Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до державного господарського об'єднання концерн «Військторгсервіс», [PERSON], третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Посилався на те, що 14.12.2005 року між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від 05.10.2005 року, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу приміщення кафе 1-1 - 1-29, загальною площею 397,40 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS]. Зазначив, що спірне нерухоме майно було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування», а тому його відчуження повинно було здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму. Вважає, що відчуження нерухомого майна відбулось з порушенням вимог Закону, оскільки на момент вчинення правочину Міністерством оборони України не видавався дозвіл на відчуження державного майна, закріпленого за підприємством. Натомість, його відчуження відбулось на підставі довіреності, виданої Міністром оборони України 04.10.2004 року [PERSON], який в свою чергу надав 12.11.2004 року довіреність начальнику ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» [PERSON] 12.02.2005 року окремим дорученням Міністра оборони України довіреності на право укладання договорів, надання від імені Міністерства оборони України прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився визнавались недійсними та підлягали поверненню до Адміністративного департаменту Міністерства оборони України. Просив визнати недійсним із моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (приміщення кафе), загальною площею 397,4 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] від 14.12.2005 року, укладений між ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та [PERSON] Прокурор у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні також позов підтримав. Пояснив, що відчуження державного майна відбулось із порушенням, визначеної законом процедури. Просив позов задовольнити. Представник відповідача державного господарського об'єднання Концерн «Військторгсервіс» у судове засідання не з'явився, подав до суду письмові пояснення, в яких позов визнав, просив розглянути справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову. Пояснив, що оспорюваний правочин було укладено правомірно на підставі виданої довіреності, в якій зазначалося про надання дозволу на укладення таких договорів. Просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що нежилі приміщення кафе 1-1 - 1-29, загальною площею 397,40 кв.м., що по [ADDRESS], перебували у державній власності на праві господарського відання Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування». Зазначена обставина підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.12.2005 року. 14.12.2005 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування», у повному господарському віданні якого знаходиться державна власність, в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 05.10.2005 року за №8199, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупця приміщення кафе 1-1-1-29, загальною площею 397,40 кв.м., в будинку літ.А, що знаходиться в м. Чернівцях по [ADDRESS]. Згідно протоколу №237-н про проведення прилюдних торгів від 30.09.2005 року, затвердженого директором Рівненської Міжрегіональної товарно-майнової біржі «Прайс», продаж вчинено за 514000 гривень (а.с.8). За змістом ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (ч.5 ст.656 Кодексу). Як вбачається з п.4.2 Статуту ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування», майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, встановленому чинним законодавством (п.4.4 Статуту). Цілісні майнові комплекси підприємства, його структурні підрозділи, а також нежилі приміщення здаються в оренду з дозволу та на умовах, погоджених з Органом управління майном (п.4.6 Статуту). Визначення поняття "господарське відання" наведено в статті 136 Господарського кодексу України та характеризується як речове право суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Частиною другою статті 73 Господарського кодексу України встановлено, що орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Окрім того, відповідно до абзацу п'ятого пункту 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 року N 8-92 "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади відповідно до покладених на них повноважень здійснюють контроль за ефективністю використання і збереженням закріпленого за підприємствами державного майна. Відповідно до частини п'ятої статті 75 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об'єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах. Органом, до сфери управління якого належить дане державне підприємство, є Міністерство оборони України. Таким чином, для укладення оспорюваного правочину підприємству, правонаступником якого є Концерн «Військторгсервіс», необхідно було отримати попередню згоду Міністерства оборони України. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, 12.11.2004 року начальником Головного управління торгівлі Міністерства оборони України [PERSON], який був наділений повноваженнями на відчуження нерухомого майна на підставі довіреності Міністерства оборони України від 04.10.2004 року №220/2071, було надано дозвіл начальнику державного підприємства «Управління торгівлі Західного оперативного командування» [PERSON] на відчуження приміщення магазину №24, площею 117,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] (а.с.15). Вказану довіреність, яка надана [PERSON], було скасовано окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.2005 року (а.с.16). Судом також встановлено, що підприємством було переобладнано приміщення магазину на приміщення кафе 1-1-1-29, загальною площею 397,40 кв.м. В подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 07.12.2005 року, було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на нежиле приміщення кафе, загальною площею 397,40 кв.м., що по [ADDRESS] (а.с.125). Власником приміщення є держава, приміщення перебуває у господарському віданні державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування». Разом з тим, 27.07.2005 року [PERSON] було надано дозвіл на відчуження приміщення кафе філії «Чернівецький військовий торг №46», що по [ADDRESS], площею 397,4 кв.м., при цьому, в якості підстави надання дозволу, останній посилався на дозвіл від 12.11.2004 року. Однак, суд зазначає, що дозволом від 12.11.2004 року було надано дозвіл на відчуження приміщення магазину, площею 117,5 кв.м., а не приміщення кафе, площею 397,4 кв.м. Крім того, суд враховує, що довіреність, на підставі якої був виданий дозвіл від 12.11.2004 року, 12.02.2005 року була відкликана Міністром оборони України Гриценком А.С. Таким чином, законні підстави для видачі дозволу [PERSON] 27.07.2005 року були відсутні. Також, 05.10.2005 року Державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» в особі [PERSON] було видано довіреність, якою уповноважено [PERSON] відчужити приміщення кафе, площею 397,4 кв.м., що по [ADDRESS] (а.с.136). Згодом на підставі зазначеної довіреності було укладено оспорюваний правочин. Суд зазначає, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (стаття 238 ЦК України). За загальним правилом підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Разом з тим, як було встановлено судом , [PERSON] необхідних повноважень на відчуження зазначеного майна не мав. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved