Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], де третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю Телевізійна компанія «Приват ТБ Дніпро», про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на 9 телевізійному каналі [INFO] відбулася телепередача за участі відповідача [PERSON] В цій передачі відповідач голослівно, без всяких підстав обізвав позивача шизофреником та психічно нездоровою людиною, людиною, яка не повинна займатися тренерською роботою та такою, що не є компетентним тренером. Крім того, було зазначено про сімейне життя позивача. Дана інформація була розповсюджена великому колу людей, оскільки відбувалася в ефірі телевізійного каналу, і є такою, що суттєво підриває ділову репутацію позивача та є такою, що порочить його честь та гідність, що призвело до моральних страждань позивача. На підставі викладеного, позивач, просив суд спростувати неправдиву інформацію розповсюджену [PERSON] через 9 телевізійний канал, зобов'язати відповідача принести вибачення при свідках в прямому ефірі, стягнути з відповідача моральну шкоду та судові витрати по справі. Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив суд спростувати неправдиву інформацію розповсюджену [PERSON] через 9 телевізійний канал, зобов'язати відповідача принести вибачення при свідках в прямому ефірі, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судові витрати по справі, які складаються з сплаченого судового збору та витрат пов'язаних із судовим процесом на придбання канцелярських товарів, услуг копіювання (а.с.3-6,84,120,182,206,236). У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що жодне із сказаних ним висловлювань не є таким, що порочить честь та гідність позивача. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи - ТОВ ТК «Приват ТБ Дніпро» до суду не з'явився, надавши заяву щодо розгляду справи за їх відсутності (а.с.114). Суд, вислухавши позивача, відповідач, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Захист особистих немайнових прав фізичної особи передбачений книгою другою глави 20 ЦК України Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Стаття 269 ЦК України визначає, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, згідно з ч. 1 ст. 271 ЦК України. Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (ст. 270 ЦК України). За змістом ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватисьКонституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї передбачений ст. 32 Конституції України. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа "Лінгенс проти Австрії"). Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Проте тією ж ст.10 ч.2 Конвенції передбачено законодавче обмеження права на свободу думки та слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань, зокрема, для захисту репутації або прав інших осіб, тощо, і є необхідним в демократичному суспільстві. Тому навіть коли твердження становить оціночне судження, має бути наявна фактична основа для такого судження. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа "Лінгенс проти Австрії"), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 своєї постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. З урахуванням викладеного, наданих сторонами доказів, показань допитаних в судовому засіданні свідків, суд приходить до висновку проте, що інформація, яка була розповсюджена в телевізійному ефірі Товариства з обмеженою відповідальністю Телевізійна компанія «Приват ТБ Дніпро» [INFO] [PERSON], а саме «в 1996 году была опубликована статья ведущих тренеров не только бывшего СССР, но и Российской Федерации, по поводу «Шахматных ступенек», что это полный плагиат ведущих тренеров тогда Советского Союза, что он ([PERSON]) полностью передрал их материал, выпустил свою книжку, назвал, что он там хороший тренер…», «Одни соревнования проходили, мальчик, ему тогда семь лет было, поставил ему ([PERSON]) «детский» мат, после чего он прекратил свою практику как шахматист», «После чего было заявление родителей, в котором они сказали: «Мы устали от последнего места, поменяйте нам тренера», є фактичними даними. Оскільки в судовому засіданні відповідачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження достовірності даної інформації, суд вважає цю інформацію недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] Що стосується висловлювання відповідача [PERSON] - «Я настолько засудил свою жену бывшую (которая у него каким-то образом была), что она сбежала в США», суд також вважає її такою, що принижує честь та гідність позивача, оскільки це є втручанням в сімейне життя та порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Інші висловлювання [PERSON] є його думкою та оціночними судженнями, а відтак спростуванню не підлягають. Висловлювання щодо «розвалу [PERSON] роботи школи» не є висловлюванням з боку відповідача. Слова [PERSON] про діагноз [PERSON] шизофренія є доступними відомостями, оскільки про цей діагноз є посилання в книзі [PERSON] і на передачі [INFO] [PERSON] щодо цього факту послався на те, що даний факт викладено у книзі самого позивача. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Виходячи з принципів розумності та справедливості, а також з врахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача [PERSON], ступінь вини відповідача, який своїми неправомірними діями завдав дані страждання, суд вважає можливим стягнути моральну шкоду в розмірі 500 грн. Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 243,60 гривень. Що стосується витрати на придбання канцелярських товарів та послуги копіювання, такі вимоги задоволенню не підлягають, як такі що не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: partial