Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін та третьої особи: позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, позовні вимоги якого шляхом подання окремої заяви уточнила, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон України до Польщі та/або країн Шенгенської угоди, в період з 29.08.2019 до 31.08.2020 без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , та на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у Республіка Польща на навчання в період з 01.09.2019 по 31.08.2020. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем вона перебувала в шлюбі з 04.10.2003 по 31.07.2007, який був розірваний за рішенням суду. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , якому виповнилось чотирнадцять років. Син проживає з нею, вона здійснює догляд за ним та має намір продовжити його навчання за кордоном, в республіці Польща. 12 червня 2019 року [PERSON] отримав запрошення на навчання в місті Лодзь Республіка Польща в гімназії-ліцеї Міжнародної школи «Спортивної майстерності» «Освіта і Спорт». Навчання заплановано в період з 01.09.2019 по 31.08.2020 включно. Але виїхати до Польщі з сином на навчання на зазначений термін вони не можуть, оскільки необхідний дозвіл на виїзд дитини за кордон від батька, який вона отримати не може, бо не знає де знаходиться відповідач. В судове засідання позивачка не з`явилася, однак просила справу розглядати у її відсутності. Уточнила позовні вимоги та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина за кордон до Республіки Польща та/або країн Шенгенської угоди на навчання та дозвіл на оформлення необхідних документів для його виїзду. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте на електронну адресу суду від нього поступила заява, в якій він просив справу слухати без нього. Позов визнав, з позовними вимогами погодився, не заперечив проти їх задоволення в повному обсязі та виїзду сина за кордон. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - служба у справах дітей Вінницької РДА в судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду з заявою, в якій справу просив розглянути без його участі, вказав, що повністю покладаються на рішення суду. Заяви та клопотання сторін, третіх осіб, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 23.07.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від позивачки надійшли заяви про уточнення позовних вимог та про розгляд справи у її відсутності, в яких вона, в тому числі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі (а.с.25,31). Відповідач подав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, проти виїзду сина за кордон не заперечив (а.с.29). Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - служби у справах дітей Вінницької РДА надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, справу просили вирішувати на розгляд суду (а.с.30). Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, судом перевірено, що заява відповідача про визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Враховуючи, що відповідач позов визнав, визнання ним позову не суперечить інтересам сторін, тому суд приймає визнання позову відповідачем та приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, про що складено відповідну довідку. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: судом встановлено, що згідно з заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31.07.2007 у справі №2-961/ 2007 рік, шлюб між сторонами, зареєстрований 04.10.2003 виконкомом Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис №51, розірвано, про що відділом РАЦС Вінницького РУЮ Вінницької області 14.08.2007 видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.5,6). Як вбачається зі світлокопій свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.10.2004 виконкомом Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.8). [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідками вих. №5166 від 15.11.2018 про реєстрацію місця проживання та вих. №. 2299 від 17.07.2019, виданими Стрижавською селищною радою Вінницького району Вінницької області (а.с.13,15). У відповідача станом на 01.07.2019 існує заборгованість в розмірі 76079,50 грн зі сплати аліментів, що встановлено з довідок №268 від 16.07.2019 Долинського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області (а.с.17). У зв`язку з тим, що [PERSON] не сплачує аліменти на утримання дитини та через утворену заборгованість зі сплати аліментів, на нього було складено протокол №128 від 30.08.2018 про адміністративне правопорушення та постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 30.08.2018 (а.с.7,14). [PERSON] запрошено на навчання до Польщі, про що свідчить запрошення Міжнародної школи «Спортивної майстерності» «Освіта і Спорт» в місті Лодзь (а.с.12). Між сторонами виник спір з приводу надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, який вони не можуть вирішити в позасудовому порядку. Оцінка суду: дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, які надані позивачкою на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги заяву відповідача про визнання позову, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Виходячи з положень СК України, ЦК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 № 3857-XII і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, пріоритетним є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Проте, ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в даній категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В статті 18 Конвенції про права дитини, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до змісту ст. 2 Протоколу № 4 від 16.09.1963 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Нормою, яка регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, зокрема, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як вбачається з матеріалів справи, у позивачки існують труднощі в отриманні від батька дитини дозволу на вивезення сина за кордон та на виготовлення документів, що надають право на виїзд неповнолітньої дитини за межі України. [PERSON] перебуває за межами свого місця проживання, а відповідно не може засвідчити у нотаріуса свою згоду на виїзд сина на навчання, хоча проти такого не заперечує, що він повідомив у своїй заяві, надісланій на електронну адресу суду. Отже, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, має можливість забезпечувати виїзд дитини за кордон з метою розвитку її природних позитивних нахилів та навчання, урахувавши те, що дитина запрошена на навчання до Польщі, беручи до уваги, що у позивачки існують складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд сина за кордон, а також проаналізувавши наведені норми, суд приходить до висновку, що чинним законодавством передбачена можливість вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за кордон без згоди батька (одноразовий) із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл (з визначенням його початку і закінчення), що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Такий дозвіл може видаватися тільки на конкретний період, оскільки в іншому випадку буде грубо порушено право батька на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріплене в ст.ст. 141, 157 СК України. За таких обставин, врахувавши положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка встановлює обов`язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суд вважає, що виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] до Республіка Польща з метою навчання в Міжнародній школі «Спортивної майстерності» «Освіта і Спорт» в місті Лодзь,відповідає його інтересам та не порушує прав батька, оскільки він належної участі в забезпеченні та вихованні дитини не приймає, а ненадання дозволу на своєчасне виготовлення відповідних документів та виїзд за кордон може негативно вплинути на позивачку та на її неповнолітню дитину. Крім того, суд враховує те, що у своїй письмовій заяві відповідач позов визнав і вказав, що не заперечує проти виїзду сина за кордон, при цьому нотаріально посвідченої згоди він так і не надав. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення, а тому позивачці слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Республіки Польща та/або країн Шенгенської угоди в період з 29.08.2019 до 31.08.2020 неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у її супроводі або супроводі іншої особи, уповноваженою нею, без згоди та супроводу батька [PERSON] . Надаючи право на вивезення неповнолітньої за кордон на підставі рішення суду, суд, не виходячи за межі позовних вимог та для забезпечення реалізації даного права позивачем, одночасно надає дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу її неповнолітнього сина за межі України до Республіки Польща та/або країн Шенгенської угоди на період навчання з 01.09.2019 по 31.08.2020 без нотаріально посвідченої згоди батька. На підставі вище викладеного, ст.ст. 3, 9, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.199 та набула чинності для України 27.09.1991, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 2 Протоколу № 4 від 16.09.1963 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97, ст.ст. 7, 141, 150, 153, 155, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 № 3857-XII, пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 та

Outcome: approved