Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ПАТ "Креді [PERSON]" про визнання недійсним договору. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14 березня 2007 року між ним та акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» було укладено договір №78 про отримання кредиту на суму 42 000 дол. США з строком повернення 15 квітня 2017 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 12,8 % річних. 31 серпня 2006 року группа «Credit Agricole» придбала 99,967 акцій АТ «Індекс-банк» та у 2011 році АТ «Індекс-банк» змінило назву на «Креді [PERSON]». Проте, оскільки під час укладення спірного договору порушені його права як споживача, згідно нормам ЗУ «Про захист прав споживачів», змушений звернутися до суду та просить визнати спірний договір недійсним. Представник позивача 14.11.2016 року подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. У даній заяві зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. (а.с.23). Представник відповідача в судове засідання не з'явився про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 18.10.2016 року подав до суду заперечення, в яких просить суд в позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України Про захист прав споживачів. Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Так, відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до Розділу 1 договору від 14.03.2007р. кредитор (відповідач) зобовязався надати позичальнику (позивачу) на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 42000,0 (Сорок дві тисячі) дол. США (212100,00 грн. в гривневому еквіваленті), зі сплатою 12,8 (дванадцять цілих і вісім десятих) відсотків річних на умовах визначених цим договором, а позичальник зобовязується відповідно до цього договору повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, зокрема згідно визначеного графіка, в якому визначено строк погашення, сума погашення, залишок заборгованості за кредитом. Термін користування кредитом з 15 березня 2007 року до 15 квітня 2017 року, але до повного виконання позичальником умов договору. Сторони визначили мету отримання кредиту та порядок надання кредиту (а.с.6-8). Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Отже, сторони визначили всі істотні умови договору. Щодо несправедливості умов укладеного договору то, позивач, будучи вільним в укладенні договору, був ознайомлений з умовами договору про надання кредиту та вважав їх справедливими, розумів всі умови договору, правові наслідки його укладення, що засвідчив особистим підписом на кожній сторінці договору. При цьому, позивач отримав кошти, не скористався правом щодо відкликання згоди на укладення договору, не звертався з заявами про надання додаткової інформації або розяснення окремих положень договору. Відомості про повну відмову позивача від його виконання з підстав порушення вимог Закону України Про захист прав споживачів відсутні. Таким чином, суд вважає, що в момент вчинення сторонами оспорюваного правочину були додержані встановлені чинним законодавством вимоги та сторони уклали договір, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій, на підставі вільного волевиявлення, котре відповідало їх внутрішній волі як учасників правочину, тому суд приходить до висновку, що встановлені законом підстави для визнання недійсним договору відсутні.

Outcome: dismissed