Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

01 березня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], в якому прохав визнати договір дарування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], укладений між представником продавця [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений 17 вересня 2015 року у Глобинській державній нотаріальній конторі - недійсним. Мотивував тим, що вказаний будинок належав його батькові - [PERSON], який помер [INFO]. Він (позивач) є спадкоємцем за законом і 25 листопада 2015 року звернувся до Глобинської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Під час оформлення спадкових прав дізнався, що спадковий будинок був подарований представником його батька по довіреності - [PERSON] [PERSON] [PERSON]. Вважає, що [PERSON], як представник, в конкретному випадку діяв всупереч волі його батька, у порядку зловмисної домовленості із покупцем, обманув батька, і таким чином позбавив належного йому майна і коштів від його відчуження, а його (позивача) - спадщини. Підставою для такого висновку є те, що батько в 2015 році, після різкого погіршення здоров»я, повідомив його та брата - [PERSON], який постійно проживає в Російській Федерації, а в той час перебував у м. Глобине, про свій намір продати будинок, а гроші розділити між ними порівну. Для цього надав право продажу будинку по довіреності сусідові [PERSON], з яким товаришував. Також неодноразово у серпні та вересні 2015 року давав оголошення у районній газеті «Зоря Придніпров»я» про продаж будинку. Крім цього, для прискорення продажу батько попрохав зняти його з реєстрації у будинку, а сам переїхав у будинок престарілих. З 13 серпня 2015 року і до дня смерті він проживав у будинку престарілих Манжеліївської сільської громадської організації «Милосердя» і в цей період не підписував будь-яких документів в присутності нотаріуса, що підтверджується відповіддю вказаної організації на запит. Після смерті батька його (позивача) брат [PERSON] повернувся до Російської Федерації, про відчуження будинку нічого не повідомляв, будь-які кошти від реалізації будинку не передавав, тому він (позивач) був впевнений , що будинок не відчужений. У судових засіданнях позивач [PERSON], його представники [PERSON], [PERSON] позов підтримували, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. [PERSON] пояснив, що після смерті матері проживав разом із батьком до його виїзду в с. Манжелію в будинок престарілих. 18 серпня 2015 року, вже після від»їзду брата в Росію, до будинку вранці прийшла [PERSON] і сказала, що він тут вже ніхто і повинен вибратися. Він вибрався, так як знав, що хата продана. Ввечері перед від»їздом брат сказав йому, що «грошей ти не заслужив».. Рішення про поміщення батька до будинку престарілих приймалося за його (позивача) участю. Факту побиття батька він не підтверджує Жодних розмов про дарування будинку не велося, батько планував продати його, а гроші розділити між ним та братом. Батько їв правою рукою, але читав з лупою, так як мав поганий зір. У будинку престарілих він його жодного разу не відвідував, «толку туди їхати, я вже знав, що гроші забрані». Представник позивача [PERSON] у засіданні наголошував на тому, що договором дарування фактично було приховано реальний договір купівлі-продажу будинку, що відбувся. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що виріс із обома братами [PERSON] на одній вулиці. Дружив із [PERSON], який зараз проживає в Росії. [PERSON] розпився, був без роботи 2 роки, жив із батьком. Той жалівся, що син живе за його кошт, інколи краде гроші. Після побиття [PERSON] батька пляшкою по голові він (відповідач) викликав із Росії [PERSON]. Кілька років тому батько склав на користь [PERSON] заповіт на будинок, який підписував він ([PERSON].) від його імені. Саме Павло вирішував питання влаштування батька до будинку престарілих. Дали оголошення про продаж будинку в районну газету, в якому був вказаний його (відповідача) номер, так як у дідуся телефону не було. В подальшому на нього (відповідача) були оформлені довіреності на купівлю-продаж нерухомого майна від імені [PERSON]. Спочатку господар дійсно хотів продати будинок, а потім вирішив подарувати його [PERSON], так як будинок не продавався, а [PERSON] повинен був повертатися до Росії. В день від»їзду до будинку престарілих - 14 серпня 2014 року, [PERSON] оформив на нього довіреність на дарування будинку. Сам не підписував її так в нього сильно трусилася рука. Він кілька разів відвідував [PERSON] у будинку престарілих . Той дав йому 340 доларів США, 4000 грн. , державний акт на землю на 3 га для передачі директорові товариства, у якому перебував в оренді його пай, щоб той поставив йому після смерті пам»ятник і відбув поминки. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, мотивуючи його безпідставністю та недоведеністю. [PERSON], зокрема, пояснила, що проживала по сусідству через одну хату із [PERSON]. Той жив із своїм сином [PERSON] (позивачем у справі). Звідти постійно лунали крики. Останній раз [PERSON] побив батька пляшкою по голові. [PERSON] побігла до [PERSON] і розказала про це. Викликали швидку допомогу, міліцію. Після надання медичної допомоги дідусь додому не пішов, а поселився у [PERSON]. [PERSON] після цього зателефонував його синові [PERSON] в Росію, щоб той визначився, що робити з батьком. Їй відомо, що будинок був захламлений, в неналежному стані, не продавався. [PERSON] вирішив подарувати його тому, хто доведе до ладу. Оформив довіреність на вчинення договору дарування на [PERSON], з яким підтримував стосунки, так як той дружив із його сином [PERSON]. Вона пам»ятає, що в п»ятницю дідуся відвезли до будинку престарілих, а в неділю з будинку вибрався [PERSON] і сам віддав їй ключі від будинку. Він прекрасно знав про волю свого батька і навіть не суперечив. Вона знала [PERSON] близько 20 років. Оскільки тримає корів, носила йому молоко. Ніяких грошей за будинок вона не сплачувала, думає, що він був подарований їй, щоб вона навела в ньому порядок, а [PERSON] міг приїжджати, щоб відвідувати могили батьків. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вказав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON], як представник за довіреністю, при укладенні договору дарування діяв всупереч волі [PERSON] , у порядку зловмисної домовленості із покупцем, та обманув його. Тому ці обставини не є доведеними, є припущеннями, а отже, у задоволенні позову слід відмовити. Воля власника на дарування будинку викладена в довіреності, яка оформлена належним чином, і не визнана недійсною. Те, що будинок подарований чужій людині значення не має, оскільки власник мав право розпорядитися ним на свій розсуд. Представники третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору - Глобинської державної нотаріальної контори, сектора державної реєстрації Глобинської районної державної адміністрації, у судове засідання не з»явилися. Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Заперечень на позов не надали. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - [PERSON], у судовому засіданні прохав у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що ще в 2010 році батько заповів йому спірний житловий будинок. Позивач - його брат [PERSON], дуже погано відносився і до матері і до батька - ображав їх, знущався. В останні роки не працював, жив за гроші батька. З 2012 року він (ІІІ особа) змушений був найняти жінку, яка доглядала за батьком, щомісячно пересилав на це по 1000 грн.. В 2015 році [PERSON] вдарив батька пляшкою по голові, тому його госпіталізували. Після цього батько боявся жити в своєму будинку і тимчасово проживав у баби [PERSON]. Коли він ([PERSON].) приїхав із Росії, то з батьком обговорив, що найкращий вихід - помістити його в будинок престарілих, так як він не витримає дорогу та клімат за місцем його проживання ( на півночі Росії). Той погодився. Він зайнявся оформленням батька в будинок престарілих, обіцяв приїхати до нього на Новий рік. Йому було відомо про дарування будинку батьком. [PERSON] - його друг. З липня по 17 серпня 2015 року він ([PERSON].) був в м. Глобине і знав, що батько двічі їздив до нотаріуса для оформлення довіреностей. Вважає, що це його право кому подарувати свій будинок. Ніяких грошей за відчуження будинку він особисто (ІІІ особа) не отримував. Дарування відбулося тоді, коли він вже перебував у Росії. Батько був адекватною людиною, але на ліве око після операції не бачив, правим бачив погано, використовував лупу, також руки в нього дуже тряслися, тому писати він не міг. Допитана в судовому засіданні Похила Ірина Григорівна - приватний нотаріус Глобинського районного нотаріального округу, повідомила суду, що 13 серпня 2015 року посвідчила дві довіреності від імені [PERSON] на [PERSON] для продажу житлового будинку та земельної ділянки. 14 серпня 2015 року посвідчила іншу довіреність від імені [PERSON] на [PERSON] про дарування житлового будинку та земельних ділянок. Вона добре запам»ятала цей випадок, оскільки таке трапляється не часто. [PERSON] був присутній при вчиненні нотаріальної дії, вона неодноразово роз»яснила йому про наслідки її вчинення. Він все розумів, сказав їй, що його везуть у будинок престарілих, це тимчасово. Приїде син із Росії і купе йому невеликий будинок. Розписатися у довіреності він не зміг, сказав, що рука паралізована. За його згодою у довіреності розписався [PERSON], який зайшов до кабінету разом із [PERSON]. Вона впевнилася у дієздатності обох осіб, та переконалася, що вони між собою не родичі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що [PERSON] був її сусідом по огороду. Після смерті його дружини, його син [PERSON] проживав разом з батьком. Обидва вживали алкоголь. У липні 2015 року вона на вулиці почула, що будинок [PERSON] продається. Зацікавила його ціна, тому зателефонувала за номером вказаним в оголошенні, поміщеному в районній газеті. Трубку взяв [PERSON] і сказав, що будинок продається за 15 тисяч доларів. 14 серпня 2015 року на Маковія - [PERSON] відвезли до будинку престарілих. Далі на вулиці побачили, що [PERSON] стала ходити до його двору і зрозуміли, що будинок продано. До цього [PERSON] ніколи не ходила до батька позивача і їх нічого не пов»язувало. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що до 2002 року перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі, мають спільних дітей. Зберегли нормальні стосунки. В даний час колишній чоловік проживає у їх спільному будинку документально оформленому на нього. [PERSON] проживав разом із батьком десь до середини серпня 2015 року. Вона інколи провідувала їх. Батько [PERSON] мав намір продати свій будинок, а гроші поділити між синами пополам. Від [PERSON] вона чула, що довіреність на продаж була зроблена на [PERSON]. В серпні 2015 року вона бачила в газеті оголошення про продаж будинку. Попрохала сусідку, щоб зателефонувала за вказаним у ньому номером. Та сказала, що трубку взяв [PERSON], підтвердив, що будинок продається, сказав, що за 20 тисяч доларів. Про те, що є заповіт батька на користь [PERSON] їй (свідку) нічого не відомо. Останнім часом [PERSON] не впізнавав онуків і правнуків, казав, що їсти йому носять якісь чужі люди. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знала і батька і матір позивача, так як проживала по сусідству з ними. Його мати неодноразово казала, що в мене два сини, а тому все майно буде на них пополам. Також вона (свідок) бачила в районній газеті оголошення про продаж спірного будинку, телефонувала за номером, вказаним у ньому. Чоловічий голос повідомив їй, що ціна продажу - 20 тисяч, вона гадає, що не в гривнях. Допитана, як свідок, [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 2006 року по грудень 2015 року працювала на посаді виконавчого директора у Манжеліївській сільській громадській організації «Милосердя». Може підтвердити, що [PERSON] фактично поступив до будинку престарілих с. Манжелія 14 серпня 2015 року. Цю дату вона запам»ятала, так як це було свято Маковія, вона перебувала у відпустці, але її викликали на роботу для оформлення новоприбулого. В довідці від 24.12.2015 року № 51 вона допустила помилку при зазначенні дати прибуття [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані письмові докази, встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Глобинською міською радою Глобинського району Полтавської області від 17.03.1964 року № 1707, та даних архівного обліку КП «Кременчуцьке МБТІ» [PERSON] був власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. 19 серпня 2010 року [PERSON], в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Глобинського міського нотаріального округу Джусь С.В., яким належний йому будинок з господарськими будівлями та земельною ділянкою, що знаходяться в [ADDRESS] заповів [PERSON]. В заповіті зазначено, що із-за слабкого зору за дорученням [PERSON] заповіт підписано [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалося по причині дарування будинку за життя його власника, тобто будинок не ввійшов до складу спадкового майна. Довідкою Манжелівської сільської громадської організації «Милосердя» від 24.12.2015 року № 51 підтверджено, що [PERSON] проживав в будинку престарілих з 13 серпня 2015 по 19 жовтня 2015 року, в присутності нотаріуса ніяких документів не підписував, в тому числі заповіт. За визнанням особи, яка її видала, початок строку перебування зазначений у довідці помилково : 13 серпня 2015 року замість 14 серпня 2015 року. В районній газеті «Зоря Придніпров»я» в номерах від 4 серпня , від 11 серпня від 14 серпня 2015 року, які були досліджені в засіданні, були розміщені оголошення про терміновий продаж газифікованого будинку у [ADDRESS] (центр) з господарськими будівлями, та 0,25 га землі. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 19 жовтня 2015 року відділом ДРАЦС Глобинського РУЮ, [PERSON] помер [INFO] в с. Манжелія Глобинського району Полтавської області у віці 85 років. За життя, 13 серпня 2015 року, він надав довіреність [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Похилою І.Г., бути його представником в усіх органах і організаціях з усіма повноваженнями з питань продажу належної йому на праві власності земельної ділянки площею 1,65 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої на території Глобинської міської ради за ціну на його розсуд. В довіреності зазначено, що у зв»язку з паралічем правої руки [PERSON] і за його дорученням довіреність підписана [PERSON] у його присутності. Також 13 серпня 2015 року, [PERSON] надав довіреність [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Похилою І.Г., бути його представником в усіх органах і організаціях з усіма повноваженнями з питань продажу належного йому на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями , що знаходяться в [ADDRESS] на умовах, особам та за ціну на його розсуд. В довіреності зазначено, що у зв»язку з паралічем правої руки [PERSON] і за його дорученням довіреність підписана [PERSON] у його присутності. 14 серпня 2015 року [PERSON] надав довіреність [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Похилою І.Г., бути його представником з питань дарування належних йому на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок, розташованих в [ADDRESS], [PERSON], [INFO]. В довіреності зазначено, що у зв»язку з паралічем правої руки [PERSON] і за його дорученням довіреність підписана [PERSON] у його присутності. 17 вересня 2015 року [PERSON] на підставі вищеназваної довіреності від імені [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS] на неприватизованій земельній ділянці, що перебуває в комунальній власності Глобинської міської ради, загальною площею 0,1000 га, переданій для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Договір дарування було посвідчено державним нотаріусом Глобинської державної нотаріальної контори [PERSON]. При цьому нотаріусом була перевірена дійсність вказаної довіреності на час вчинення нотаріальної дії шляхом отримання повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей, також перевірена відсутність спадкової справи після смерті [PERSON] - дружини [PERSON]. Із спадкової справи № 308/2015 року на майно померлого [INFO] [PERSON] , заведеної 25 листопада 2015 року вбачається, що заяву про прийняття спадщини по закону до Глобинської державної нотаріальної контори подав лише [PERSON]. Нотаріусом державної нотаріальної контори у приватного нотаріуса Джусь С.В. витребувано заповіт спадкодавця від 19.08.2010 року на користь [PERSON] Державна фіскальна служба України листом від 18.07.2017 року № 12175/5/99.99 -16 -02-16 повідомила, що за даними митниць інформація про факти декларування під час переміщення через митний кордон України валютних цінностей в обсягах, які передбачають їх обов»язкове письмове декларування громадянином Російської Федерації [PERSON] при в»їзді на митну територію України влітку 2015 року та виїзді з митної території України у серпні 2015 року відсутня. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ст. 179 ЦПК визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. За змістом ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 3, ч.5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч.3 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ч.1 ст. 216 ЦК встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою (ч.5 ст. 216 ЦК). Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За приписом ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Як передбачено ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Суд , дослідивши надані докази з точки зору їх належності, допустимості у взаємному зв»язку дійшов висновку, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON], як представник за довіреністю, при укладенні договору дарування діяв всупереч волі [PERSON], у порядку зловмисної домовленості із покупцем, та обманув його. Посилання позивача, на те, що фактично між сторонами договору було укладено договір купівлі-продажу також є необґрунтованим і не доведеним. Суд не взяв до уваги пояснення сина позивача [PERSON] з цього приводу, викладене в письмовій формі з нотаріально посвідченим підписом, з огляду на те, що свідок має допитуватися безпосередньо, але його явка не була забезпечена стороною і відповідне клопотання про допит не заявлялося. Заслуговує на увагу і те, що волевиявлення [PERSON] щодо розпорядження належним йому будинком шляхом дарування було висловлене в нотаріально посвідченій довіреності від 14 серпня 2015 року. На момент ухвалення рішення у даній справі вказана довіреність не визнана недійсною, таке питання позивачем не порушувалося, доводи не приводилася. В матеріалах справи також відсутні належні і допустимі докази про те, що дії сторін при оформлені договору дарування житлового будинку були спрямовані на його придбання [PERSON] у власність за плату, що відповідно до ст. 655 ЦК України є необхідною суттєвою умовою договору купівлі-продажу. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання правочину недійсним не є доведеною, а тому у задоволенні позову суд відмовляє.

Outcome: dismissed