Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у листі від 28.05.2018 року адресованому Національному антикорупційному бюро України, Адміністрацію Президента України і який було направлено додатково до Бюро Президії НАН країни, Президенту НАН України [PERSON] , Першого віце-президента НАН Україн [PERSON], Першого віце-президента НАН України [PERSON], Віце-президента НАН України [PERSON], Віце-президента НАН України [PERSON], віце-президента НАН України [PERSON], головного вченого секретаря НАН України [PERSON], голови центрального комітету профспілки НАН України [PERSON] відповідачкою було зазначено недостовірну інформацію про позивача, а саме, що у нього директора інституту економіко-правових досліджень Національної академії Наук України - [PERSON] в інституті є молода коханка, що має від нього дитину (надалі по тексту - спірна інформація). Вказані негативна щодо позивача інформація була доведена до великого кола осіб як колективу інституту, кервіництву позивача, так і членам його сім`ї, що було наслідком надання позивачем пояснень вказаним особам і зумовило необхідность виправдовутись з метою захисту від таких висловлювань, які вочевидь не відповідають дійсності. Поширення вказаної інформації свідчить про принизливе ставлення відпоідача до позивача на грунті неприязних відносин між ними і впливає на зниження цінності особи позивача в очах оточуючих та колективу інституту. Позивач вважає, що ця інформація не відповідає дійсності та завдає шкоди його діловій репутації. Недостовірна інформація була поширена відповідачами шляхом доведення її до відома необмеженого кола осіб, стосується позивача і порушує його право на недоторканність ділової репутації. Відтак, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу гідності, честі та недоторканності ділової репутації інформацію, розповсюджену [PERSON] в 2018-2019 роках у заявах до Національного антикорупційного бюро України, Адміністрацію Президента України, Бюро Президії НАН країни, Президенту НАН України [PERSON] , Першого віце-президента НАН Україн [PERSON], Першого віце-президента НАН України [PERSON], Віце-президента НАН України [PERSON], Віце-президента НАН України [PERSON], віце-президента НАН України [PERSON], головного вченого секретаря НАН України [PERSON], голови центрального комітету профспілки НАН України [PERSON],а саме, що « [PERSON] має молоду коханку-спіробітницю Інституту економіко-правових досліджень Національної академії Наук України, яка має від нього дитину», а також зобов`язати [PERSON] спростувати вказану недостовірну інформацію, поширену відносно [PERSON] шляхом складання та направлення із відповідним змістом листа на адресу вищевказаних посадових осіб та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі - 18 тис.грн., судовий збір та витрат на правову допомогу. Відзиву на позов відповідачем чи його представником подано суду не було. У судовому засіданні позивача та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні даного позову, оскільки існує тривалий конфлікт між сторонами на грунті виділення відповідачці службового житла і тому вона у заяві до правоохоронних органів та інших службових осіб звернула увагу на спірну інформацію з метою перевірки її достовірності. За умовами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] від 27.08.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У зв`язку з звільненням судді [PERSON] вказану справу після проведення автоматичного розподілу було передано судді Осаулову А.А., який ухвалою суду від 16.01.2020 року призначив її розгляд у загальному позовному провадженні із проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 16.03.2020 року у вказаній справі було закрито підготовче судове засідання та призначено її розгляд по суті на інший день. Суд, заслухавши пояснення відповідачів, представників сторін, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, вважає, що даний позов слід задовольнити частково з огляду на таке. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що у листі-заяві про корупційні злочини від 28.05.2018 року адресованій Національному антикорупційному бюро України, Адміністрації Президента України і який додатково було долучено до іншої заяви від 25.06.2018 року, що була направлена до Бюро Президії НАН України, Президенту НАН України [PERSON] , Першого віце-президента НАН Україн [PERSON], Першого віце-президента НАН України [PERSON], Віце-президента НАН України [PERSON], Віце-президента НАН України [PERSON], віце-президента НАН України [PERSON], головного вченого секретаря НАН України [PERSON], голови центрального комітету профспілки НАН України [PERSON] за підписом [PERSON] було зазначено на 3-му аркуші про розподіл 2-х службових квартир - одну з яких мають виділити «молодій коханці директора, що має від нього дитину (надалі по тексту - спірна інформація). Саме вказану інформацію просить спростувати позивач як таку, що не відповідає дійсності, порочить його честь і гідність як високоморальної людини, одруженого чоловіка та керівника інституту економіко-правових досліджень Національної академії Наук України. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За змістом ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як на передумову для звернення до суду з даним позовом позивач [PERSON] вказував, що спірна інформація у заявах від 2018-2019 роках про інстування у нього в інституті коханки, що має від нього дитину, є недостовірною і порушує честь і гідність позивача як високоморального чоловіка і директора інституту. З врахуванням змісту поширеної інформації суд вважає, що дійсно спірна інформація дійсно була доведена великому колу осіб з огляду на кількість адресатів у листі-заяві та інших осіб, така інформація стосується позивача - директора інституту економіко-правових досліджень НАН України та така інформація безсумнівно порушує особисті немайнові права і завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам [PERSON] . При цьому, як вбачається зі змісту вступного слова представника відповідача, то складання по змісту, підписання і направлення вказаного листа і викладеної у ньому інформації не заперечувалось стороною відповідача, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України такі обставини додатковому доказуванню не підлягають. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як встановлено судом, то інформація про те, що директор інституту [PERSON] має коханку в інституті, яка має від нього дитину, є фактичним твердженням, оскільки може бути перевірена в дійсності і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження таких висловлювань стороною позивача суду надано не було. При цьому, розповсюджена інформація у цій частині є негативною, стосується безпосередньо позивача, не носить оціночний характер, так як викладена у формі тверджень. Посилання сторони відповідача на те, що у контексті листа-заяви про злочин від 28.05.2018 року було викладено доводи до перевірки відповідних органів, а тому така інформація мала бути перевірена компетентими органами із наданням правової оцінки, а відтак така інформація не підлягає спростуванню, є помилковим з огляду на натупне. Так, за умовами статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Проте, органи, яким було адресовано відповідну заяву із зазначеною у ній спірною інформацією згідно зазначених у заяві від 28.05.2018 року адресатів не є органами, які уповноважені перевіряти інформацію про існування коханки у позивача в інституті. Більш того, твердження відповідачки у спірній інформації про наявність коханки у позивача та дитини, батьком якої є позивач, не доведено самою [PERSON] , а тому такі твердження є недостовірними, негативними щодо позивача, що однозначно впливають і порушують його немайнові права, його честь і гіджність як керівника та чоловіка. У даному випадку, поширена недостовірна інформація принижує статус позивача в очах суспільства, в колективі інституту і в сім`ї, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у його моральних норм. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає доведеними обставини, на які посилався позивач у частині недостовірності висловленої відповідачем [PERSON] інформації стосовно позивача, й законними підстави вважати її такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. За умовами абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Оскільки недостовірна інформація була поширена [PERSON] у письмовому зверненні, тому слід зобов`язати останню спростувати її шляхом складання і направлення відповірного листа на адресу тих же осіб із значенням у ньому про недостовірність спірної інформації протягом 15-ти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, оскільки у діях відповідачів наявні усі обов`язкові ознаки правопорушення юридичного складу, а спірна інформація була поширена лише у листі-заяві від 28.05.2018 року, а її розповсюдження у інших заявах від 2018-2019 роках стороною позивача не доведено. У зв`язку з чим, підлягає задоволенню як похідна вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди, оскільки судовим розглядом встановлено порушення особистих немайнових прав позивача, що відповідно до ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. В обґрунтування нанесеної моральної шкоди позивач посилається на отримання моральної шкоди, яка виразилася у перенесеному нервовому стресі, тривалих душевних стражданнях, оскільки позивач є публічною особою, поширена інформація суттєво вплинула на ставлення до нього колег на роботі, керівництва та у членів його сім`ї, підірвала його авторитет та статус добропорядної і високоморальної людини, поширення негативно влинуло на репутацію позивача, що потягло за собою тяжкість вимушених змін у життєвому укладі та стосунках з людьми, суттєве і невідворотне зниження престижу і ділової репутації, пережиті в результаті порушення відповідачем його прав, оцінюючи завдану моральну шкоду у сумі - 18000 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у пункті 9 постанови № 4 від 31.03.1995 з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з доводами позивача про заподіяння йому моральної шкоди, однак, з урахуванням відсутності доказів існування обставин, на які позивач посилається, зокрема на стан здоров`я, вимушені зміни у життєвому укладі, характеру душевних страждань та інших обставин із урахуванням змісту поширеної інформації суд визначає розмір її відшкодування має становити - 3000 грн. Згідно з положеннями частини 1 ст. 88 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню сума понесених і документально підтверджених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме суд присуджує стягнення суми судового збору у розмірі - 2305 грн. 20 коп., тобто по 768 грн. 40 коп. за кожну з 3-х задоволених позовних вимог за п.п.1-3 резолютивної частини позову. Доказів понесення витрат на правову допомогу стороною позивача суду надано не було, а тому такі кошти стягненню не підлягають. У відповідності до вимог п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial