Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

01.06.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] , право власності на 1/2 частку вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.11.1991 року. Шлюбне життя з відповідачем не склалося та шлюбні відносини вони припинили з 2011 року. Під час шлюбу, а саме 29.09.1999 року сторонами було придбано двохкімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] , договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Растєгаєвим В.М., зареєстровано в реєстрі № 2736. Між сторонами наявний спір про поділ спільного майна подружжя, так як добровільно здійснити поділ набутого у шлюбі майна відповідач не бажає. На теперішній час між сторонами склались досить неприязні відносини, що перешкоджають їм дійти згоди з питання поділу майна і змушує позивача звернутись за захистом моїх прав та інтересів до суду, оскільки колишній чоловік, не визнає за нею право власності за 1/2 частину спільного майна і вважає його особистою власністю. Ухвалами суду від 04.06.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, витребувані докази. Ухвалою суду від 30.06.2021 року, розгляд справи відкладено в зв`язку з неявкою сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про причини неявки не сповістив, правом надання відзиву не скористався. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено,що з 22.11.1991 року сторони у справі: [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , Жовтневим відділом реєстрації актів громадянського стану м. Кривого Рогу, актовий запис № 1246 від 22.11.1991 року. (а. с. 7) Під час подружнього життя, сторонами, було набуте нерухоме майно: двохкімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 29,4 кв.м., загальною площею 45,0 кв.м., розташовану на п`ятому поверсі п`ятиповерхового будинку. Зазначена квартира придбана на ім`я відповідача [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим 29.09.1999 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Растєгаєвим В.М., зареєстровано в реєстрі № 2736. (а. с. 8). Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 370 цього ж Кодексу, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього ж Кодексу. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК). Згідно з п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З урахуванням викладеного, засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя та положень ст. 17 СК України, спільне рухоме майно підлягає поділу з визначенням часток. Таким чином, на підставі наведеного, виходячи із принципів об`єктивності, реальності і справедливості суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на спростування викладених обставин та відповідачем не заявлено суду про неналежність або ж недопустимість наданих позивачем доказів. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати понесені нею за сплату судового збору у розмірі 908,00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved