу нав`язано послугу страхування життя та обмежено її у виборі страхової компанії, тобто порушено п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, оскільки зазначений договір, укладений у письмовій формі, як передбачено правовими нормами ст. 981 ЦК України, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов договору добровільного страхування, а тому, позов в частині визнання Кредитного Договору недійсним з цих підстав задоволенню не підлягає. Разом з тим, що стосується позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсним кредитного договору (угоди), у зв`язку із встановленням у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, яка є послугою, що супроводжує кредит, як компенсація супутніх послуг банку, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що умовами Оферти (блок 1, Інформаційний Блок Оферти) передбачено, що за обслуговування кредиту банком, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячна комісія), що в сумі складає 1970,33 грн. та сплачує згідно з графіком щомісячних платежів. Згідно з п.п. 1 п. 4 паспорту споживчого кредиту платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору, зокрема, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 3.29% нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі. За положенням ч. 5 ст.12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Дані висновки підтверджуються правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у справі 6-1746цс16 в постанові від 16.11.2016 відповідно до якої суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Наведене свідчить про несправедливість умови, укладеного між сторонами споживчого кредити, викладеної в умовах Оферти (блок 1, Інформаційний Блок Оферти), щодо плати позичальника за обслуговування банком кредитної заборгованості (щомісячна комісія), яка щомісячно становить 1970,33 грн., збільшуючи при цьому більш ніж вдвічі витрати позичальника за даним споживчим кредитом, а саме на 70 931, 88 грн. Відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що недійсність частини договору не тягне за собою недійсність всього договору, враховуючи, що позивачем не доведено повністю обґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору, а саме - не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору, вимоги позивача про визнання кредитного договору №200170348 від 19 жовтня 2018 року, що складається з Оферти, Паспорта споживчого кредиту, Умов по кредитам та Правил користування платіжною карткою, недійсним, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, підлягають частковому задоволенню тільки в частині визнання умови договору щодо сплати позичальником (позивачем) щомісячної комісії в сумі 1935,18 грн., викладеної в умовах Оферти (блок 1, Інформаційний Блок Оферти), недійсною. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). Враховуючи викладене,

Outcome: partial