Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

01.04.2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, яким просить визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . На обгрунтування позовних вимог зазначила, що є одноособовим власником вказаної квартири, а відповідачка, її донька [PERSON] , хоч і зареєстрована у квартирі, однак не проживає у такій та не несе витрат по утриманню житла. Відтак, на підставі положень ст.ст.391, 405 ЦК України, просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування зазначено квартирою у зв`язку із непроживанням без поважних причин понад один рік. Позивач [PERSON] в судовому позовні вимоги підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що в листопаді 2020 року донька виселилась зі спірної квартири та з цього часу фактично припинила своє проживання в квартирі, не підтримує спілкування з матір`ю. Факт непроживання доньки у спірній квартирі підтверджується актами ЛКП за період з березня 2021 року до серпня 2021 року, що вважає достатнім для вирішення справи по суті та просить задовольнити позов повністю. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча повідомлялася про розгляд справи, про що свідчать довідки Укрпошти (а.с.33, 40,48). Представник третьої особи подав письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника Червоноградського міського відділу ДМС ГУ у Львівській області. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч.1 ст.81 ЦПК України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 1/2 ідеальна частка квартири [ADDRESS] належить [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі рішення Бюро приватизації Державного підприємства Червоноградського управління житлово-комунального господарства від 15.09.1998 року №81 (а.с.9), а інша 1/2 ідеальна частка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сокальської нотаріальної контори 31.08.2020 року за № 2-1331 та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.08.2020 року, про що видано витяг про реєстрацію права власності за № 22209629 (а.с.8). Із копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та її доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.5-7). Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власник, відповідно до положень ч.1 ст. 319 ЦК України, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2). У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71,72 ЖК України застосуванню не підлягають. На підтвердження обставин, на яких грунтується позов, позивачем надано складені майстром ДЕЖФ КП «Червонограджитлокомунсервіс» Гук О.Ю. акти від 09.03.2021 року (а.с.15), від 03.06.2021 року (а.с.56), від 30.08.2021 року (а.с.55). Однак такі не можуть бути прийняті судом до уваги як такі, що підтверджують факт непроживання відповідачки у спірному житлі понад встановлений ст. 405 ЦК України річний строк, оскільки такі підтверджують лише той факт, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою на дату їх складання, а саме 09.03.2021 року, 03.06.2021 року, 30.08.2021 року, однак жодним чином не є інформативними з точки зору визначення початкового моменту непроживання відповідачки у спірному житлі. Пояснення позивачки в судовому засіданні про те, що фактично відповідачка виселилась зі спірної квартири в листопаді 2020 року не підтверджені жодними іншими доказами. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а відтак позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed