Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві, згідно з яким просила: стягнути з Головного управління Національної поліції Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві сатисфакцію за невиконання останнім рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2013 року по справі № 826/10308/13-а у розмірі 2 000,00 євро, конвертованих у національну валюту на день платежу. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.09.2013 року, ухваленою у справі № 826/10308/13-а за позовом [PERSON] до Начальника Солом`янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві Моренця І.В. про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено. Зобов`язано начальника Солом`янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві Моренця І.В. надати [PERSON] у відповідь на її інформаційний запит від 07.04.2013 року копію постанови ЖОІ 4487-11 в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації". Зобов`язано відповідний підрозділ Державної казначейської служби України стягнути судові витрати. Разом з тим, позивач зазначає, що останнє його звернення на ім`я начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві від 02.03.2019 року щодо виконання вищенаведеної постанови було ним проігнороване. На підставі викладеного, та посилаючись на положення ст.ст. 22, 23, 1167, 1173, 1176 ЦК України, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.10.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.11.2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача на ухвалу від 21.10.2019 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на ухвалу від 07.11.2019 року. Постановою Київського апеляційного суду від 24.12.2019 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07.11.2019 року - без змін. Постановою Верховного Суду від 08.04.2020 року касаційну скаргу позивача задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07.11.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24.12.2019 року скасовано, а справу передано на розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.05.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23.10.2020 року до суду надійшов відзив відповідача ГУНП у м. Києві на позовну заяву, в якому він, посилаючись на недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість та посилаючись на те, що відсутні рішення, якими була встановлена незаконність дій відповідача. Відповідач Управління державної казначейської служби у м. Києві у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не сповістив. Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, дослідивши зібрані в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади визначені ст.ст. 1173, 1174ЦК України, а спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. При цьому, ст. 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. Отже, підставами для всіх випадків відшкодування шкоди, є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка заподіювана шкоди; 3) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; 4) вина заподіювана шкоди. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Положеннями ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, в обґрунтування заявлених позовних вимог, вказувала, що через невиконання Головним управлінням Національної поліції у м. Києві вищенаведеної постанови, останній зобов`язаний відшкодувати йому сатисфакцію у розмірі 2 000,00 євро, конвертованих у національну валюту на день платежу. При цьому, позивач посилалась на факт невиконання відповідачем постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.09.2013 року, ухваленого у справі № 826/10308/13-а за позовом [PERSON] до Начальника Солом`янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві Моренця І.В. яким зобов`язано начальника Солом`янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві Моренця І.В. надати [PERSON] у відповідь на її інформаційний запит від 07.04.2013 року копію постанови ЖОІ 4487-11 в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації". Зобов`язано відповідний підрозділ Державної казначейської служби України стягнути судові витрати. При цьому, зазначала, що останнє її звернення на ім`я начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві від 02.03.2019 року щодо виконання вищенаведеної постанови було ним проігнороване. Так, як передбачено ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі ст. 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У свою чергу, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. При цьому, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Так, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1167 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в Постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17. Як вже зазначалося вище, позивач обґрунтовує завдання йому шкоди протиправністю дій відповідача, що виразилися у безпідставному невиконанні постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2013 року. Тобто, виходячи із спірних правовідносин, останні регулюються положеннями ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами, зокрема відповідними рішеннями суду, самого факту протиправності та незаконності дій відповідача щодо невиконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2013 року. Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09.02.2007 року «Білуха проти України», в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Таким чином, суд приходить до висновку, що реалізація [PERSON] свого права на оскарження бездіяльності начальника Солом`янського районного управління ГУ МВС України в м. Києві та задоволення такого позову, само по собі не свідчить про спричинення їй моральної шкоди, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Разом із тим, стороною позивача не надано і копії вищевказаної постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.08.2013, на невиконання якого яке вона посилається як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог. При цьому, стороні позивача в судовому засіданні було роз`яснені її права та обов`язки відповідно ст.ст. 43, 49 ЦПК України, однак жодних клопотань заявлено не було. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не доведено одночасного наявності трьох умов, які б слугували підставою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, зокрема неправомірності дій органу, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed