Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , у якому просила суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобілі марки «BMW», модель Е60/523і, рік випуску 2008, VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , та марки «VOLKSWAGEN», модель TOUAREG, рік випуску 2007, VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , та поділити вказане майно подружжя. В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що 01 грудня 2001 року між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте рухоме майно, яка за спільною згодою було оформлено на відповідача - [PERSON] , а саме: автомобілі марки «BMW», модель Е60/523і, рік випуску 2008, VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , та марки «VOLKSWAGEN», модель TOUAREG, рік випуску 2007, VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач вказує на те, що набуті сторонами під час шлюбу автомобілі є їх спільною сумісною власністю та підлягають поділу між чоловіком та дружиною в рівних долях, а саме по 1/2 частці кожному. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року судом до участі у справі у якості третьої особи було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль». Від представника позивача до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірні автомобілі були придбані за його кошти та незначна сума була надана його дружиною. Від представника третьої особи до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі та письмові пояснення, в яких останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Як визначає ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого може бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що 01 грудня 2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська. Прізвища після одруження: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с. 13). Також встановлено, що [PERSON] належать два автомобілі: марки «BMW», модель Е60/523і, рік випуску 2008, VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] ), та марки «VOLKSWAGEN», модель TOUAREG, рік випуску 2007, VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] ) які були придбані ним під час перебування у шлюбі з [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами першою-другою статті 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Також при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] , окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також існує зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки у [PERSON] та [PERSON] існують невиконані фінансові зобов`язання перед ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль», що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-5676/11 від 22.02.2011р. за яким: стягнуто на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за договорами фінансового лізингу від 27.06.2007р. № L846 06/07 та № L847 06/07, від 11 вересня 2007 року № L1095 09-07 та№ L1096_09-07, 2 375 411,62 грн. (два мільйони триста сімдесят п`ять тисяч чотириста одинадцять гривень 62 коп.), в тому числі 2 083 394,92 грн. заборгованості, 164 949,84 грн. пені, 37 284,29 грн. 3% річних, 89 782,57 грн. індексації відповідно до індексу інфляції; стягнуто на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 136 877,00 грн. (сто тридцять шість тисяч вісімсот сімдесят сім гривень 00 кой.) пені; в порядку розподілу судових витрат стягнуто на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» солідарно з [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 1 820,00 грн (а.с. 76-77). 05 серпня 2013 року на примусове виконання вищевказаного рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчі листи № 2-5676/11 (а.с. 78-81). Станом на час розгляду даної справи заборгованість перед ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» ні позивачем, ні відповідачем не погашено, виконавчі листи перебувають на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби та приватних виконавців (а.с. 82-85). Доказів протилежного у розпорядження суду не надано. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 18.02.2019 р. по справі № 314/6930/16-ц, від 18.03.2019 р. по справі № 334/8276/15-ц, від 13.02.2019 р. по справі № 174/3/16-ц зазначив щодо правильності застосування ст. 60 СК України: «Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі». Позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що спірне майно, яке є предметом спору, що належить на права власності [PERSON] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто, документи які підтверджували дійсне джерело його набуття за спільні сумісні кошти чи спільну працю подружжя. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, в якому зазначено про те, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14). Отже, вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу. Водночас, суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Тобто, обов`язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача. Крім того, суд не може залишити поза увагою наявність боргових зобов`язань у сторін по справі. Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 61-45301св18 зазначивши: «..Аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом...». Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги той факт, що позивач не надала доказів та не обґрунтувала в чому полягає її порушення прав та чому необхідно визнати нерухоме майно об`єктами спільної сумісної власності подружжя, слід дійти до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed