Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , яку вона за договором купівлі-продажу 08.04.2021 придбала у [PERSON] та її сина [PERSON] через їх представника [PERSON] , відповідно до довіреності від 23.02.2021, повіреної консулом Генерального консульства України в м. Торонто (Канада). Після вчинення договору купівлі-продажу квартира була звільнена від речей та майна продавців, їй були передані ключі від неї, але по даний час відповідачі не знялись з реєстрації з придбаної нею квартири. Вони біля двадцяти років постійно проживають в Канаді і коли в черговий раз з`являться в Україні і зможуть знятися з реєстрації їй не відомо. В договорі купівлі-продажу квартири не було зазначено їх обов`язок знятись з реєстрації з квартири [ADDRESS] за вказаною адресою, у зв`язку з чим Вигодським селищним ЦНАП було відмовлено в знятті з реєстрації [PERSON] та [PERSON] і рекомендовано звернутись до суду. Викладені обставини створюють їй проблеми в користуванні квартирою, зокрема в оформленні субсидії, тобто порушується її право приватної власності. Сторони в судове засідання не з`явилися, однак від позивачки та представника відповідачів за довіреністю надійшли окремі письмові заяви, в яких обидві сторони просять справу розглядати у їх відсутності та задовольнити позов повністю, відповідачі позов визнають. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 28.04.2021 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 29 квітня 2021 року від представника відповідачів за довіреностями від 23.02.2021 (а.с. 7, 8) - [PERSON] надійшла заява про визнання позову, в якій вона також просить справу розглядати у її відсутності та у відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.22). 14 травня 2021 року позивачкою подано заяву про розгляд справу без неї (а.с. 24). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, про що складено відповідну довідку. Виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін та без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, судом перевірено, що заява представника відповідачів про визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Враховуючи, що відповідачі через свого представника позов визнали, визнання ними позову не суперечить інтересам сторін, тому суд приймає визнання позову відповідачами та приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позову. Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 08.04.2021 приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Губою І.В., зареєстрованого в реєстрі за №522, [PERSON] купила у [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 23.02.2021 Заїкою Н.В., консулом Генерального консульства України в м. Торонто (Канада) за реєстровим за № 573-78, та [PERSON] ,від імені якого діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 23.02.2021 Заїкою Н.В., консулом Генерального консульства України в м. Торонто (Канада) за реєстровим за № 573-80, належну їм квартиру [ADDRESS] (а.с.4-5). Згідно з довідкою вих. №714/02-23 від 31.03.2021 Вигодської селищної ради Івано-Франківської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого повторно 19.12.1997, шлюб між [PERSON] і [PERSON] у Долинському відділ реєстрації актів громадянського стану розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 03 вересня 1996 року зроблено запис №171. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.17). Як визначено в п. 11 вищевказаного Договору, продавці зобов`язуються звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали і передати квартиру покупцю до 10.04.2021. Обов`язку знятися з місця реєстрації квартири [ADDRESS] за даною адресою, в Договорі не передбачено. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом (квартирою), яка належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] . Оцінка суду: вивчивши зміст позову, беручи до уваги заяви сторін та визнання позову відповідачами, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та представлені позивачкою на виконання вимог ст.ст. 80, 81 ЦПК України, які вона вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що позивачка проживає у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. У вказаній квартирі зареєстровані попередні власники квартири - відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] , які близько двадцяти років в ній не проживають, а знаходяться за кордоном. [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї [PERSON] , а також не відносяться вони і до кола осіб, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачі після продажу квартири повністю звільнили її від своїх речей та передали ключі новій власниці - [PERSON] , однак з реєстрації за місцем знаходження квартири вони не знялися, так як фактично всі дії з продажу та звільнення квартири від речей останніх здійснювала їх представник за довіреністю. Останні тривалий час проживають в Канаді, не використовують квартиру для проживання, а формальна їх реєстрація у ній створює незручності позивачці, як новому власнику, в користуванні нею, оформленні субсидії. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст. 391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати таке. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні із нормами ст. 405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Оскільки відповідачі не були і не є членами сім`ї позивачки, відтак застосуванню до даних правовідносин підлягають вищевказані положення ст. 391 ЦК України. Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивачка на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. З викладеного слідує, що відповідачі не мають можливості у зв`язку з їх відсутністю в Україні добровільно знятись з реєстраційного обліку, хоча фактично не проживають у спірній квартирі більше одного року без поважних причин, не є членами сім`ї позивачки, тобто особами, які проживали разом з [PERSON] і вели з нею спільне господарство, що не заперечила їх представник, подавши заяву про визнання позову. Однак зазначене створює для позивачки незручності у реалізації права власності та користуванні квартирою. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, а відповідачів [PERSON] та [PERSON] визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . На підставі ст.ст. 33, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317,319, 379, 380, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved