Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

У березні 2013 року Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. 12.01. 1991 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. 12.07. 2011 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу позивачем та відповідачем було придбано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2004 року та придбано автомобіль марки Fiat Doblo 2008 року випуску на підставі договору купівлі-продажу автомобіля 08/453 від 20.07.2008 року. Позивач просила визнати вказане майно спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності в розмірі ? частини на спірну квартиру та в розмірі ? частини на спірний автомобіль, виплати компенсацію у вигляді грошових коштів в розмірі ? частини вартості спірного майна, а саме: квартири у розмірі 454 190 грн. та автомобілю у розмірі 80 000 грн. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року позовні вимоги було частково задоволені, а саме: визнано спільною сумісною власністю однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м. та автомобіль марки Fiat Doblo 2008 року; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], в решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 січня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постановою Вищого спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року було частково скасовано рішення Оболонського районного суду від 21 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в частині визнання права власності в частинах по ? квартири за кожним із сторін, оскільки на час ухвалення рішення судом першої інстанції - 21 жовтня 2013р., спірна квартира перебувавала у власності іншої особи, то без визнання недійсним правочину, за яким остання її набула, підстав для визнання права власності по ? частині квартири за сторонами у суду не було, оскільки, вона їм не належала та направлено справу на новий розгляд. В решті частині рішення судів попередніх було залишено без змін. У жовтні 2014 року Позивачем [PERSON] було подано позовну заяву до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позивач мотивувала свої позовні тим, що договір дарування спірної квартири від 25 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасимчуком В.В., який укладений між [PERSON] та [PERSON], укладено в порушення вимог чинного законодавства, без згоди Позивача. Відповідачем було подано зустрічну позовну заяву про виключення майна із складу спільної сумісної власності та визнання його, таким, що не підлягає поділу. За клопотанням представника Відповідача за первісним позовом вимоги за первісним позовом, позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним та зустрічні позовні вимоги про виключення майна із складу спільної сумісної власності та визнання його, таким, що не підлягає поділу було об'єднано ухвалою суду в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, та заперечувала проти позовних вимог за зустрічним позовом, просила відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] та представник третьої особи - [PERSON] заперечували проти первісного позову, просили відмовити в його задоволенні, та підтримали позовні вимоги за зустрічною позовною заявою, просили їх задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) обґрунтовувала заперечення за первісним позовом та позовні вимоги за зустрічним позовом тим, що квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м. придбана за особисті кошти [PERSON], які були подаровані його матір'ю - [PERSON] Зазначені кошти були отримані від продажу нею 20.09.2004 року належного пакету акцій ВАТ «Газпром» та перераховані на банківський рахунок відповідача за первісним позовом [PERSON], з метою придбання останнім квартири в м. Києві. А отже, спірна квартира не є спільною сумісною власністю та [PERSON] мав право на укладення договору дарування на користь своєї матері. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 12 січня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис №74 12 липня 2011 року шлюб між ними було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис № 296. За час шлюбу (з 12 січня 1991 року по 12 липня 2011 року) було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31 кв.м., житловою 15 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2004 року (а.с.36). 25 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасимчуком В.В.(а.с. 68 т.2) Судом встановлено, що Відповідач за первісним позовом не звертався до суду про визнання права особистої приватної власності квартири, що є предметом зазначеного вище договору дарування до моменту оформлення такого договору. Відповідно ст. 60 Сімейного кодексу ( далі - СК ) України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до п.19 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11: «….само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу». Згідно ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 2 ст. 369 ЦК України передбачає, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України та п. 4.3 Розділу 2 глави 1 Наказу міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»: «Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу». Порядок вчинення нотаріальних дій щодо відчуження майна, що є спільною сумісною власністю регламентує п. 4 Розділу 2 глави 1 Наказу міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі - Порядок). Зокрема, п. 4.1 Порядку встановлено, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. Пунктом 4.2 Порядку закріплено: «при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Позивач за первісним позовом пояснила у судовому засіданні, що згоди на відчуження спірної квартири не надавала, крім того, вона не знала і не могла знати про факт такого відчуження. Відповідач за первісним позовом підтвердив такий факт та пояснив, що не вважає спірну квартиру спільним майном, а вважає своєю особистою власністю, а тому і не мав отримувати таку згоду . Пунктом 4.4. Порядку передбачено, правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо. Далі п.4.5 встановлює, про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину. Пункт.8 договору дарування спірної квартири містить заяву Дарувальника (Відповідача за первісним позовом) про те, що квартира, яка є предметом даного договору не перебуває у спільній сумісній власності, а є його особистою приватною власністю. Статтею 321 ЦК України та ст. 41 Конституцією України закріплено принцип непорушності права власності, а саме , що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень». Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України)». Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги щодо недійсності правочину, а саме договору дарування від 25 січня 2013 № 93 підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першою ст. 71 СК України встановлено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженістю між подружжям, а при недосягнення згоди - виходячи з дійсної вартості майна на час розгляду справи.. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Позивачем за первісним позовом в обґрунтування своїх вимог надано висновок експерта оціночної діяльності щодо реальної вартості спірного майна. Вартість майна на момент розгляду справи представником відповідача не оспорювався. Виходячи з обставин, що зазначені вище, а також те, що сторони не дійшли згоди щодо отримання одним та сплату іншим грошової компенсації за частку у спільному майні, вказані кошти не зараховані на депозит суду, суд позбавлений можливості здійснити поділ майна в натурі. Та вважає необхідним провести поділ майна шляхом визнання ідеальних часток подружжя у ньому без його реального поділу у натурі і залишає квартиру у спільній частковій власності у розмірі часток ?. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню частково. Суд вважає правильним визнати спільною сумісною власністю квартиру у [ADDRESS] та визнати право власності на ? частини квартири за Позивачем за первісним позовом. Суд вважає необґрунтованими заперечення [PERSON] щодо первісного позову та вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. 20.09.2004 року згідно Договору купівлі-продажу акцій ВАТ «Газпром». [PERSON] продала філіалу ТОВ КБ «Газенергопромбанк» належні їй 10 000 акцій за ціною 650 000 російських рублів (а.с.27-28). Зазначені кошти відповідно до умов договору були перераховані та отримані [PERSON] (а.с. 29 т.1). 20.09.2004 року філіалом ТОВ КБ «Газенергопромбанк» було здійснено операцію з готівковою валютою, а саме: обмінені грошові кошти в сумі 647 900 російських рублів на 22 000 доларів США (а.с.30 т.1). 20.09.2004 року [PERSON] було укладено з ТОВ КБ «Газенергопромбанк» договір банківського вкладу на суму 22 000 доларів США.(а.с.31 т.1) 21.09.2004 року зазначені кошти за заявою [PERSON] кошти в сумі 21 800 доларів США були перераховані на рахунок Відповідача за первісним позовом. 13.10.2004 [PERSON] знято з рахунку суму коштів у розмірі 21 200 доларів США. Згідно договору купівлі-продажу від 13.10.2004 року, спірна квартира придбана за суму коштів у розмірі 7 105, 85 грн. Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) обґрунтовує свої вимоги тим, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, а отже є його особистою приватною власністю. Разом з тим, посилається на те, що спірна квартира придбана за кошти, що надані третьою особою у справі [PERSON], яка є його матір'ю. Третя особа у справі підтвердила вказаний факт. Разом з тим суду не надано належних та допустимих доказів щодо укладення між [PERSON] та його матір'ю договору дарування грошових коштів, передання цих коштів не вказує на зворотнє. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана виключно за надані [PERSON] кошти. Підстав вважати, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача за первісним позовом (Позивача за зустрічною позовною заявою) судом не встановлено, а отже зустрічни позовні вимоги не підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає правильним стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом суму коштів сплаченого судового збору у розмірі 3 684 грн, 60 коп . На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial