Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

01 липня 2020 року [PERSON] звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги обгрунтував тим, що 07 червня 2020 року близько 17 години по вулиці Луцькій у місті Володимир-Волинському відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль марки «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] . Вказаний автомобіль був ввірений позивачу у користування згідно доручення, за нього він несе матеріальну відповідальність. На момент ДТП даним автомобілем керував його син [PERSON] , який отримав тілесні ушкодження. Іншим учасником ДТП є відповідач [PERSON] , що керував автомобілем марки «Volkswagen Golf 5», реєстраційний номер [NUMBER] , та порушив правила дорожнього руху. Внаслідок вказаної ДТП позивачу було заподіяно майнову шкоду на суму 62872 грн., в яку включено вартість деталей і виконуваних робіт по відновленню автомобіля. Розмір шкоди позивач підтвердив дефектним актом, складеним приватним підприємцем [PERSON] . У зв`язку з поданням позову просив: - в якості забезпечення доказів - витребувати із сервісного центру МВС України інформацію про власника автомобіля марки «Volkswagen Golf 5», реєстраційний номер [NUMBER] ; - в якості забезпечення позову - накласти арешт на автомобіль марки «Volkswagen Golf 5», реєстраційний номер [NUMBER] ; - по суті справи - стягнути з відповідача [PERSON] шкоду, спричинену ним внаслідок ДТП автомобілю марки «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 62872 гривень, а також судові витрати в розмірі 1680 гривень. Ухвалою судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області Лященка О.В. від 16 липня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 16 липня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою від 16 липня 2020 року задоволено заяву позивача [PERSON] про витребування доказу. Ухвалою від 07 серпня 2020 року задоволено заяву судді Лященка О.В. про самовідвід, справу передано для розгляду іншому судді Володимир-Волинського міського суду в порядку, встановленому ст.33 ЦПК України. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2020 року справу передано на розгляд судді Вітеру І.Р. Ухвалою судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області Вітера І.Р. від 10 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 01 вересня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача, залучено до справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - страхову компанію АТ ««СГ» Ю.БІ.АЙ.-КООП». Ухвалою від 28 вересня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судових засіданнях Хімченко В.О. позовну заяву підтримав. Вказав, що на момент розгляду справи по суті він витратив на ремонт пошкодженого з вини відповідача автомобіля марки «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] , власні кошти в сумі 62872 гривень, які сплатив приватному підприємцю [PERSON] , у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача вказану суму. Вказав, що вина відповідача підтверджена постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 серпня 2020 року в справі про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, копію якої долучив до справи. Представник відповідача [PERSON] в судових засіданнях позов заперечив. Звернув увагу на те, що позивачем не доведено того, що діями відповідача саме позивачу [PERSON] було заподіяно будь-яку шкоду внаслідок ДТП. Позивач не представив суду жодного доказу, яким би він міг підтвердити, що саме він є власником або володільцем автомобіля марки «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] , чи несе за нього матеріальну відповідальність. Вважає, що вказаним ДТП було заподіяно шкоду, але не майновим інтересам позивача. Також позивач не підтвердив в суді жодним належним доказом факт понесення ним будь-яких витрат на відновлення автомобіля. Разом з тим в заперечення позову представник відповідача заявив, що цивільна відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу, на момент ДТП була застрахована на суму, що перевищує заподіяні збитки автомобілю. Підтвердженням даного факту є поліс № 200051939 від 25 травня 2020 року страхової компанії АТ ««СГ» Ю.БІ.АЙ.-КООП», копію якого долучив до справи. За вказаних обставин, на переконання відповідача, майнову відповідальність повинна нести вказана страхова компанія, а не [PERSON] . Як встановлено в судовому засіданні поясненнями обох сторін та не заперечувалось ними, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, її учасники [PERSON] та [PERSON] дійшли домовленостей щодо добровільного відшкодування заподіяних збитків останнім, а тому на місце події поліцію не викликали та страхову компанію про настання страхового випадку не повідомляли. Наслідки у виді притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності та звернення із даним позовом до суду, настали після відмови відповідача добровільно відшкодувати заподіяну шкоду. Представник третьої особи - страхової компанії АТ «»СГ» Ю.БІ.АЙ.-КООП» до суду не з`явився, про час та місце судових засідань був повідомлений. Про причини неявки не повідомив, жодних інших заяв чи клопотань до суду не скеровував. Правом надання пояснень суду не скористався. З`ясувавши позиції сторін у справі, за поданими ними письмовими доказами судом були встановлені фактичні обставини справи та норми права, якими вони регулюються. Чинним законодавством України встановлено відповідальність особи за заподіяння матеріальної шкоди (деліктне зобов`язання). Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є, у тому числі, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відтак, предметом доказування в даній категорії справ є: неправомірність дій особи, факт заподіяння шкоди, причинний зв`язок між такими діями і шкодою, а також розмір заподіяної шкоди. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме: кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права. Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди в такій категорії справ повинен доводити відповідач, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, зокрема факт заподіяння шкоди його майновим інтересам та її розмір. Як зазначено вище, ЦПК України визначає випадки звільнення сторони провадження від доказування. Зокрема, у відповідності до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена ця постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно долученої до матеріалів справи постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 серпня 2020 року у справі про вчинення адміністративного правопорушення № 154/1886/20 відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Дана постанова набрала законної сили 08 вересня 2020 року. У відповідності до ст.283 КУпАП, постанова в справі про адміністративне правопорушення повинна містити опис обставин, установлених під час розгляду справи. Описом обставин встановлених під час розгляду даної справи судом визначено, що [PERSON] 07 червня 2020 року о 17 годині, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf 5», реєстраційний номер [NUMBER] , в місті Володимир-Волинському Волинської області по вулиці Луцькій, не переконався, що це буде безпечно, не надав перевагу у русі транспортному засобу марки «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] , допустив із ним зіткнення, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив п.10.1 Правил дорожнього руху. Також розглядом даної справи встановлено, що автомобілем «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] , керував син позивача [PERSON] . Крім вказаної постанови, позивачем долучено до матеріалів справи оптичний носій інформації, який містить файли відеозапису події ДТП від 07 червня 2020 року, а також фотокартки автомобіля «Jeep Cherokee» із пошкодженнями, дефектний акт № 17 від 30 червня 2020 року та акт виконаних робіт № 37 від 28 вересня 2020 року. Інших доказів позивачем до суду подано не було. Зважаючи на положення ч.6 ст.82 ЦПК України, факт заподіяння механічних пошкоджень автомобілю марки «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] , та вина у цьому відповідача вважаються встановленими та доказуванню не підлягають. Згідно витребуваної судом інформації у територіальному сервісному центрі МВС № 0744 від 22 липня 2020 року № 31/3/4-162, транспортний засіб марки «Volkswagen Golf 5», реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . Отже, у відповідності до положень ст.1187 ЦК України, відповідач [PERSON] може нести матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду джерелом підвищеної небезпеки. Разом з тим, законодавством визначено інститут страхування, за яким встановлюється окремий вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»). У відповідності до п.9 ч.1 ст.7 Закону України «Про страхування», до видів обов`язкового страхування віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року (далі - Закон), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно з п.2.1 ст.2 Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Отже, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до ст.6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п.22.1 ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як встановлено судом, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована 25 травня 2020 року у страховій компанії АТ ««СГ» Ю.БІ.АЙ.-КООП» на підставі полісу № 2000051939. Страхова сума згідно даного полісу на одного потерпілого складала 130\~000 гривень, тобто в межах заявлених позовних вимог. Отже, відшкодування на користь позивача матеріальних збитків від дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 07 червня 2020 року, винуватцем якої був відповідач [PERSON] є можливим АТ ««СГ» Ю.БІ.АЙ.-КООП», яка залучена до справи в якості третьої особи, однак у порядку, визначеному цим Законом. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає чіткий порядок дій, в даному випадку винуватця ДТП, третьої (потерпілої) сторони та страховика, в разі дотримання яких, останній зобов`язується виплатити потерпілому страхове відшкодування. Крім цього, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку. Так,\~у відповідності\~до п. 33.1.4 ст.33 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Стороною відповідача не надано суду доказів повідомлення страховика про страховий випадок, який відбувся 07 червня 2020 року. За загальним правилом, викладеним у п.5 ч.1 статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Проте, норми Закону є спеціальними у правовідносинах з приводу страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно п.38.1.1 («ґ») ст. 38 зазначеного Закону, у випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника. У відповідності до п.35.1 ст.35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Така заява є підставою для прийняття страховиком рішення про узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, а також виплати страхового відшкодування у відповідності до ст.36 вказаного Закону. Судом встановлено, що потерпілий із заявою про отримання страхового відшкодування до АТ ««СГ»\~Ю.БІ.АЙ.-КООП» не звертався. Згідно п.37.1.4\~ст.37\~Закону,\~підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Вказаний строк як на момент подання позову - 01 липня 2020 року, так і станом на дату ухвалення рішення у даній справі не закінчився. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц прийшла до висновку, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (п.72 Постанови ВП ВС у справі № 755/18006/15-ц). Статтею 37 Закону не передбачено підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування у виді неповідомлення страхувальника про настання страхового випадку. Отже, згідно тієї ж позиції Великої Палати Верховного Суду, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (п.69 Постанови ВП ВС у справі № 755/18006/15-ц). З огляду на вказане необґрунтованими є доводи про те, що шкода має бути відшкодована її заподіювачем, якщо він не виконав обов`язок щодо надання письмового повідомлення про ДТП. Суд погоджується з доводами представника відповідача, який заперечував проти відшкодування відповідачем потерпілому відшкодування, оскільки саме на третю особу, як страховика відповідача, покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування. Оскільки потерпілим\~від ДТП\~до страховика\~відповідача не\~заявлялись майнові\~вимоги щодо\~відшкодування заподіяної\~шкоди та\~не отримано\~його відмову\~у виплаті\~страхового відшкодування,\~а позов\~відразу був\~пред`явлений до\~відповідача,\~суд прийшов\~до висновку\~про безпідставність\~заявлених позовних\~вимог,\~що є\~підставою для відмови в задоволенні позову. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Законодавець у ст.\~16\~ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Із чіткого змісту наведених норм права (ч.1 ст.4 ЦПК України, ст.ст.15 та 16 ЦК України) та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес порушені, невизнані або оспорюються. Інакше кажучи, навіть у разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яке звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає. Так, згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15, суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-849цс15, де зазначив, що з урахуванням ч.1 ст.3 ЦПК України (в редакції 2004 року, тепер це ч.1 ст.4 ЦПК України), ч.1 ст.15 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У відповідності до положень ч.1 ст.1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Аналіз даних норм вказує на те, що правом звернення до суду у деліктних правовідносинах має особа, якій заподіяно шкоду (потерпілий). Позивачем [PERSON] жодним чином не доведено в суді факту, що шкода у виді пошкодження 07 червня 2020 року транспортного засобу марки «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] , була заподіяна саме йому. Суду не були подані документи, що могли б підтвердити право власності позивача на пошкоджений автомобіль або інші законні підстави його володіння ним. Згідно матеріалів справи учасником ДТП був повнолітній та дієздатний син позивача [PERSON] . У позовній заяві [PERSON] стверджував про те, що несе повну матеріальність за пошкодження автомобіля на підставі доручення, за яким йому було ввірено власником [PERSON] даний транспортний засіб. Проте такі доводи позивача не були ним підтверджені документально. Незважаючи на доводи та заперечення позову з цих підстав сторони відповідача у справі, а також неодноразові роз`яснення судом положень ст.ст.12, 81, 175-177 ЦПК України щодо покладення на сторони обов`язку доказування і подання доказів, позивач [PERSON] жодним чином не довів перед судом того, що саме порушення його майнового права чи інтересу є предметом позову. У судових дебатах заявив, що не зобов`язаний документально підтверджувати своє відношення до пошкодженого транспортного засобу, стверджуючи, що саме він витратив кошти на його відновлення, а тому є належним позивачем у справі. Згідно ст.13 ЦПК України, принцип диспозитивності процесу полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.12 ЦК України, кожна особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.2 ст.14 цього Кодексу). У відповідності до ч.1 ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. На підставі складеного приватним підприємцем [PERSON] дефектного акту № 17 від 30 червня 2020 року, вартість замінюваних деталей та відновлювального ремонту автомобіля «Jeep Cherokee», реєстраційний номер [NUMBER] , склала 62872 гривень. Аналогічна сума в розмірі 62872 гривень щодо вартості замінених деталей та відновлювального ремонту відображена у долученому акті виконаних робіт № 37 від 28 вересня 2020 року, виданому цим же приватним підприємцем [PERSON] . Подані позивачем документи приватного підприємця [PERSON] не містять жодних відомостей як про позивача, так само, як і про будь-які виплати ним на відновлення пошкодженого транспортного засобу. Отже, позивачем не було доведено, що саме за його кошти було відновлено автомобіль. Крім цього, позивач документально не підтвердив розміру понесених ним витрат. Недоведеність позивачем факту порушення його права чи інтересу, у справі є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати покладаються на нього та з відповідача не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed