Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

01 жовтня 2019 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, відзначаючи, що вона з відповідачем у справі 27 жовтня 2001 року зареєстрували шлюб. [INFO] у них народився син [PERSON] . Шлюбні стосунки між сторонами у справі припинені, разом не проживають п`ять років, спільне господарство не ведуть, відсутній спільний бюджет. Позивачка вважає, що збереження шлюбу суперечить її інтересам. Причиною розпаду їхньої сім`ї є те, що відповідач не працював, не забезпечував сім`ю, і вона була змушена їздити працювати за кордон, щоб утримувати їхню сім`ю. Відповідач не тільки постійно жив за рахунок позивачки, а й продавав нерухомість, що була придбана нею за її кошти, і все отримане від продажу витрачав на себе. Почуття прихильності, любові та поваги нею до чоловіка втрачені. Вона вже стомилася бути в сім`ї не жінкою, а «чоловіком-добувачем». У зв`язку з зазначеним [PERSON] просить суд постановити рішення, яким розірвати шлюб між нею та [PERSON] , оскільки наразі спору про поділ майна і місце проживання сина у них нема. У судовому засіданні представник позивача адвокат Махно К.І. в інтересах позивачки підтримала позовні вимоги [PERSON] , просила задовольнити їх, пояснивши суду, що [PERSON] і наразі вимушена працювати за кордоном, а саме в Італії, на трьох роботах, щоб утримувати свого сина, який залишився жити в Україні. Від дня пред`явлення позову до суду нічого не змінилося, [PERSON] наполягає на задоволенні її позовних вимог, оскільки примирення між нею і відповідачем не можливе. Просила не стягувати з відповідача на користь позивачки понесені у справі судові витрати, бо позивачка переконана, що все одно відповідач не сплатить ці витрати, бо в нього нема коштів. У судовому засіданні відповідач не визнав позов [PERSON] до нього про розірвання шлюбу, пояснивши суду, що все, що написано в позові, то не є правда. Дійсно, він певний час не працював, але ж потім працевлаштувався і заробляв гроші, як міг. Він з сином їздив до дружини в Італію влітку 2019 року і з`ясував, що там у дружини вже інший чоловік, але він все одно не бажає розлучатися з [PERSON] , вважаючи, що все ще можна поправити в їх сім`ї. Однією сім`єю він не живе з [PERSON] близько 6 останніх років. Він не зміг поїхати до дружини протягом двомісячного строку, який надав суд їм для примирення, бо до 26 грудня 2019 року він працював, а потім йому потрібно було оформлювати третю групу інвалідності. Він не поїхав до дружини, бо тепер у нього нема грошей. Просив не розлучати його з [PERSON] , а примирити їх. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її чоловік є хрещеним батьком сина сторін у справі. Більше півроку тому [PERSON] з заробітків з Італії почала пересилати їй, свідку, гроші, щоб вона, свідок, купувала все необхідне сину [PERSON] і [PERSON] , бо гроші, які [PERSON] пересилала своєму чоловікові, той витрачав не на ремонт купленого ними будинку і на сина, а на інші потреби. Ще коли була живою мати відповідача, [PERSON] і тоді вже не висилала гроші чоловікові, а його матері. Зараз син сторін у справі живе в с.К.Роздори Пологівського району, а відповідач живе в м.Пологи. Свідку відомо, що останніх два роки у [PERSON] в Італії склалися фактичні шлюбні відносини з іншим чоловіком, і про це знає відповідач, який їздив з сином влітку 2019 року до дружини. Суд, вислухав у судовому засіданні представника позивачки, відповідача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст.112 Сімейного кодексу України, виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому виконкомом К-Роздорівської сільської ради Пологівського району Запорізької області 27 жовтня 2001 року шлюбі, що підтверджується копією виданого 27 жовтня 2001 року свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Сторони від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , що встановлено судом з копії свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 10 червня 2004 року. З матеріалів справи і пояснень учасників справи вбачається, що між сторонами у справі склалися напружені стосунки, сторони шлюбні відносини не підтримують останні шість років, у позивачки фактично склалися сімейні стосунки з іншим чоловіком. Позивачка не має бажання дійти примирення, оскільки після спливу двомісячного строку, який судом надався сторонам для примирення, позивачка на розірванні шлюбу наполягає. Суд, проаналізував добуті докази в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного Кодексу України законодавець закріпив, що шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до частин 3 і 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З огляду на те, що протягом строку для примирення сторони не досягли примирення, позивачка на розірванні шлюбу наполягає, а відповідач, не надаючи переконливих доказів, не визнає позовні вимоги, суд вважає, що сім`я розпалася остаточно і подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечать інтересам кожного з них і інтересам їх неповнолітнього сина. На підставі пояснень представника позивача суд не стягує з відповідача на користь позивачки понесені по справі судові витрати.

Outcome: approved