Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

01 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 05 червня 1993 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який рішенням Володимир-Волинського міського суду від 01 березня 2016 року було розірвано. Згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 вересня 2016 року житловий будинок [ADDRESS] , визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем була домовленість спільно сплачувати всі витрати, пов`язані з утриманням будинку та вартість нарахованих комунальних послуг. Однак, відповідач [PERSON] з вересня 2016 року по теперішній час не бере жодної участі в утриманні зазначеного житлового приміщення та ухиляється від сплати комунальних послуг. Позивач, починаючи з вересня 2016 року одноособово сплачував платежі за надані комунальні та інші послуги. За вказаний період ним здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання будинку на загальну суму 29489, 35 грн. та згідно акту звірки взаємних розрахунків Управлінню поліції охорони Волинської області оплачено 9793 грн. Загальна сума сплачених платежів по утриманню будинку становить 39282 грн. 35 коп. Тому просить стягнути з відповідача на його користь половину вартості сплачених ним коштів в розмірі 19641 грн. 18 коп. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання на 23 грудня 2020 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, в тому числі у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомила, заяви про слухання справи у її відсутності не поступало. Тому зі згоди позивача, з урахуванням положень ст ст.128-131,223, 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності позивача та відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 01 березня 2016 року рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 вересня 2016 року житловий будинок [ADDRESS] , визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Сторони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку виданою комунальним підприємством «Інформаційно-розрахунковий центр» від 23.11.2020 року № 4724. Актом від 25 листопада 2020 року, засвідченого свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стверджується, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає починаючи з 2017 року. Довідками КП «Інформаційно-розрахунковий центр» підтверджено, що [PERSON] здійснено оплату комунальних платежів за адресою: [ADDRESS] , за період з січня по грудень 2018 року в сумі 7005,06 грн., за період з січня по грудень 2019 року в сумі 12891,94 грн., за період з січня 2020 року по листопад 2020 року в сумі 9592,35 грн. Відповідно до актів звірки взаємних розрахунків між Управлінням поліції охорони у Волинській області та [PERSON] позивачем згідно договору від 06.03.2018 року № 04/364-18 сплачено за 2018 рік - 2893 грн., за 2019 - - 4200 грн., 2020 рік - 2700 грн. Таким чином, позивач одноособово поніс витрати з оплати житлово-комунальних послуг в той час, як відповідач в даних витратах участі не приймає. Позивач [PERSON] здійснив оплату комунальних та інших платежів в загальному розмірі 39282 грн. 35 коп., що також підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями. Так, відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 4ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Частиною 1 ст.360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Зі змісту даної норми слідує, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Таким чином, витрати, пов`язані з утриманням майна, до яких входить у тому числі й сплата вартості комунальних послуг, повинні нести всі співвласники майна, незалежно від того, чи проживають вони у квартирі. Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина перша статті 530 ЦК України). Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок має право на зворотню вимогу(регресу) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. На підставі встановлених обставин та наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів за оплату комунальних послуг в сумі 19641 грн. 18 коп., що становить 1/2 частину від загальної суми сплачених позивачем коштів відповідно його частки у праві власності на квартиру На підставі ст.141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним та документально підтвердженні судові витрати з оплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved