Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В ході судового розгляду справи позивач шляхом подання письмових заяв неодноразово уточнювала свої позовні вимоги. Згідно останньої уточненої позовної заяви, яка надійшла до суду через канцелярію 24.02.2015 року, [PERSON] просила суд визнати спільним майном подружжя, набутим під час шлюбу наступне майно: автомобіль Аudi А6, державний номер [NUMBER], автомобіль Nissan Rouge, державний номер [NUMBER], автомобіль Toyota RAV 4, державний номер [NUMBER], нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], магазин «[INFO]» (нежитлове приміщення V, VІІІ, літ А-9, А (1), торгового залу № 2, площею 50 кв. м., що спільно із часткою [PERSON] складає 2/25 частини нежитлових приміщень V, VІІІ, літ А-9, А (1). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості ? частки вищезазначеного спільного майна подружжя, виходячи із його реальної вартості, підтвердженої документально. В обґрунтування позову зазначено, що 15.07.2000 року між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано 05.03.2014 року. За період перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, яке є зареєстрованим у встановленому законом порядку за відповідачем та існує на час розгляду справи, яке вона і просила поділити виділивши його у власність [PERSON], а на її користь стягнути відповідну компенсацію за набуте майно. Відповідач [PERSON] позов не визнав та звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], 3-тя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пянтковська О.Г. про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої приватної власності, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 15.07.2000 року ним було укладено шлюб із [PERSON] 29.09.2013 року шлюбні відносини між ним та відповідачем було припинено і вони стали проживати окремо. 05.03.2014 року шлюб між сторонами було розірвано в органах РАЦС. До офіційного оформлення розірвання шлюбу, 21.02.2014 року, вони здійснили добровільний розподіл спільного майна. В результаті їх спільної домовленості [PERSON] отримала у власність ? частину квартири [ADDRESS] вартістю 293 991 грн. Також ними було погоджено, що він відмовляється на користь [PERSON] від належної йому у спільному майні ? частини квартири в м. Москва Російської Федерації, [ADDRESS], в будівництво якої ним під час шлюбу були інвестовані грошові кошти. Крім того, на виконання домовленості про поділ майна, [PERSON] сплатив [PERSON] 40 000 доларів США готівкою, на підтвердження чого остання склала розписку про відсутність у неї претензій майнового характеру. Як з'ясувалося пізніше зазначений текст розписки було написано заздалегідь заготовленою спеціальною ручкою зі зникаючими чорнилами. Проте, оскільки відповідач наміру виконувати домовленість про добровільний розподіл майна не має, він вимушений звернутися до суду із зустрічним позовом. За період перебування у шлюбі подружжям було придбано наступне майно: 06.10.2010 року квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 8008 вартістю 587 982 грн.; 10.10.2007 року автомобіль Toyota RAV 4, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, вартістю 201 000 грн.; 10.04.2008 року автомобіль Nissan Rouge, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, вартістю 183 500 грн.; 18.02.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 536 спільно із [PERSON] у рівних частках кожним нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS], в приміщенні V, VІІІ, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50 кв. м., що складає 2/25 частин нежилих приміщень V, VІІІ, літ А-9, А (1), вартістю 60 000 грн., а відповідно на його частку припадає 1/25 частина зазначених приміщень вартістю 30 000 грн. Також під час перебування у шлюбі ним з метою придбання автомобіля Toyota RAV 4, що належить до спільного майна подружжя, було укладено кредитний договір із ВАТ «Державний ощадний банк України» на суму 160 800 грн. під 14 % річних. 21.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності у рівних частках кожному та дарування належної позивачу за зустрічним позовом ? частини квартири [ADDRESS], вартістю 293 991 грн. [PERSON] Вказаний договір було укладено після припинення спільного проживання та шлюбних відносин на початку лютого 2014 року, в рахунок добровільного поділу спільно набутого майна. Вказаний договір був вчинений внаслідок того, що [PERSON] , діючи навмисно спонукала його до укладення договору дарування та передачі грошових коштів в сумі 40 000 доларів США, створюючи враження, що ними за взаємної згоди поділено спільне майно. У зв'язку з чим вважає, що вказаний договір в частині дарування повинен бути визнано недійсним. Загальна вартість спільно набутого майна подружжя, що підлягає поділу складає 1 002 482 грн., відповідно на ? частину кожного з подружжя припадає 501 241 грн. Позивач вважає, що на частку [PERSON] необхідно виділити квартиру [ADDRESS], вартістю 587 982 грн., в якій вона проживає та автомобіль Toyota RAV 4, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, вартістю 201 000 грн., яким вона користується, а всього на суму 501 241 грн., а йому на його частку - відчужений ним третій особі автомобіль Nissan Rouge, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, вартістю 183 500 грн. та частку нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю 30 000 грн., а всього на суму 213 500 грн., стягнувши з [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом компенсацію вартості ? частини майна в сумі 287 741 грн. Для придбання автомобіля Toyota RAV 4, ним із ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір № 685 від 26.10.2007 року на суму 160 800 грн. зі сплатою 14 % річних., за яким ним після припинення шлюбних відносин, у період з 01.10.2013 року по 22.10.2014 рік було сплачено 26 820 грн., основного боргу та 2 416 грн. 03 коп. відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим [PERSON] вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню ? частина внесених ним за кредитним договором грошових коштів в сумі 14 618 грн. 02 коп. Автомобіль Аudi А6, як зазначає позивач, було придбано ним за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням 29.09.2013 року шлюбних відносин та ведення спільного господарства, а саме 27.02.2014 року за кілька днів до розірвання шлюбу, у зв'язку з чим він вважає, що вказаний транспортний засіб є його особистою приватною власністю. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] проси суд на підставі ст.. ст.. 203, 229, 230 ЦК України визнати недійсним договір від 21.02.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування ? частини квартири [ADDRESS]; поділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на ? частину квартири [ADDRESS]; автомобіль Toyota RAV 4, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску; виділити [PERSON] на його частку автомобіль Nissan Rouge, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/25 часток нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS], в приміщенні V, VІІІ, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50 кв. м., що спільно із часткою [PERSON] складає 2/25 частин нежилих приміщень V, VІІІ, літ А-9, А (1); визнати за [PERSON] на підставі ч. 6 ст. 57 СК України право особистої приватної власності на автомобіль Аudi А6, державний номер [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості ? частини спільного майна подружжя у розмірі 287 741 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] ? частку сплаченої ним заборгованості за кредитним договором з ВАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 14 618 грн. 01 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 40 000 доларів США, що на момент подання позовної заяви складало 644 600 грн. 95 коп., а також стягнути судові витрати. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2014 року прийнято зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої приватної власності до спільного розгляду з первісним позовом. У прийнятті зустрічних позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовлено. В судових засіданнях представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, з урахуванням погодженої між сторонами реальної вартості спільно набутого майна, просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію ? частини вартості спільно набутого майна на загальну суму 535 891 грн. 75 коп. Проти зустрічних позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] ? частини грошових коштів, сплачених [PERSON] за кредитним договором у період з 06.03.2014 року (з часу офіційного оформлення розірвання шлюбу) по 22.10.2014 року, в сумі 8 195 грн. 15 коп. не заперечувала. Проти іншої частини зустрічних позовних вимог [PERSON] заперечувала в повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні. Представник [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. З приводу первісних позовних вимог заперечувала. Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пянтковська О.Г. в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність. Вислухавши осіб, які приймали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 15.07.2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а. с. 16). 28.01.2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися із заявою про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей, і просили державну реєстрацію розірвання шлюбу призначити на 05.03.2014 року (а. с. 226), і в цей же день [PERSON] сплачено державне мито за розірвання шлюбу (а. с. 225). 05.03.2014 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (а. с. 17). 21.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір, за умовами якого сторони домовилися про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] і визначили, що частки у праві власності на цю квартиру у кожного з них є рівними по ? частині кожному. Цим же договором [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар, належну йому ? частину квартири [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г. за реєстровим №769 (а. с. 174). Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним зазначеного договору в частині дарування ? частини квартири, позивач посилався на те, що договір не відповідає вимогам ст. ст. 203, 229, 230 ЦК України, оскільки був вчинений ним внаслідок введення його в оману [PERSON] і він вважав, що підписанням вказаного договору та передачею ним грошових коштів в сумі 40 000 доларів США вони дійшли згоди щодо добровільного поділу спільно набутого майна. Проте, [PERSON] в подальшому звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна, і якби він знав про такі обставини, він би зазначений договір не укладав. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Статтею 229 ЦК України передбачено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Як зазначено у п. 7 укладеного між сторонами договору, при укладенні договору сторони однаково розуміли значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів сторін при його укладанні, а також те, що він не носить характер мнимого та удаваного правочину, і не є договором зловмисним, дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. У судовому засіданні [PERSON] визнав, що при укладанні договору дарування частини квартири на користь [PERSON] він розумів природу укладеного договору, але укладанням оспорюваного договору він бажав саме настання наслідків добровільного розподілу спільного майна подружжя, нотаріус роз'яснював сторонам, що договір дарування не є договором поділу спільно набутого майна подружжя. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За таких обставин особа, яка діяла під впливом обману, має довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, та сам факт обману. Проте, [PERSON] не наведено жодного доказу на підтвердження тих обставин, які підлягають доказуванню при визнанні недійсним договору на підставі ст. 230 ЦК України. За таких обставини суд приходить до висновку, що [PERSON] в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження його позовних вимог про визнання недійсним договору дарування частини квартири. Крім того, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, [PERSON] зазначив підставами позову ст. 229, 230 ЦК України, які є взаємовиключними. У зв'язку із наведеними вище обставинами суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають у зв'язку з їх безпідставністю, недоведеністю та необґрунтованістю. Судом також встановлено, що 27.02.2014 року, через місяць після подання спільної заяви про розірвання шлюбу та за декілька днів до офіційного оформлення сторонами розірвання шлюбу в органах РАЦС, [PERSON] придбав у власність автомобіль Аudi А6, державний номер [NUMBER], вартістю 480 000 грн., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданим 27.02.2014 року, та видатковою накладною № РН-0027025 (а. с. 176, 177). Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). Відповідно до вимог ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин (абзац 3 пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). У зустрічному позові [PERSON] зазначав, що фактично шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами було припинено 29.09.2013 року. У судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які є друзями [PERSON] і добре знайомі із [PERSON], які неодноразово перебували у гостях позивача за зустрічним позовом, зазначили, що шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені з кінця вересня 2013 року, коли [PERSON] переїхав жити у квартиру окремо від своєї дружини. Свідок [PERSON], донька [PERSON], у судовому засіданні зазначила, що фактично шлюбні відносини між її матір'ю та [PERSON] припинилися ще до Нового 2014 року. Зазначені покази свідків не спростовуються показаннями самої [PERSON] у судовому засіданні, яка зазначала, що фактично [PERSON] пішов із їх спільного місця проживання за декілька місяців до розірвання шлюбу, приблизно у грудні 2013 року, і з цього часу вони стали проживати окремо та було припинено ведення спільного господарства. Показання відповідача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] періодично повертався до неї у сім'ю спростовуються показаннями її доньки [PERSON] про те, що [PERSON] став проживати окремо від її матері до Нового Року і у сім'ю не повертався. При цьому вказаний свідок зазначив, що матір вона відвідувала постійно. До того ж, у судовому засіданні [PERSON] зазначила, що автомобіль Аudi А6 вона включила у склад спільно набутого майна у зв'язку з тим, що під час подружніх відносин вона надавала свої особисті грошові кошти, виручені від продажу квартири в м. Москва, своєму чоловікові для придбання Центру і вважає, що кошти виручені від продажу зазначеного центу були витрачені на придбання спірного автомобілю, а не тому, що зазначений транспортний засіб був придбаний у період їх спільного проживання та ведення спільного господарства, за спільні грошові кошти. Тобто фактично відповідач за зустрічним позовом не оспорювала факт припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства до придбання [PERSON] автомобіля Аudi А6 і на спростування доводів [PERSON] про фактичне припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства 29.09.2013 року та показань свідків, які підтвердили ці обставини, жодного належного та допустимого доказу не надала. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання на підставі ч. 6 ст. 57 СК України автомобіля Аudi А6, державний номер [NUMBER], його особистою приватною власністю, є обґрунтованими та доведеними і в цій частині зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що задовго до придбання зазначеного автомобіля сторони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, і стали проживати окремо один від одного, вказаний автомобіль було придбано після подання сторонами 28.01.2014 року заяви про розірвання шлюбу та за 6 днів до отримання свідоцтва про розірвання шлюбу. Враховуючи наведене вказаний транспортний засіб не повинен включатися до складу спільно набутого майна подружжя і не може бути предметом поділу між подружжям. Доводи представника позивача за первісним позовом про необхідність критично оцінити покази свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони перебувають у дружніх відносинах із позивачем за зустрічним позовом, суд вважає неприйнятними, оскільки показання зазначених свідків узгоджуються та не суперечать показанням свідка [PERSON], яка є донькою [PERSON], та самого відповідача за зустрічним позовом. Безпідставними суд вважає і доводи представника [PERSON] про те, що в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] у відповідності до ст. 119 СК України не було встановлено режиму окремого проживання, з наступних підстав. Відповідно до ст. 119 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Статтею 120 СК України передбачені правові наслідки встановлення режиму окремого проживання. Зокрема, п. 1 ч. 2 цієї статті передбачено, що у разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Із аналізу зазначених вимог Сімейного Кодексу України можна зробити висновок, що в разі встановлення режиму окремого проживання подружжя, законодавством прямо передбачено, що майно набуте одним із подружжя за такого режиму не вважається таким, що придбано у шлюбі і належність майна одному із подружжя не підлягають доказуванню в суді. В той час, як ч. 6 ст. 57 СК України передбачено можливість визнання судом права особистої приватної власності на майно, яке набуте одним із подружжя, за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, без встановлення режиму окремого проживання. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за період перебування у шлюбних відносинах та до їх фактичного припинення, подружжям [PERSON] було придбано наступне майно, яке у відповідності до зазначених вище вимог закону підлягає поділу: - 10.10.2007 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіль Toyota RAV 4, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, кузов [NUMBER] вартістю 201 000 грн. (а. с. 180-183); - 10.04.2008 року автомобіль Nissan Rouge, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, кузов [NUMBER], вартістю 183 500 грн., який 29.03.2014 року, тобто вже після припинення шлюбних відносин, [PERSON] перереєстрував на підставі довідки-рахунку ВІА 416518 (а. с. 215-216); - 18.02.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 536, спільно із [PERSON] у рівних частках, нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS], в приміщенні V, VІІІ, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50 кв. м., що складає 2/25 частин нежилих приміщень V, VІІІ, літ А-9, А (1), вартістю 57 481 грн., а відповідно на частку подружжя припадає 1/25 частина зазначених приміщень вартістю 28 740 грн. 50 коп. (а. с. 178-179). Таким чином за період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] придбано майно (з урахуванням відчуженого [PERSON] автомобілю Nissan Rouge, державний номер [NUMBER]), на загальну суму 398 870 грн. (201 000+183 500+28 740,50), тобто на кожного із подружжя припадає майна на суму 199 435 грн. Вирішуючи питання про те, яке саме майно зі спільного майна підлягає виділу кожному з подружжя, суд виходиться із засад розумності, виваженості та справедливості, інтересів кожного з подружжя, а також з фактично встановлених судом обставин. Так, в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що автомобілем Toyota RAV 4, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, користується безпосередньо донька [PERSON] - [PERSON], у зв'язку з чим суд вважає за необхідне в рахунок поділу спільного майна виділити [PERSON] у власність автомобіль Toyota RAV 4, вартістю, узгодженою сторонами, яка становить 201 000 грн. [PERSON] на його частку необхідно виділити 1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS], яким він користується, вартістю, узгодженою сторонами, 28 740 грн. 50 коп., що разом із вартістю відчуженого ним після розірвання шлюбу автомобілю Nissan Rouge становить 197 870 грн. (28 740,50+183 500). Компенсація ? частини спільного майна подружжя в сумі 1 565 грн. (201 000 - 197 870: 2 = 1565 грн.) підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Також під час перебування у шлюбі [PERSON], з метою придбання автомобіля Toyota RAV 4, що належить до спільного майна подружжя і включено до поділу, укладено кредитний договір із ВАТ «Державний ощадний банк України» на суму 160 800 грн. під 14 % річних. Згідно довідки АТ «Ощадбанк» від 05.11.2014 року № 7/550 [PERSON] з період з 01.10.2013 року (з моменту припинення шлюбних відносин) по 22.10.2014 року за кредитним договором було сплачено основного боргу - 26 820 грн. та процентів за користування - 2 416 грн. 03 коп., а всього 29 236 грн. 03 коп., у зв'язку з чим з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню ? частина сплаченої ним заборгованості за кредитним договором в розмірі 14 618 грн. 01 коп. (а. с. 184-187). Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню частково з підстав зазначених вище.

Outcome: partial