Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, у нього та відповідача є спільна дитина - син [PERSON], [INFO], який проживає з відповідачем. Шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду від 06.12.2012 року. З моменту розлучення відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, його вихованні, оскільки не допускає до квартири аби побачитись з дитиною, до школи подала заяву, в якій прохала не давати дитину батькові. Він, як свідомий громадянин, розуміє свій батьківський обов'язок з виховання та утримання дитини, має можливість його виконувати, оскільки працевлаштований водієм, добре характеризується, на обліку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, сплачує за навчання сина та аліменти за рішенням суду. Позивач в судове засідання надав заяву, відповідно якої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність, яке вмотивоване виробничою зайнятістю, просили вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29 жовтня 2004 року між сторонами по справі було укладено шлюб, свідоцтво [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON], [INFO], свідоцтво [NUMBER]. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.12.2012 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22.01.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі ? частини від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до повноліття дитини. Відповідно розписки відповідача від 17.04.2014 року, остання своєчасно отримує аліменти від позивача. Згідно з характеристикою ДП "Укрдімпромез", позивач працює водієм та добре характеризується на підприємстві, користується повагою колективу, доброзичний та комунікабельний. 22.04.2013 року відповідачем складено на ім'я завідуючої дошкільного навчального закладу №84 заяву, згідно якої просить не давати дитину батькові через розлучення. Відповідно довідки від 27.05.2014 року дошкільного навчального закладу №84 заяву, позивач протягом 4 років цікавиться життям дитини, допомогає закладу, спілкується з вихователями з питання виховання сина. Згідно висновку Бабушкінської районної в м.Дніпропетровську ради від 22.10.2014 року, сторони по справі на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, що відбулась 01.10.2014 року, не дійшли згоди щодо участі у вихованні дитини [PERSON], у зв'язку чим встановити часи спілкування батька з дитиною не можливо, так як матір дитини відхилила запропонований графік. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами в дійсності виник спір з приводу виховання дитини та відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною позивачу. Згідно зі ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої Постановою Верховної ради Української РСР N 789-XII від 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зважаючи на ст.7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п.2 ч.2 ст.18 СК України способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно ч. 3 ст. 9 Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною 6 ст.19 СК України встановлено, що суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивачем визначено часами спілкування з дитиною з 17 год. 00 хв. п'ятниці по 18 год. 00 хв. неділі за адресою власного проживання, відповідач свого графіку спілкування не запропонувала ані в суді, ані на засіданні комісії, позивач добре характеризується та має змогу утримувати дитину, виконує свої батьківські обов'язки, в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки спілкування дитини з батьком є в інтересах дитини та право позивача порушене. Вимоги позивача про визначення часу спільного відпочину з дитиною не конкретизовані, тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір по справі слід віднести за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial