Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

У квітні 2016\~р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить визначити йому додатковий строк два місяці, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка померла 02.06.2003\~р. Представник Мирославської сільська рада Бердичівського району Житомирської області просить, якщо це можливо, позов задовольнити, оскільки померла [PERSON] склала заповіт на двох братів [PERSON], та [PERSON], а відтак має бути виконана її воля, що б спадщина була поділена мін ними у рівних частках. [PERSON] та його представник проти позову заперечили, посилаючись на те, що [PERSON] у будинку разом з матір'ю [PERSON], тривалий час до її смерті та після її смерті не проживав. Судом з'ясовано, що [PERSON] померла 02.06.2003\~р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ТП №\~280377 від 04.02.2016\~р. (а.\~с.\~11). У пункті 1 листа від 16.05.2013\~р. №\~24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що, зокрема, норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Таким чином до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР, а не Цивільного кодексу України. Відповідно до заповіту від 02.06.2000\~р. [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своїм синам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.\~с.\~10). Тобто, зважаючи на статті 524, 525, 527 та 534 Цивільного кодексу Української РСР, спадкоємцями [PERSON] за заповітом в рівних частках є [PERSON] та [PERSON]. Між тим, постановою від 30.03.2016\~р. №\~716/02-31 державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в 1/2 частці на майно [PERSON] у зв'язку з тим, що той пропустив строк, встановлений законодавством України для прийняття спадщини (а.\~с.\~12). Зі змісту позовної заяви, у тому числі позовної вимоги, випливає, що [PERSON] визнає ту обставину, що ним пропущено строк, встановлений законодавством України для прийняття спадщини. Як вбачається з довідки від 26.01.2016\~Р. №\~191 Мирославьскої сільської ради Бердичівського району Житомирської області, на день смерті [PERSON] за зареєстрованою адресою її місця проживання: [INFO], на день її смерті та протягом шести місяців після цього ніхто не був зареєстрований (а.\~с.\~9). У довідці від 09.12.2016\~р. №\~1076 Мирославської сільської ради Бердичівського району Житомирської області вказано, що, зокрема, [PERSON] не був зареєстрований, але фактично проживав до дня смерті своєї матері [PERSON], яка померла 02.06.2003\~р., за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, с.\~Мирославка, вул.\~Демчинська, 268, та у шестимісячний строк після її смерті вступив у фактичне володіння спадковим майном, а саме: здійснював в її господарстві обробітку земельної ділянки, підтримував у належному стані будинок з господарськими спорудами та прилеглу територію за зазначеною адресою (а.\~с.\~43). [PERSON] обставину про те, що [PERSON] після смерті матері [PERSON], переїхав проживати у її будинок та займався там господарством, визнав. За таких обставин висновок, якій міститься у постанові від 30.03.2016\~р. №\~716/02-31 державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії, про те, що [PERSON] пропустив строк, встановлений законодавством України для прийняття спадщини, є правильним. Згідно з частиною першою та другою статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)\~якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)\~якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Зважаючи на наведені вище відомості з довідки від 09.12.2016\~р. №\~1076 Мирославської сільської ради Бердичівського району Житомирської області та пояснення щодо цих відомостей [PERSON], а також на норму статті 549 Цивільного кодексу Української РСР, Суд вважає, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], як такий, що фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У позовній заяві [PERSON] просить визначити йому додатковий строк два місяці, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка померла 02.06.2003\~р. Однак, як зазначалось вище, у пункті 1 листа від 16.05.2013\~р. №\~24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказано, що, зокрема, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Таким чином [PERSON] не може бути визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], оскільки визначення цього строку передбачено статтею 1272 Цивільного кодексу України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. За такої обставини Суд не з'ясовує питання щодо поважності пропуску [PERSON] строку, встановленого законодавством України для прийняття спадщини, оскільки воно не впливає на висновок, наведений у попередньому абзаці. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. При цьому Суд вважає за необхідне роз'яснити, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 550 Цивільного кодексу Української РСР (частиною першою якої встановлено, що, зокрема, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними), а відтак [PERSON] має право звернутись до суду з іншим позовом, пред'явивши позовну вимогу про продовження йому строку для прийняття спадщини смерті матері [PERSON].

Outcome: dismissed