Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

01 червня 2016 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про виселення. Позивач мотивував позов тим, що публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) та [PERSON] 23 серпня 2006 року уклали кредитний договір, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 39 000 доларів США строком до 23 серпня 2021, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. У забезпечення виконання зобов`язання сторони кредитного договору уклали договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] надала в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, а відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним договором не виконала. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки. Іпотекодержателем було направлено письмову вимогу до відповідачів про виселення. Таким чином, відповідачі підлягають виселенню з іпотечної квартири. На підставі викладеного, з урахуванням уточнень до позовної заяви, позивач просить виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 02 червня 2016 року по справі відкрито провадження. 16 листопада 2016 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року про відкриття провадження. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року справу повернуто до суду першої інстанції для належного оформлення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року виправлено описку в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року залишено без руху. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року повернуто апелянту. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року про витребування доказів у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Поветкіної Н.М. витребувано докази. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження по справі № 205/4229/16-ц до набрання законної сили рішенням суду у справі № 205/2769/18 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовлено. 22 грудня 2017 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надані заперечення проти позову, в яких заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність у договорі посилання на придбання якої саме квартири надано кредитні кошти, а також відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням. 29 грудня 2017 року від представника позивача Демченко А.М. надійшли пояснення, в яких вона зазначила, що кредитні кошти за договором були надані на купівлю квартири. 24 травня 2018 року до суду подано представником відповідача [PERSON] - [PERSON] відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позову Банку. 23 липня 2018 року від представника позивача Гаренко Н.В. подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що заперечення відповідача необґрунтовані та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Представник позивача Сафір Ф.О. письмово просив розглянути справу за відсутності представника Банку. Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява, в якій просив розглядати справу за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] у судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 23 серпня 2006 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNC0GK00000039, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати [PERSON] кредитні кошти на строк з 23 серпня 2006 року по 23 серпня 2021 року у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 39 000 доларів США на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 5685 доларів США на сплату страхових платежів. [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки, винагороду, комісію за користування кредитними коштами (том 1, а.с. 4-5). У забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № DNC0GK00000039 23 серпня 2006 року сторони уклали договір іпотеки № DNC0GK00000039, згідно з яким [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с. 6-7). Квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., зареєстрованому в реєстрі за № 1879. Продаж квартири вчинено за 232 000 грн. (том 1, а.с.95). Зобов`язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, а відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним договором не виконала, чим порушила умови кредитного договору. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, виконання рішення в частині звернення стягнення зупинено на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В задоволенні позову банку в частині виселення [PERSON] та [PERSON] відмовлено (том 1, а.с. 8-13). [PERSON] 14 березня 2016 року та [PERSON] 22 квітня 2016 року Банком направлені вимоги про добровільне звільнення ними та всіма зареєстрованими та незареєстрованими у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , особами предмету іпотеки (том 1, а.с.14-17). Судом встановлено, що відповідно до довідки, виданої 20 березня 2019 року Головою правління «ОК ЖБК № 186» у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] та члени її сім`ї: чоловік - [PERSON] , донька - [PERSON] , онук - [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с. 191, 194-195). 12 квітня 2019 року позивачем направлено вимогу [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , про добровільне звільнення у місячний термін квартири [ADDRESS] (том 1, а.с. 212-213). Проте, станом на момент ухвалення рішення квартира не звільнена відповідачами. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись до суду з даним позовом, Банк зазначає, що надав відповідачу [PERSON] , яка є власником квартири, кредит на купівлю квартири у розмірі 39 000 доларів США, тому квартира придбана за рахунок кредиту. Відповідно до даних офіційного сайту Національного банку України bank.gov.ua курс долара США станом на 23 серпня 2006 року становив 5,05 грн за долар США, тобто сума у розмірі 39 000 доларів США станом на 23 серпня 2006 року дорівнювала 196 950 грн. Однак, як встановлено судом, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана [PERSON] 23 серпня 2006 року за 232 300 грн. Таким чином різниця між сумою, за яку придбана квартира, та розміром наданого кредиту дорівнює 35 350 грн. або 7 000 доларів США. Виходячи з наведеного, кредитних коштів, наданих Банком [PERSON] не вистачило би на придбання квартири, яка є предметом договору іпотеки № DNC0GK00000039. А отже, вказану квартиру не можна вважати такою, що придбана за кредитні кошти. В такому випадку виселення з квартири можливе лише за умови надання особам, які там проживають, іншого житлового приміщення, яке повинно зазначатися у рішенні суду про виселення. Оскільки позивачем не доведено, що іпотечне майно придбане за кредитні кошти, а також це спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, крім того, не зазначено житло, яке надається відповідачам при виселенні, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про виселення відповідачів. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed