Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Сторони із 17 травня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі і мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач добровільно не приймає участі в утриманні сина, позивач заявила до суду вимогу про стягнення з [PERSON] на її користь на утримання сина 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення ним повноліття. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала та пояснила, що вона у травні 2014 року зареєструвала шлюб із [PERSON] У шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] Відповідач два місяці проживає окремо від сім`ї, не приймає участі в утриманні та вихованні їх спільного сина. Ії одній важко утримувати дитину, а тому на даний час для захисту її прав та інтересів дитини, просить задовольнити позовом. Відповідач позов визнав та не заперечив, щоб з нього стягували аліменти на утримання сина у розмірі, визначеному чинним законодавством. Ствердив, що він не надавав кошти на утримання сина, оскільки його не допускали до нього і додому взагалі. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у заявленому об`ємі. Поясненнями сторін у судовому засіданні та копією свідоцтва про одруження (а.с. 4) стверджується, що із 17 травня 2014 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4). Свідоцтвом про народження (а.с. 5) доводиться, що сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідками Конищівської сільської ради № 216, 217 від 18 лютого 2015 року (а.с. 6, 7) стверджується заява позивача про те, що син проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Сам відповідач є працездатною особою, інших утриманців, крім спільного з позивачем сина не має, про що ствердив у судовому засіданні. Відповідно до статті третьої Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, положень ч. 2 ст. 182 СК України про мінімальний розмір аліментів, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дитини буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від його заробітку щомісячно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати державного мита звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому підпунктом 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 23 лютого 2015 року.

Outcome: approved