Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У провадженні Баранівського районного суду перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 04.09.2015 [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 250 000 грн із щомісячною виплатою відсотків (10 % від суми позики) у термін до 8 числа кожного місяця, а суму позичених грошових коштів (250000 грн) зобов`язувалося повернути до 04.04.2016, про що відповідач власноруч склала та підписала відповідну розписку. 07.10.2015 [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 250 000 грн із щомісячною виплатою відсотків (10 % від суми позики) у термін до 22 числа кожного місяця, а суму позичених грошових коштів (250000 грн) зобов`язувалося повернути до 07.04.2016, про що відповідач власноруч склала та підписала відповідну розписку. Відповідач у строк, обумовлений у розписці, кошти не повернула, у зв`язку з чим, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити. Щодо уточнюючих вимог свого представника заперечувала. Представник позивача в судове засідання не зявився, в своїй заяві просив дану справу слухати у його відсутність. Відповідач та її представник до суду не з`явилися, не повідомивши суду про причини неявки, хоча завчасно та належним чином була повідомлені про день та час судового засідання, зокрема, і через оголошення на сайті «Судова влада». Представник відповідача направив на адресу заяву в якій просить дану справу передати в суд за місцезнаходженням відповідача. Ухавлою суду від 08.10.2020 у задоволенні даного клопотання відмовлено. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Щодо встановлених судом обставин справи. Судом встановлено, що 04.09.2015 [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 250 000 грн із щомісячною виплатою відсотків (10 % від суми позики) у термін до 8 числа кожного місяця, а суму позичених грошових коштів (250000 грн) зобов`язувалося повернути до 04.04.2016, про що відповідач власноруч склала та підписала відповідну розписку (а.с. 11). 07.10.2015 [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 250 000 грн із щомісячною виплатою відсотків (10 % від суми позики) у термін до 22 числа кожного місяця, а суму позичених грошових коштів (250000 грн) зобов`язувалося повернути до 07.04.2016, про що відповідач власноруч склала та підписала відповідну розписку (а.с. 12). [PERSON] зверталася до [PERSON] із заявою про досудове вреголювання спору, яка залишалася без виконання (а.с. 13-14) Щодо стягнення основної суми боргу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що відповідає приписам ст. 1046 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що відповідає приписам ч. 1 ст. 76 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Договір позики виникає внаслідок правовідносини між сторонами такого договору, які виникають з підстав передачі позичкодавцем для позичальника певного майна чи грошей, які той зобовязується повернути. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, що відповідає приписам ч. 1 ст. 526 ЦК України. В обгрунтування своїх вимог позивач надає суду боргові розписки. Відповідачем, у сою чергу, не надано суду жодних доказів на спростування доводів відповідача, а тому, суд при вирішенні порушеного у заяві питання виходить із фактичних обставин справи та наявних матеріалів, доказів. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що відповідач згідно розписок отримала від позивача позику на відповідний строк (а.с. 11, 12) Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15 та Верховний Суд в постанові від 04 березня 2020 року № 632/2209/16. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога про стягнення основного боргу підлягає задоволенню. Щодо стягнення процентів за користування коштами. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, що відповідає приписам ч. 1 ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 1 статті 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно розписок за користування коштами, відповідач зобов`язався сплачувати позивачу відсотки з розрахунку 10 відсотків, щомісячно. Таким чином, згідно розрахунку, заборгованість відповідача перед позивачем у частині процентів за користування коштами становить 1 600 000 грн. При цьому, відповідач будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про що свідчить направлене до суду клопотання про передачу справи до іншого суду за підсудністю, заперечень щодо доводів позивача в частині нарахованих процентів не надала. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача процентів за користування коштами також підлягає задоволенню. Щодо стягнення інфляційних збитків та 3 % річних. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав. Таким чином, суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача інфляційних втрат та 3 % річних. До такого висновку суд дійшов дослідивши подані докази з урахуванням наведених у позові пояснень. Щодо стягнення судового збору та витрат на правову допомогу.

Outcome: approved