Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] (надалі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Господар Дарницького району м. Києва» (надалі - Відповідач) про визнання відсутності договірних відносин, визнання недійсним нарахування боргу та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що на підставі ордеру вона проживає та зареєстрована у гуртожитку по [ADDRESS], кім. 505, даний будинок обслуговується Відповідачем. Так, Відповідач розрахував тимчасовий тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території затвердив його наказом по підприємству, виходячи з Розпорядження КМДА № 1787 від 24.09.2002 р., яке було скасовано Розпорядженням КМДА № 578 від 18.04.2008 р. Через те, що на належному рівні Розпорядженням КМДА не було затверджено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також не був укладений договір про надання комунальних послуг з Позивачем як споживачем, остання не сплачувала послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій Відповідачу. Посилається також, що через нарахування боргу у сумі 2 243,26 грн. вона не може приватизувати кімнату у гуртожитку, відповідно до Рішення Київської міської ради від 18.09.2014 р. № 156/156 та вимагає списання боргу у сумі 2 243,26 грн. На підставі положень ст.ст. 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Відповідач повинен був підготувати укласти договір на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з Позивачем як споживачем. У квітні 2014 року від співробітника Відповідача отримала примірник договору на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак наданий договір не відповідав типовому договору, у зв'язку з чим він був Позивачем не підписаний та надані були зауваження до договору, однак вони були проігноровані та не було повторно запропоновано укласти виправлений договір, у зв'язку з чим вважає, що її права порушуються Відповідачем та вона звернулась до суду з даним позовом. В останній редакції позовних вимог просила суд визнати відсутність договірних відносин між Позивачем та Відповідачем, визнати недійсним нарахування Позивачу плати за утримання будинку і споруд та прибудинкових територій в умовах відсутності затвердженого відповідними органами тарифу на утриманні будинків та прибудинкової території, визнати недійсним нарахований Позивачу Відповідачем боргу в сумі 2 243,26 грн. за житлово-комунальні послуги, стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Комунального підприємства «Господар Дарницького району м. Києва» - Лісовський Юрій Васильович в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляду справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. [PERSON] проживає та зареєстрована у гуртожитку по [ADDRESS]. (а.с. 10). Власник особового рахунку [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Господар Дарницького району м. Києва» № 656 від 02.06.2015 р. З 01 квітня 2014 року гуртожиток [ADDRESS] перебуває на балансі Відповідача, останній здійснює з даної дати надання житлово-комунальних послуг, в тому числі послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно припису-попередження Комунального підприємства «Господар Дарницького району м. Києва» № 193 від 10.03.2015 р. Позивач має заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 2 243,26 грн. (а.с. 13). Так під час розгляду справи Позивач, пояснила, що Відповідач розрахував тимчасовий тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової, що протирічить чинному законодавству, з нею не був укладений договір про надання комунальних послуг з Позивачем як споживачем, остання не сплачувала послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій Відповідачу та вимагає списання боргу у сумі 2 243,26 грн., також Відповідач повинен був підготувати укласти договір на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з Позивачем як споживачем. У квітні 2014 року від співробітника Відповідача отримала примірник договору на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак наданий договір не відповідав типовому договору, у зв'язку з чим він був Позивачем не підписаний та надані були зауваження до договору, однак вони були проігноровані та не було повторно запропоновано укласти виправлений договір, у зв'язку з чим просить захистити її права шляхом визнання відсутності договірних відносин між Позивачем та Відповідачем, визнання недійсним нарахування Позивачу плати за утримання будинку і споруд та прибудинкових територій в умовах відсутності затвердженого відповідними органами тарифу на утриманні будинків та прибудинкової території, визнання недійсним нарахований Позивачу Відповідачем боргу в сумі 2 243,26 грн. за житлово-комунальні послуги та стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Разом з тим суд не може погодитися з доводами Позивача з огляду на наступне. Згідно ст. 20, 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" - розмір плати за житлово-комунальні послуги, за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій розраховується і встановлюється виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Закон України "Про житлово-комунальні послуги" регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. В силу вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово- комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. З наведеного вбачається, що між сторонами, у відповідності з вимогами закону, виникли договірні відносини. Згідно п. 7 «Правил користування приміщенням житловим будинків та гуртожитків», затверджених постановою КМ України № 572 від 08.10.1992 р. зі змінами від 14.01.2009 р. № 5 власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення зобов'язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У відповідності п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Отже, Відповідач має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Натомість споживачі, в силу вимог закону та укладеного договору, зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому, суд звертає увагу, що Позивачем споживалися житлово-комунальні послуги натомість суду не надано доказів на підтвердження того, що житлово-комунальні послуги надавалися Відповідачем неякісно або не в повному обсязі, докази на неправомірність нарахування боргу за житлово-комунальні послуги, зокрема такі, як послуги з електроенергії, послуги з холодного та гарячого водопостачання, послуги опалення, докази на спростування розміру заборгованості і будь-яких доводів і заперечень стосовно цих питань Позивачем не висловлювалось. Згідно з правилами користування електричною енергією, затвердженою Постановою КМУ від 31.07.1996 р. № 28 в редакції постанови від 17.10.2005 р. № 910, в гуртожитку від загальних обсягів електричної енергії відраховуються обсяги електроенергії використаної орендарями і власниками нежилих приміщень, використаної на освітлення сходових кліток, решта електричної енергії розподіляється пропорційно кількості кімнат з врахуванням додатково 15 квт на кожного 2-го, 3-го, 4-го проживаючого в кімнаті. З матеріалів справи вбачається, що між Відповідачем та Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) постійно проводилося листування, пов'язана із затвердженням тарифу на послугу з утримання будинку та прибудинкової території на загальноміському рівні. Згідно до відповіді Департаменту економіки та інвестицій виконавчим органом Київської міської ради за № 050/20-4887 від 18.06.2015 р. «Про тарифи на послуги з утримання будинку та прибудинкової території для гуртожитку по [ADDRESS] (а.с. 105), де зазначено, що встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для гуртожитку в залежності від терміну оплати слід розрахувати в наступних розмірах: у разі оплати після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим - 5,11 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири за місяць; у разі оплати не пізніше 20 числя місяця, що настає за розрахунковим - 4,64 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири за місяць. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи заявлені позовні вимоги і подані Позивачем докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відсутності договірних відносин між Позивачем та Відповідачем, визнання недійсним нарахування Позивачу плати за утримання будинку і споруд та прибудинкових територій в умовах відсутності затвердженого відповідними органами тарифу на утриманні будинків та прибудинкової території, визнання недійсним нарахований Позивачу Відповідачем борг в сумі 2 243,26 грн. за житлово-комунальні послуги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім того, Позивач просить також стягнути з Відповідача моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи вищенаведене, досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження підстави стягнення моральної шкоди, оскільки не доведено факту заподіяння зі сторони Відповідача Позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру Позивачу. Позивачем не доведено, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода ж безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Проте Позивачем не доведено вини Відповідача в заподіянні йому моральних страждань будь-якого роду, не встановлено будь-якого причинно-наслідкового зв'язку із заподіянням шкоди, а згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], так як судовому засіданні не було надано доказів, які б підтверджували доводи Позивача щодо вчинення Відповідачем неправомірних дій, направлених на заподіяння їй моральної шкоди, тому, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення моральної шкоди. За таких обставин, проаналізувавши та дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, надані сторонами пояснення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed