Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~02.04.2019 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , в якому позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за розпискою у розмірі 252604,80 грн., 54213,16 грн. процентів за користування грошовими коштами; 28923,25 грн. інфляційних витрат; 9446,73 грн. 3% річних за порушення виконання зобов`язання; 3451,89 грн. судових витрат. \~ \~ \~ \~В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. \~ \~ \~ \~21.03.2017 [PERSON] у присутності свідків позичив у [PERSON] 9000,00 доларів США, про що ним власноруч була складена розписка. Термін повернення боргу згідно розписки було встановлено не пізніше 31.12.2017. На теперішній час грошові кошти [PERSON] не повернуті, тому позивач змушений звернутися до суду за стягненням грошових коштів у примусовому порядку. Станом на останній день терміну сплати, тобто, на 31.12.2017, офіційний курс Долару США за даними Національного банку України складав 28,0672 грн., тобто сума боргу складє 252604,80 грн. (9000,00 доларів США* 28,0672 = 252604,80 грн.) Крім того, за період з 01.01.2018 і по 31.03.2019 включно відповідач повинен був сплачувати проценти за користування коштами в розмірі 54213,16 грн., інфляційні витрати 28923,25 грн. та 3% річних, які становлять 9446,73 грн. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, просив суд стягнути з відповідача загалом суму боргу з урахуванням процентів за правомірне та неправомірне користування грошовими коштами, а також інфляційних витрат 345187,94 грн. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав. 02.04.2019 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Сенаторову В.М. Ухвалою судді від 09.09.2019 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 21.03.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в розмірі 9000 доларів США та зобов`язався повернути їх в строк до 31.12.2017. На підтвердження вищезазначеного відповідач надав власноруч написану розписку. В обумовлений сторонами тремін відповідач умови договору не виконав, грошові кошти не повернув. \~ \~ \~ \~Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний договір позики недійсними не визнавався, та доказів його фіктивності або нікчемності до суду надано не було, та його не оскаржено в судовому порядку. Вказана позика за договорами залишається неповернутою, хоча строк їх повернення настав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказаний договів, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню коштів. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що відповідачем були отримані вказані грошові кошти за договорами позики, а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаними договорами позики є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки заборгованість за ними не погашена, та доказів її повернення до суду надано не було. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Зазначені нормативні акти не містять заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, що узгоджується із правовою позицію викладеною у постанові Великої палати ВС справа № 373/2054/16-ц від 16.01.19. За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позивачем наданий розрахунок процентів за користування грошовими коштами за період з 01.01.2018 по 31.03.2019 включно, який відповідачем не оспорювався та був визнаний, підстав недовіряти розрахункам у суду немає, а тому загальна сума процентів на вказаний період склала 54213,16 грн. Крім того, за змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тлумачення статей 625 та 1050 ЦК дозволяє стверджувати, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому останній зобов`язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України,\~які становлять\~9446,73\~грн.\~(252604,80:100*3:365*455\~=\~9446,73\~грн.\~та інфляційнівитрати\~у розмірі 28923,25 грн. (252604.80* 111,45%) - 252604,80 = 28923,25 грн.) Вказаний розрахунок відповідачем спростований належними та допустимими доказами не був, а тому суд погоджується з наведеним розрахунком позивача в позові, та в цій частині позову суд задовольняє позовну вимогу. Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики за договором позики від 21.03.2017 у загальному розмірі 345187,94 грн., що складається з основної суми боргу за розпискою у розмірі 252604,80 грн. (за офіційним курсом Долару США за даними Національного банку України станом на 31.12.2017, який складав 1 долар США=28,0672 грн.); 54213,16 грн. процентів за користування грошовими коштами; 28923,25 грн. інфляційних витрат; 9446,73 грн. 3% річних за порушення виконання зобов`язання. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved