Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

У березні 2015 року позивачка звернулася до суд з позовною заявою, якою просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 7\~000 грн., штрафні санкції передбачені законодавством України, по індексу інфляції та 3% річних розрахованих за період з 08.10.2014 року по 30.03.2015 року у розмірі 1510 грн. 35 коп., моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн., суму за надання правової допомоги у розмірі 1\~000 грн. та судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона 30.09.2013 року звернулася до ТОВ «Стройкомплекс», що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Театральна, 6 з метою отримання послуг зі встановлення металопластикового балкону. За її обслуговування, як клієнта взявся працівник [PERSON], який представився директором магазину з виконанням робіт товарознавця касира ТОВ «Стройкомплекс». В його обовязки входило на підставі укладених договорів здійснювати організаційно-розпорядчі роботи по виготовленню, доставці та встановлення виготовленої продукції. Того ж дня, 30.09.2013 року вона з відповідачем, який діяв від імені ТОВ «Стройкомплекс» уклали договір № 30/09 на виготовлення з доставкою та встановлення металопластикового балкону, вартість робіт за вказаним договором складала 7\~820 грн. У якості передоплати нею було сплачено 7\~000 грн., а борг у розмірі 820 грн. вона повинна була сплатити після виконання всіх робіт. В строк обумовлений договором роботи не були виконані, у звязку з чим, вона з 15.10.2013 року почала неодноразово телефонувати відповідачу з проханням виконати своє зобовязання у відповідності до договору, на що відповідач повідомляв, що не встигає та просив надати деякий додатковий строк. З часом відповідач зовсім перестав відповідати на її дзвінки, став ухилятися від зустрічі, таким чином дав їй зрозуміти, що він не має наміру виконувати зобовязання та повертати гроші. Після чого вона була змушена звернутися до міліції та прокуратури. В ході слідства було встановлено, що відповідач в період часу з 01.08.2008 року по 01.06.2013 року дійсно працював директором магазину, з виконанням робіт товарознавця касира ТОВ «Стройкомплекс», та був звільнений з займаної посади на підставі наказу № 6 від 01.06.2013 року. 30.09.2013 року відповідач, достовірно знаючи, що він не є працівником ТОВ «Стройкомплекс» і не має можливості виконати зобовязання, діючи умисно, шляхом обману, заволодів її грошовими коштами у розмірі 7\~000 грн., якими розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинив їй матеріальну шкоду. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2014 року відповідача було визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. В ході слідства відповідач свою вину визнав повністю. Вважає, що відповідач повинен їй сплатити 3% річних та заборгованість з урахуванням індексу інфляції. Також вказала, що вона була змушена звернутися до друзів з проханням взяти в борг гроші на виготовлення, доставку та встановлення метало пластикового балкону, оскільки у квартирі було дуже холодно і в цьому виникла реальна необхідність, так як вона проживає з сином інвалідом першої групи з дитинства, який постійно потребує сторонньої допомоги, тому відповідач спричинив їй і моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10\~000 грн. Для виготовлення позовної заяви, вона вимушена була звернутися до юриста за юридичною допомогою і це коштувало їй 1\~000 грн. Оскільки відповідач до теперішнього часу не повернув кошти, то позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не зявилася, але надала суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі та задовольнити позов в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно\~ст. 837 ЦК України, за договором\~підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням\~другої сторони (замовника), а замовник\~зобовязується\~прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ст. 846 ЦК України\~\~встановлено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Крім того, згідно ч. 2\~ст. 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Частиною 1\~ст. 850 ЦК України, передбачено, що замовник зобов'язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду. Також відповідно до ст.\~526 ЦК України, ч. 1 ст.\~530 ЦК України\~зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлені ним строки. У судовому засіданні встановлено, що 30.09.2013 року між [PERSON] [PERSON], який діяв від імені ТОВ «Стройкомплекс» було укладено договір № 30/09 на виготовлення з доставкою та встановлення металопластикового балкону. Загальна вартість договору складає 7\~890 грн. Розділом 5 договору обумовлені строки виконання робіт, а саме: строк поставки складає 10 робочих днів та строк установки 2 робочих дня (а.с.10). Позивач, 30.09.2013 року сплатила передоплату у розмірі 7\~000 грн., що підтверджується товарним чеком від 30.09.2013 року (а.с.11). Проте, відповідач взяті на себе зобовязання за умовами договору не виконав, грошові кошти не повернув. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2014 року, який набрав чинності, визнано винним відповідача у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та призначено покарання. Даним вироком встановлено, що відповідач достовірно знаючи, що він не є працівником ТОВ «Стройкомплекс» і не має можливості виконати зобовязання за договором взяв у позивача грошові кошти в сумі 7\~000 грн., в якості передоплати, якими розпорядився на власний розсуд. [PERSON] свою вину визнав повністю (а.с.11). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичною або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму\~\~Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.192 року, з наступними змінами\~\~та доповненнями, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що всі складові цивільної відповідальності встановлені, тому слід стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 7\~000 грн. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи ступінь моральних страждань позивача, та той факт, що на утриманні позивача знаходиться дитина інвалід, яка потребує постійного догляду, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих\~\~стосунках,\~\~конкретні обставини по справі, а також наслідки, що наступили, на думку суду, необхідно позовні вимоги позивача в цій частині задовольнити в розмірі 2000 грн.00 коп.\~ Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та 3% річних у розмірі 1510 грн., то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із частиною другою\~ст. 625 ЦК України,\~в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, розяснено, що за змістом ст.ст. 524,533-535,625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України є прострочення боржником грошового зобовязання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобовязання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат повязаних з правовою допомогою у розмірі 1\~000 грн., то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України\~передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою. Права та обов'язки адвоката визначені Законом України "Про адвокатуру", Правилами адвокатської етики тощо. Частиною першою статті 12 Закону України "Про адвокатуру" визначено, що оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом. Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справі, і порядок їх компенсації за рахунок держави»\~ витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»,\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Крім того, згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою по справі не надано доказів щодо укладення договору про надання правової допомоги, відпрацьованих годин особою, яка надавала правову допомогу та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У відповідності до ст. 60 ЦПК України,\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Оскільки, позивачкою не надано суду документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, то в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати за подачу позову майнових та немайнових вимог у розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial