Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

01 червня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 23.05.2011 року укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 6200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак відповідач в установлені кредитним договором строки своїх зобовязань не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, яка станом на 30.04.2017 року становить 65639,41 грн., яка складається з наступного: 6200 грн. заборгованість за кредитом; 52639,99 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3197,54 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 3101,88 грн. штраф (процента складова), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Представник позивача [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що дійсно, 23.05.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 6200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 23.05.2014 року. Укладаючи вказаний договір, відповідач заповнив анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, з якими ознайомився на офіційному сайті ПриватБанку, погодився з ними і потім підписав анкету-заяву від 23.05.2011 року. За умовами вказаного кредитного договору [PERSON] зобовязаний раз на рік з 1 по 30 число кожного місяця вносити обовязковий платіж за кредитом. Відповідач з моменту укладення кредитного договору, тобто з 23.05.2011 року до квітня 2014 року погашав кредит добросовісно, не порушуючи строки погашення заборгованості. На початку 2014 року відповідач втратив кредитну картку, в звязку з чим звернувся в банк із заявою про зміну персональних даних клієнта ПриватБанку, яку підписав 19.03.2014 року, таким чином, відновив свою кредитну картку та продовжив ще на три роки (по грудень 2017 року). Останній платіж по кредиту в розмірі 200 грн. він вніс 7 квітня 2014 року і до 01.06.2014 року йому нараховувалися проценти лише за користування кредитом. А вже в наступному місяці умови кредитного договору ним були порушені, оплата не вносилась, в звязку з чим в травні 2014 року банк вивів його на прострочення, а з 1 червня 2014 року банк почав нараховувати йому пеню та комісію за прострочення. Згідно п.п.1.1.3.1.11 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих у банку рахунків клієнта для погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, по кредитам, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, що виникла у клієнта (в тому числі, коли він є працівником банку, який заподіяв шкоду) у вигляді невиконаних зобовязань перед Банком. Таким чином, коли з червня 2014 року по даному кредитному договору почали нараховуватися пеня та комісія, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» почав списувати гроші з двох пенсійних карток [PERSON] в рахунок погашення кредитної заборгованості. Зокрема, 30.08.2014 р. банк самостійно списав з картки [PERSON] в рахунок погашення заборгованості 13,07 грн. Загалом, з 01.06.2014 року нараховувалася пеня (комісія в розмірі 100 грн. + подвійний процент в розмірі 72% з часу прострочення. Діє кредитна лінія до того часу, поки клієнт сам не заявить про закриття картки при погашенні заборгованості та припинення кредитного договору. Представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю, просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та пояснила, що при оформленні та отриманні кредитної картки відповідач не був ознайомлений із змістом Умов та Правил надання банківських послуг, на які посилається позивач в обґрунтуванні заявлених позовних вимог, та не підписував їх. Сам відповідач ознайомитися з вказаними документами не мав можливості, так як не володіє компютером і не має його своєму розпорядженні. Кредитного договору, в якому б були вказані умови надання кредиту (в тому числі сума кредитного ліміту, розмір процентів тарифів, угоди про збільшення строку позовної давності і таке інше), відповідач також не підписував. За вказаних обставин Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, в тому числі і щодо їх розміру, не можна вважати складовою частиною укладеного договору від 23.05.2011 року, а відтак відсутні підстави для їх застосування при визначенні зобовязань відповідача за вказаним договором. Через не укладання сторонами по справі кредитного договору у передбачених законом порядку та формі, між ними не виникли кредитні правовідносини, а факти отримання відповідачем кредитних карток та використання їх у якості платіжного інструменту,засвідчення підписом у анкеті-заяві про складання договору про надання банківських послуг не може бути визнано належними та допустими доказами про укладення сторонами кредитного договору. Крім того, за положеннями ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах не зазначених у договорі, передбачення змін у будь-яких витратах за договором. В звязку з цим вважає, що кредитний договір від 23.05.2011 року не відповідає вимогам ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1 та п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою КМ України від 10.05.2007 року №168, оскільки відповідачу, який є позичальником та відповідно споживачем фінансових послуг, банком не була надана повна інформація про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг, повязаних з одержанням кредиту. Позичальнику також не було надано та не було доведено до відома порядок та строки (графік) погашення кредиту, не визначено суму та строки щомісячних обовязкових платежів. Стосовно проведення розрахунків за користування кредитом та нарахувань, проведених банком зазначила, що як вказано у позовній заяві та у запереченнях і додаткових поясненнях позивача у справі кінцевий термін погашення заборгованості відповідає терміну дії картки. Якщо термін дії картки закінчується у грудні місяці 2017 року, то за вказаних обставин звернення позивача з позовом до суду є передчасним і позов не підлягає задоволенню, оскільки строк виконання грошового зобовязання ще не настав. Якщо відповідачем порушено якісь інші терміни розрахунків, то ні позовна заява ні додатки до неї не містять інформації про те, що такі терміни встановлювалися та про те, які саме суми повинні були бути сплачені протягом строку користування картками та у які строки. Відповідного розрахунку позивачем суду також не надано. За вказаних обставин не можливо визначитися з правильністю наданого банком розрахунку, правомірністю нарахування відсотків та штрафних санкцій. Так, відповідач повинен був вносити щомісячні обовязкові платежі. Позовна ж заява та додатки до неї не містять інформації про те, коли саме та в якій сумі повинні були бути внесені такі платежі, а саме: коли виникло таке зобовязання та коли наступив термін його погашення, стан проведення розрахунків. Ці дані необхідні для визначення початку перебігу строку позовної давності по щомісячних платежах, а вони відсутні. Зазначила також, що безпідставною на її думку є вимога позивача про стягення з відповідача штрафів: 500 грн. (фіксована частина) та 3101.88 грн. штраф (процентна ставка). Фактично позивач двічі застосовує захід відповідальності до відповідача за одне і теж порушення - порушення строків проведення розрахунків, що суперечить ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому позов не підлягає задоволенню з наведених підстав. Крім того, вважає також, що позивачем пропущено строк позовної давності за заявленими ним вимогами про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 6200 грн. та заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 52639,99 грн., оскільки їх погашення повинно було відбуватися шляхом внесення обовязкових щомісячних платежів. Так, останній платіж в погашення кредиту було здійснено відповідачем 05.06.2014 р. в розмірі 400 грн. і вказана сума мала бути зарахована в погашення певного періоду, а саме чергового обовязкового місячного платежу, строк платежу за який настав. Інші щомісячні платежі за боргом, який виник у попередні періоди, відповідачем не сплачувалися. Але в плату за який саме період було зараховано 400 грн., сплачені відповідачем 05.06.2014 р., йому не відомо. Як і не відомо строк сплати яких щомісячних платежів і на яку суму відповідачем було порушено. Але в будь-якому випадку ці платежі (тобто строк їх сплати) виходить за межі трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Однак навести конкретний розрахунок суми, за якою позивачем пропущено строк позовної давності неможливо, так як відсутня інформація та належне обґрунтування суми до стягнення у заявлених позовних вимогах та додатках до них. Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Із довідки про рух коштів на картковому рахунку [PERSON] вбачається, що нарахування штрафу/пені розпочалося з 01.06.2014 року і тривало до 30.04.2017 р. Тобто нарахування здійснювалося за 23 місяці, що суперечить нормам чинного законодавства. Звернення ж до суду з даним позовом мало місце 01.06.2017 року. Таким чином, вважає, що за вимогами про стягнення штрафу/пені, нарахованими позивачем в період по 31.05.2016 року, пропущено строк позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Таким чином, законом встановлено момент, до якого позичальником виплачуються відсотки (проценти) за користування позикою (кредитом), а саме відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тобто моментом припинення сплати відсотків за користування кредитом є момент повернення суми кредиту, а не момент настання строку повного погашення кредиту грудень 2017 року, про який сторони домовились при укладенні договору. У разі прострочення погашення кредиту проценти нараховуються на суму заборгованості за кредитом і за період прострочення до моменту погашення кредиту. У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом та за ст. 1050 ЦК України в разі не повернення позичальником своєчасно суми позики, він зобовязаний сплатити грошову суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачений обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 23 травня 2011 року, [PERSON] було видано кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 6200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 23.05.2014 року (а.с.8). 19.03.2014 року за заявою [PERSON] на зміну персональних даних клієнта ПриватБанку в звязку з втратою ним своєї кредитної картки, за якою він отримав кредит в розмірі 6200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, йому було видано іншу кредитну картку, в звязку з чим дія кредитного договору автоматично продовжилася до грудня 2017 року. З виписки про рух коштів по особовому картковому рахунку [PERSON] за період з 23 травня 2011 року по 30 вересня 2017 року вбачається використання позичальником кредитних коштів шляхом зняття готівки та безготівкового розрахунку, починаючи з 23 травня 2011 року по 03 липня 2014 року (а.с. 178-193). До квітня 2014 року [PERSON] здійснював повернення кредитних коштів з дотриманням встановлених строків, а вже в червні 2014 року ним було спочатку допущено прострочення регулярного платежу, а з 01 серпня 2014 року до 28 квітня 2015 року і з 29 квітня 2015 року по 28 лютого 2017 року він взагалі не здійснював повернення кредитних коштів (а.с.4-7). Згідно з наданого позивачем розрахунку у звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором за відповідачем станом на 30 квітня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 65639 грн. 41 коп., з яких: 6200 грн. 00 коп.\~ - заборгованість за кредитом; 52639 грн. 99 коп.\~ заборгованість по процентах за користування кредитом; 3197 грн.\~54 коп. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 3101 грн. 88 коп. штраф (процентна складова) (а.с.4-7). Цей розрахунок в частині нарахування процентів за користування кредитом, пені та комісії, а також штрафів, позивач обґрунтовує умовами, викладеними у [PERSON] з [PERSON] обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також в Умовах і правилах надання банківських послуг. Проте зазначені [PERSON] з [PERSON] та Умови і правила всупереч вимогам ст.ст.\~207,\~1055 ЦК України\~та ч. 4\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~позичальником не підписані й оригінали цих документів кредитором відповідачеві передані не були, про що сторони підтвердили в суді, у звязку з чим їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року та № 6-757цс 15 від 01 липня 2015 року, № 6-1926цс15 від 04 листопада 2015 року, а також № 6-2320цс16 від 22 березня 2017 року. Крім того в анкеті-заяві, яку підписав відповідач, зазначено, що при оформленні платіжної картки «Кредитка Універсальна» або карти Gold Памятку, яка містить тарифи і основні умови кредитування отримав і ознайомився з її змістом під розписку. Проте документ, який би засвідчував отримання відповідачем під підпис Памятки, яка містить тарифи і основні умови кредитування, позивачем суду також не надано. За таких обставин, відповідач несе обумовлений договором обовязок щодо сплати заборгованості за тілом кредиту у сумі 6200 грн. 00 коп., проте розмір процентів за користування цими коштами має обраховуватися, виходячи з положень ч. 1 ст.\~1048, ч. 2 ст.\~1054 ЦК України, за якими якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Підстави для нарахування комісії та штрафу у звязку викладеним вище відсутні, оскільки анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами укладено не було. З огляду на викладене, суд не погоджується із доводами представника позивача. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності в частині звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом є безпідставними виходячи з наступного. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність у відповідності до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга\~статті 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В той же час, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (після закінчення строку дії картки) З довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 147) вбачається, що відповідачу було випущено дві платіжні картки: 41*****3387 з кінцевим строком дії березень 2015 року, 51*****1017 з кінцевим строком дії грудень 2017 року. Позивач звернувся до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права у червні 2017 року. З наведеного вбачається, що з вимогою про стягнення заборгованості з повернення тіла кредиту, позивач звернувся у межах строків позовної давності. Згідно з розрахунком заборгованості банком за прострочення повернення боргу проценти нараховувалися за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2017 року. Облікова ставка Національного банку України за вказаний період складає: з 01 червня 2014 року\~9,5 % річних, з 17 липня 2014 року\~12,5% річних, з 13 листопада 2014 року\~14% річних; з 06 лютого 2015 року\~19,5% річних, з 04 березня 2015 року\~30% річних, з 28 серпня 2015 року\~27% річних, з 25 вересня 2015 року\~22 % річних, з 22 квітня 2016 року\~19 % річних, з 27 травня 2016 року\~18 % річних, з 24 червня 2016 року\~16,5 % річних, з 29 липня 2016 року\~15,5 % річних, з 16 вересня 2016 року\~15 % річних, з 28 жовтня 2016 року 14% річних, з 14 квітня 2017 року по 30 квітня 2017 року 13% річних. Таким чином, виходячи із суми заборгованості по тілу кредиту (6200 грн. 00 коп.) та кількості днів прострочення за відповідні періоди дії облікової ставки Національного банку України, розмір процентів за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2017 року складає 3353 грн. 12 коп. Виходячи з положень ст.ст. 526, 610, 611, 1048, 1054 ЦК України, з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» необхідно стягнути заборгованість по тілу кредиту у сумі 6200 грн. 00 коп. та 3353 грн. 12 коп. боргу зі сплати процентів за користування кредитним коштами, а всього 9553 грн. 12 коп., відмовивши в решті позовних вимог за необґрунтованістю. Відповідно до ч.1\~ст.88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на зазначене та беручи до уваги те, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню то, відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог. За таких обставин, враховуючи, що позовні вимоги задоволені на 15 % суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати в сумі 240 грн. виходячи із суми сплаченого позивачем судового збору та пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial