Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 50/51-498/2011 від 27.04.2011 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Просив виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] . А також про стягнення з відповідачів судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 5\~825 грн. 29 коп. Позовні вимоги\~мотивовані тим,\~що 21.07.2014\~року між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу. З моменту відступлення Клієнтом Фактору Прав Вимоги Заборгованості від Боржників, всі гарантії, надані Боржниками щодо Заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. 21.07.2014 року між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір про передачу прав за іпотечними договорами. В п.1.3. цього Договору зазначено, що до Нового іпотекодержателя переходять усі права і зобов`язання Іпотекодержателя як сторони, що іменується "Іпотекодержатель" у зобов`язаннях, які виникли на підставі Іпотечних договорів, в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 27.04.2011 року № 50/51-498/2011, позичальником згідно якого є [PERSON] . 27.04.2011\~року між\~ПАТ «БАНК\~КІПРУ»,\~правонаступником якого\~виступає ПАТ\~«НЕОС БАНК»,\~ та\~ [PERSON] \~ укладено\~Кредитний договір\~№ 50/51-498/2011,\~ відповідно\~до якого\~Банк надав\~у тимчасове\~користування на\~умовах забезпеченості,\~повернення,\~строковості,\~платності та\~цільового характеру\~використання грошові\~кошти в\~сумі 170\~000,00\~гри.,\~ зі\~сплатою 15,9\~річних на\~умовах,\~визначених Кредитним\~договором.\~Кінцевий термін\~повернення основної\~заборгованості 26.04.2021\~року.\~В свою\~чергу,\~боржник,\~неналежно виконує\~взяті на\~себе зобов`язання,\~чим грубо\~порушує істотні\~умови Кредитного\~договору,\~в результаті\~чого станом\~на 16.07.2019\~має прострочену\~заборгованість: за кредитом\~-126\~065,92\~грн.; по відсотках - 134 260,01 грн. Також, 27.04.2011 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Кредитором та [PERSON] укладено Іпотечний договір 50/51-498/2011, що посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1089, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку Кредитору нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.3 договору іпотеки сторони погодили вартість предмету іпотеки в розмірі 354 382,00 грн. Позивач зазначає, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Так, враховуючи неодноразове порушення [PERSON] умов Кредитного договору, позивач в повному праві вимагати дострокове виконання відповідачем своїх обов`язків по кредитному договору та Іпотечному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 20.09.2019 року до суду від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву (а.с.101-102). 26.11. 2019 року до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі. Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі за зазначеними доводами та підставами. Відповідач [PERSON] \~ в\~судовому засіданні\~ заперечував\~проти задоволення\~позовних вимог.\~Згідно з\~відзивом, 27.04.2011\~року між\~ПАТ «БАНК\~КІПРУ» та\~ [PERSON] \~ укладено\~Кредитний договір\~№ 50/51-498/20011,\~відповідно до\~якого Банк\~надав у\~тимчасове користування\~на умовах\~забезпеченості,\~повернення,\~строковості,\~платності та\~цільового характеру\~використання грошові\~кошти в\~сумі 170\~000,\~00\~грн.\~зі сплатою\~15,9\~річних на\~умовах,\~зазначених Кредитним\~договором.\~Кінцевий термін\~повернення основної\~заборгованості,\~-\~26.04.2021\~року.\~Відповідно до\~пункту 1.2\~кредитного договору,\~кредит було\~надано позичальнику\~на придбання\~житлової нерухомості.\~В якості\~забезпечення виконання\~умов кредитного\~договору \~27.04.2011\~року між\~банком та\~ [PERSON] \~ укладено Іпотечний договір 50/51-498/2011, відповідно умов до якого [PERSON] передав в іпотеку Кредитору нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень від 04 червня 2014 року іпотекодержателем квартири стало ТОВ «Кредити ініціативи». Після зміни кредитора, в липні 2014 року, відповідачу тривалий час не надходила інформація пре нового кредитора, розрахункові рахунки, на які він мав вносити щомісячно кошти по погашенню кредиту та про розмір грошового зобов`язання, право вимоги якого перейшло до нового кредитора. У подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] , умов кредитного договору, ТОВ «Кредитні ініціативи» пред`явило до виконання виконавчий напис за № 3905, виданий 19 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., відповідно до якого вирішено звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації, задовольнити вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання кредитного договору за період з 21 липня 2014 року по 21 січня 2015 року, у розмірі 156 682,22 грн. Постановою державного виконавця від 28.04.2015 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису та постановою від 13.05.2015 року на вищевказану квартиру було накладено арешт. Відповідно листа начальника відділу Державної виконавчої служби Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області від 14.07.2016 року, прилюдні електронні торги з реалізації предмета іпотеки були проведені тричі, майно на прилюдних торгах не було реалізовано у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. У зв`язку з відсутністю повідомлення від ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо залишення за товариством нереалізованого майна, станом на 04.10.2016 року, відділом Державної виконавчої служби виконавчий напис від 19.03.2015 року був повернутий стягувачу. Після повернення виконавчого напису стягувану, стягувач пред`явив його до виконання повторно, та 29 листопада 2016 року повторно було відкрите виконавче провадження за № 52984116 з виконання того ж виконавчого напису №3905. На теперішній час виконавчий напис повернено стягувачу. Таким чином відповідач вважає, що позивач використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України і вимога повернути на теперішній час суму в розмірі 260 325, 93 грн. є незаконною, бо подавши до примусового виконання виконавчий напис, ТОВ «Кредитні ініціативи» використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів. Щодо звернення стягнення на іпотечне майно, то відповідно договору факторингу який укладено 21 липня 2014 року між ПАТ «НЕОС БАНК» та ТОВ «Кредитні ініціативи» за яким до товариства перейшло право вимоги до відповідачів, суперечить вимогам ст.ст.1077,1078 ЦК України, оскільки цим договором передавались вимоги клієнта до боржника пов`язані з отриманням до боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, що не може бути предметом відступлення за договором факторингу, а відтак цей договір порушує публічний порядок у зв`язку з чим в силу ст. 228 ЦК України є нікчемним. Позовні вимоги стосовно виселення також не підлягають задоволенню, через те, що в квартирі [ADDRESS] , проживає та зареєстрована малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , у відповідності до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», Держава забезпечує право дитини на проживання та не допустимо зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів з житлом. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області у судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а також висновок щодо недоцільності виселення малолітньої дитини з житлового приміщення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] , вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що 27.04.2011 року між сторонами був укладений договір кредиту № 50/51-498/2011, копія якого додана до матеріалів справи, що також не заперечується сторонами (а.с.11-14). Відповідно до\~умов укладеного\~договору п.1.1\~кредитор надав\~позичальнику у тимчасове користування грошових коштів на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на наступних умовах: сума кредиту складає 170\~000,00 грн., строк користування кредитом встановлюється з 27 квітня 2011 року по 26 квітня 2021 року (включно), процентна ставка за користування кредитом складає: 15,9 процентів річних за строковою заборгованістю; 18,9 процентів річних у разі порушення позичальником зобов`язань, як усіх разом, так і кожного з них окремо, які зазначені у п. 3.2.1, п.3.2.2, п. 3.2.5, п. 3.2.6, п.3.2.7, п.3.2.12 п.3.2.14 цього договору. Згідно з п.1.2 договору кредит надається позичальнику на придбання житлової нерухомості. Відповідно до п.2.1 договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань за договором кредитор укладає в день укладення цього договору з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (а.с.17-21). У відповідності до п. 1.2 вказаного іпотечного договору в іпотеку за договором передається наступне нерухоме майно, що належить Іпотекодавцю на праві власності: Реєстраційний номер 14489038; квартира [ADDRESS] загальною площею 81,2 кв. м. складається з 4 ох житлових кімнат жилою площею 51, 4 кв. м.. В іпотечному договорі вказується, що предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі укладеного Договору купівлі-продажу, посвідченого Левченко В.В. приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 27 квітня 2011 року за реєстровим № 1087(а.с.17-21). Пунктом 4.1 вказаного Договору передбачено право Іпотекодержателя звернути стягнення на Предмет іпотеки. 27.04.2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були внесені відомості про обтяження з реєстраційним номером: 11118064, 27.04.2011 13:28:56, реєстратор: Приватний нотаріус Левченко В.В., Мелітопольський міський. В розділі відомості про предмет обтяження зазначається опис предмета обтяження: квартира, номер запису про обтяження: 9903176, дата, час державної реєстрації: 27.04.2011 13:28:56, підстава виникнення обтяження: іпотечний договір, серія та номер: 1089, виданий 27.04.2011, видавник: Приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 21796783 від 04.06.2015 10:41:58; вид обтяження: заборона на нерухоме майно; відомості про суб`єкта обтяження: Особа, майно/права якої обтяжуються (власник): [PERSON] ; обтяжувач: ПАТ «Банк Кіпру» 21.07.2014 між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого клієнт відповідно до умов цього Договору відступає Фактору свої Права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників та у Переліку кредитних договорів та Договорів забезпечення, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації, а Фактор, шляхом надання фінансової послуги Клієнту, набуває права вимоги такої Заборгованості від боржників та сплачує клієнту грошові кошти в розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому цим Договором. 21.07.2014 року між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір про передачу прав за іпотечними договорами, відповідно до п.1.1 якого разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 21.07.2014, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором (а.с.63-71). У Додатку №1 до Договору про передачу прав за іпотечними договорами від 21.07.2014 року визначений реєстр прав вимоги, які передаються за іпотечними договорами, серед яких іпотечний договір, укладений з [PERSON] (а.с.68). Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 27.04.2011 року № 50/51-498/2011, позичальником згідно якого є [PERSON] . Посилання відповідача [PERSON] на те, що після зміни кредитора йому тривалий час не надходила інформація пре нового кредитора, розрахункові рахунки, на які він мав вносити щомісячно кошти по погашенню кредиту та про розмір грошового зобов`язання, право вимоги якого перейшло до нового кредитора, суд не бере до уваги, оскільки частиною 2 ст. 516 ЦК України встановлено, що якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, оскільки у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Проте відповідач ні у судовому засіданні, ні до матеріалів справи не надав доказів щодо виконання ним зобов`язання первісному кредитору, яке не враховано позивачем. Інших наслідків неповідомлення боржника про зміну кредитора законом не встановлено. Зазначені договори факторингу та передачі прав за іпотечними договорами не оспорені відповідачами у судовому порядку та не визнані недійсними. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та належними сторонами , в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч.1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 611 ЦК України за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки, пеню та штрафи у розмірах, передбачених умовами договору. Відповідно до вимог ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання за укладеним кредитним договором належним чином не виконав, і станом на 16 липня 2019 року він має заборгованість за кредитом -126 065,92 грн.; за відсотками - 134 260,01 грн, про що свідчить доданий до матеріалів справи розрахунок заборгованості (а.с.57-58). Разом з тим, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і у судовому, оскільки пряма заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня. Умови кредитного договору не містять чіткої вимоги щодо пред`явлення вимоги спочатку у позасудовому порядку, а потім, у разі її невиконання, у судовому. Судом встановлено, що у зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, на підставі виконавчого напису № 3905, виданого 19.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., було звернуто стягнення на квартиру номер [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації, задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання /неналежного виконання/ умов Кредитного договору за період з 21 липня 2014 року по 21 січня 2015 року, а саме: заборгованість за кредитом - 126065,92 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 27466,30 грн. та суми плати, що здійснена за вчинення виконавчого напису - 3150,00 грн., що разом становить суму загальної заборгованості станом на 19.03.2015 року у розмірі 156682,22 грн. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції від 28.04.2015 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 3905, виданого 19.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 04.10.2016 року у порядку п. 3 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві, згідно якої виконавче провадження було завершено та виконавчий документ повернено стягувачу, надано строк для повторного пред`явлення до виконання до 04.10.2017 року. Виконавче провадження було завершено саме з підстав п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», зі змісту якої слідує, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалось або здійснено частково, повертається стягувачеві у разі, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізованого під час виконання рішення. Після повернення виконавчого напису стягувачу, останній пред`явив його до виконання повторно, та 29 листопада 2016 року повторно було відкрите виконавче провадження за № 52984116 з виконання того ж виконавчого напису №3905. На теперішній час виконавчий напис повернено стягувачу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням викладеного, кредитор втратив право нараховувати відсотки зв`язку з пред`явленням ним вимоги про дострокове виконання зобов`язань за договором кредиту у повному обсязі шляхом звернення до нотаріусу для вчинення виконавчого напису. Таким чином, суд доходить висновку, що розмір заборгованості за відсотками, який належить до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 27466,30 грн, за період з 21 липня 2014 по 21 січня 2015, як зазначено у виконавчому написі нотаріуса. Факт невиконання своїх зобов`язань за кредитним договором, а також суму заборгованості за кредитом відповідач [PERSON] не оскаржував. Відповідачем інших розрахунків не надано, доказів погашення заборгованості також суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до п.2.4.3 укладеного між сторонами іпотечного договору іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем будь-яких зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 Закону України «Про іпотеку». Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Пунктом 2.4.2 іпотечного договору визначено, що у разі виникнення права на звернення стягнення на предмет іпотеки іпотеко держатель має право самостійно обрати шлях реалізації своїх прав з урахуванням положень п.4 цього договору та чинного законодавства України. Пунктом 4 іпотечного договору визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.4.1.1 договору у разі порушення кредитного договору та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. У вимозі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п.4.1.2 положення п.4.1.1 цього договору застосовуються лише у разі, якщо іпотеко держатель прийме рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Пунктом 4.1.3 договору визначено, що невиконання положення п.4.1.1 цього договору не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя у будь-який час звернутись до суду для захисту своїх порушених прав. Відповідно до ч.2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (близькі за змістом висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17, від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16). Отже, способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. З урахуванням зазначених вимог чинного законодавства України, враховуючи, що судом встановлено факт невиконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, що також не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є цілком законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Щодо посилань відповідача [PERSON] у судовому засіданні на те, що не встановлена вартість квартири, на яку позивач просить звернути стягнення, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася. Наведене відповідає правовому висновку Великої Палати Верхового Суду, викладеному у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18). Зважаючи на наведені висновки, визначення початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, не має вирішального значення для правильності вирішення спору по суті. Такий висновок суду повністю відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові у справі № 760/11516/15-ц від 29 січня 2020 року. Таким чином, з урахуванням зазначеного вище, вказані посилання відповідача [PERSON] суд не бере до уваги та вважає безпідставними. Щодо позовних вимог в частині виселення відповідачів суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених норм можна зробити висновок, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Суд встановив, що квартира, яка є предметом іпотеки, придбана за кредитні кошти, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла. Щодо посилань відповідача [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог на те, що виселення з вказаної квартири недопустимо у зв`язку з тим, що у квартирі зареєстровані малолітні діти, суд виходить з наступного. Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Як роз`яснено в п.44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин згідно зі статтею 2 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірній квартирі та не мала права користування нею. Як вбачається з п.1.4 укладеного іпотечного договору, в момент укладення договору іпотеки іпотекодержатель гарантує, що в предметі іпотеки відсутні зареєстровані треті особи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування №40/18 від 27.02.2020, орган опіки та піклування не має підстав підтримувати позовні вимоги в частині виселення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із спірного житлового приміщення та просить суд прийняти рішення, враховуючи житлові права та інтереси малолітньої дитини. Проте такий висновок органу опіки та піклування не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів із малолітньою дитиною із спірної квартири, оскільки відповідачі з малолітньою дитиною вселились у квартиру, яка знаходилась під обтяженням як предмет іпотеки. Крім цього, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» винятків щодо виселення неповнолітніх осіб із жилого приміщення, яке є іпотечним майном, не містить, а положення ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачають гарантії захисту житлових прав неповнолітніх дітей при укладенні договорів відчуження нерухомого майна, право користування яким мають діти. Звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, не є договором відчуження. Враховуючи зазначене, посилання відповідача [PERSON] щодо недопустимості виселення малолітньої дитини зі спірної квартири, суд вважає безпідставними. Таким чином,\~зважаючи на\~вищевикладене,\~повно та\~всебічно встановивши\~обставини справи,\~дослідивши наявні\~у справі\~докази і\~надавши їм\~належну оцінку,\~проаналізувавши зібрані\~у справі\~докази з\~точки зору\~їх належності,\~допустимості,\~достовірності та\~достатності,\~суд дійшов\~висновку про\~необхідність часткового\~задоволення позову\~в частині\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки в\~рахунок погашення\~заборгованості за\~кредитним договором\~від 27.04.2011\~ року\~ у\~розмірі 153532,22\~грн.,\~яка складається\~з заборгованості\~за тілом\~кредиту 126065,92\~грн.\~заборгованості за\~відсотками по\~кредиту \~в розмірі\~27466,30\~грн.\~за період\~з 21\~липня 2014\~по 21\~січня 2015\~року,\~а також\~виселення відповідачів. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід стягнути на користь позивача в рівних частинах судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам - в розмірі 3436 гривні, що становить по 687,20 гривень з кожного. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial