Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

01 грудня 2016 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даною позовною заявою (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07 квітня 2015 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ДМУЮ [PERSON] на виконання судового наказу №2н/205/486/16 виданого 24.06.2014 року Ленінським районним судом м.\~Дніпропетровська про стягнення із [PERSON] на користь КП «Житлово-експлуатаційне підприємство №25» ДМР 3\~394,56 грн. було відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання до 14.04.2015 року. Позивач вказаної постанови не отримував, тим самим був позбавлений можливості добровільно виконати судовий наказ. Постановами державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ [PERSON] від 15\~квітня 2015 року із позивача стягнуто виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій. Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ [PERSON] від 02\~червня 2015 року накладено арешт на кошти позивача. А постановою від 13 травня 2015 року накладено арешт на все рухоме майно позивача та заборонено його відчуження. [PERSON] звертався до суду із скаргою на дії державного виконавця, яку ухвалою суду від 15 грудня 2015 року задоволено. Позивач зазначає, що діями відповідача йому спричинено значної моральної шкоди, у звязку із чим, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому посилаючись на обґрунтування викладені в позовній заяві, просить стягнути із відповідача на свою користь компенсацію спричиненої моральної шкоди в сумі 3\~000,00 грн. Позивач та його представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити. Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні проти вимог позову заперечувала. Просила у задоволенні позову відмовити. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст складений 24 березня 2017 року. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, зясувавши обставини спору та перевіривши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що на виконанні у Ленінському ВДВС ДМУЮ перебував судовий наказ №2н/205/486/14 виданий Ленінським районним судом м.\~Дніпропетровська про стягнення із [PERSON] на користь КП\~«ЖЕП №25» ДМР заборгованості в сумі 3\~394,56 грн. На виконання вказаного судового наказу державним виконавцем Ленінського ВДВС ДМУЮ прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 квітня 2015 року та запропоновано у строк до 14 квітня 2015 року добровільно виконати рішення суду. 15 квітня 2015 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ДМУЮ прийнято постанови про стягнення із [PERSON] витрати на проведення виконавчих дій та виконавчого збору. Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ від 02 червня 2015 року накладено арешт на кошти [PERSON], а постановою від 13 травня 2015 року накладено арешт на рухоме майно, що належить позивачу. Встановлено, що [PERSON] звертався до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська зі скаргою на дії державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ [PERSON] Ухвалою Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 15 грудня 2015 року скаргу позивача на дії державного виконавця задоволено (а.с.4-6). Суд вирішив: визнати неправомірними дії державного виконавця Ленінської державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] при здійсненні виконавчого провадження №47128798 щодо: - не направлення божнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження; - стягнення виконавчого збору у розмірі 339, 45 грн. та витрат на проведення виконавчих дій у сумі 51,11 грн.; - арешту всього рухомого майна боржника; - арешту коштів боржника; скасовано постанову державного виконавця Ленінської державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] від 15.06.2015 року про стягнення виконавчого збору; скасовано постанову державного виконавця Ленінської державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] від 15.06.2015 року про стягнення витрат на проведення виконавчих дій; скасовано постанову державного виконавця Ленінської державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] від 13.05.2015 року по виконавчому провадженню №47128798; зобов'язано державного виконавця Ленінської державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] усунути порушення та виключити запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 13.05.2015 року, щодо арешту всього рухомого майна боржника. Згідно до ст..23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.2,3 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ст.. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Під моральною шкодою, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Аналізуючи доводи позивача щодо завданої йому внаслідок дій відповідача моральної шкоди, суд вважає, що дані вимоги є необґрунтованими та безпідставними, взагалі недоведеними у звязку із чим, суд відмовляє у їх задоволенні в повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання щодо сплати судових витрат, згідно статті 88 ЦПК України та вимог Закону України «Про судовий збір», судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed