Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Національного музею історії України (далі по тексту - відповідач, НМІУ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: профспілки працівників Національного музею історії України (далі по тексту - третя особа-1) про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В процесі розгляду справи судом було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] (далі по тексту - третя особа-2). Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно Наказу Генерального директора Національного музею історії України № 294 від 17.08.2015 року позивача було звільнено з посади старшого наукового співробітника сектору голографічних виставок Національного музею історії України на підставі п. 7 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивач вважав своє звільнення за п.7 ст. 40 КЗпП України незаконним та безпідставним, оскільки воно відбулось без згоди профспілкового комітету, а Акти за №№ 1-5 та Подання №441, які стали підставою для його звільнення за появу на роботі у начебто нетверезому стані, підписані зацікавленими або залежними від керівництва відповідача особами. Інформація, викладена в них не відповідає дійсності та, на думку позивача, обумовлена лише упередженим ставленням нового керівництва відповідача до працівників відділу, де працював позивач. Окрім того, позивач також вважав, що неправомірним звільненням з роботи відповідачем також було заподіяно йому моральну шкоду, яку він оцінив в 8000,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив суд, з урахуванням заяви від 08.07.2016 року про збільшення позовних вимог: визнати його звільнення на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 17.08.2015 року № 294 (за п. 7 ст. 40 КЗпП України) незаконним; скасувати наказ Генерального директора Національного музею історії України від 17.08.2015 року № 294 про його звільнення; поновити його на посаді старшого наукового співробітника сектору голографічних зйомок Національного музею історії України з 17.08.2015 року; визнати запис № 11 від 17.08.2015 року у трудовій книжці [NUMBER] про звільнення [PERSON] на підставі наказу № 294 від 17.08.2015 року недійсним та зобов'язати Національний музей історії України внести відповідні відомості до трудової книжки [NUMBER]; стягнути з Національного музею історії України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 69234,75 грн., а також моральну шкоду у розмірі 8000,00 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили суд про його задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, зазначених в письмових запереченнях по справі. При цьому вважав, що [PERSON] було звільнено з роботи без порушення норм трудового законодавства, оскільки факт його перебування на робочому місці у нетверезому стані підтверджується відповідними Актами, які були складені в робочий час працівниками відповідача. А також, оскільки профспілковий комітет не надав чіткої відповіді щодо надання згоди на звільнення [PERSON], з метою недопущення пропуску місячного терміну притягнення до дисциплінарної відповідальності, відповідачем було видано відповідний наказ про звільнення позивача за п. 7 ст. 40 КЗпП України. Представник третьої особи-1 профспілки працівників Національного музею історії України в судовому засіданні позов підтримала та не заперечувала проти його задоволення. Третя особа-2 [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. В раніше поданих заявах просила суд здійснювати розгляд справи за її відсутності. В процесі розгляду справи також надала пояснення суду в яких вважала звільнення позивача законним та обґрунтованим. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON], який є вченим секретарем Інституту прикладної оптики НАН України, пояснив суду, що 20.07.2015 року зустрів [PERSON] після 16 години та зазначав, що ніякого запаху алкоголю від нього не відчував. Чи пропонували [PERSON] та [PERSON] пройти тест на вміст алкоголю в крові не чув. А також зазначав, що конфлікти керівництва із працівниками відділу відбувались і раніше. В судовому засіданні свідок [PERSON], колишній співробітник музею, який також був звільнений з аналогічних підстав як і позивач, пояснив суду, що особисто йому не пропонували проходити тест на вміст алкоголю в крові. Запаху алкоголю від [PERSON] він чув, а також пояснив, що звик до запаху спирту, оскільки їхній з позивачем характер роботи передбачає працю із спиртовими розчинами. Чи пропонував [PERSON] хто-небудь пройти освідування на вміст алкоголю в крові він не чув. Свідок [PERSON], яка працює заступником директора Інституту прикладної оптики НАН України, пояснила, що за всі роки роботи позивача в музеї жодного разу не бачила його в стані алкогольного сп'яніння. Те ж саме стосується і подій 20.07.2015 року. В судовому засіданні свідок [PERSON], який є також співробітником Інституту прикладної оптики НАН України, також зазначив, що за час роботи в музеї [PERSON] жодного разу не вживав алкогольних напоїв. А також, за його особистим переконанням, ознак сп'яніння 20.07.2015 року протягом робочого дня у позивача були відсутні. Свідок [PERSON], яка є співробітником музею історії України, пояснила, що [PERSON] підтвердив факт розпиття алкогольних напоїв позивачем на робочому місці. Вона складала акти, якими було зафіксовано факт перебування позивача та інших осіб у нетверезому стані на робочому місці. Особисто вона чула запах алкоголю в приміщенні, де знаходився [PERSON] Проте, чи пропонували йому пройти освідування на вміст алкоголю в крові вона не чула, а також на питання суду чи перебував на її думку [PERSON] у стані алкогольного сп'яніння відповісти не змогла. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON], яка працювала в музеї юристом на час звільнення позивача з роботи, пояснила суду, що вона разом із керівництвом музею прибула до відділу голографії об 16:30 год. та зазначила, що від [PERSON] та [PERSON] був сильний запах алкоголю. При цьому директор [PERSON], а також наряд поліції, який прибув за викликом, пропонували позивачу пройти тест на вміст алкоголю в крові. В судовому засіданні допитаний як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України, представник позивача [PERSON] пояснив суду, що 20.07.2015 року під час подій, які відбувалися, [PERSON] зателефонував йому та зазначив, що співробітників відділу звільняють. В судовому засіданні свідок [PERSON], який на час звільнення позивача був співробітником музею, пояснив суду, що з боку якої-небудь неадекватної поведінки до [PERSON] не було претензій, а [PERSON] «буянив». При цьому, по [PERSON] не можна було сказати, що він падав або хитався. Рухи його були невпевнені. При цьому зазначив, що поліція та директор музею [PERSON] пропонували співробітникам відділу голографії пройти тест на вміст алкоголю в крові. Чув запах алкоголю, скоріше за все коньяку. Допитана в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України, [PERSON], яка працює директором музею, пояснила суду, що з метою перевірки та впорядкування діяльності відділу голографії, близько 16 години 20.07.2015 року виїхала до місця розташування відділу на вулиці Кудрявській (в орендованому приміщенні Інституту прикладної оптики НАН України). Прибувши на місце та виявивши ознаки сп'яніння співробітників відділу, керівництвом музею разом з іншими працівниками було складено акти про появу на робочому місці позивача та інших осіб в нетверезому стані. При цьому зазначала, що у [PERSON] був неохайний вигляд, він мав невпевнену ходу та від нього відчувався запах алкоголю. А також [PERSON] визнав факт розпиття алкогольних напоїв співробітниками відділу. В судовому засіданні свідок [PERSON], який на день звільнення позивача працював юристом музею, пояснив суду, що прибув до відділу голографії разом із керівництвом музею. Від [PERSON] був запах алкоголю, скоріше за все горілки. Директор [PERSON] пропонувала позивачу пройти тест на вміст алкоголю в крові, проте останній відмовився. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] який був, на день звільнення позивача з роботи, співробітником відділу голографії, заперечив факт вживання алкогольних напоїв співробітниками відділу та зазначив, що йому особисто пропонували пройти огляд на стан сп'яніння у неробочий час. Чи пропонували пройти огляд [PERSON] він не чув. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Із матеріалів справи вбачається, що з 08.10.1984 року позивач працював в Національному музеї історії України (Т. 1, а.с. 26). Наказом від 01.12.1998 року № 90-к [PERSON] було переведено на посаду старшого наукового співробітника відділу голографії (т.1, 26). Наказом Генерального директора НМІУ [PERSON] від 17.08.2015 року № 294, [PERSON] було звільнено з роботи на посаді старшого наукового співробітника сектору голографічних виставок 17.08.2015 року згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з появою на роботі в нетверезому стані (Т. 1, а.с. 5, 104). Пунктом 7 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Відповідно до вказаного наказу, його видано у зв'язку із виявленням факту знаходження (появи) на роботі працівника НМІУ [PERSON], старшого наукового співробітника сектору голографічних виставок, в нетверезому стані, що виявилося в неадекватній поведінці, непевній ході, запаху алкоголю з рота, незв'язній мові, а також з урахуванням відмови зазначеного працівника від проходження експертизи на вміст алкоголю, а також Подання Голові профспілкового комітету ППО НМІУ [PERSON] № 441 від 27 липня 2015 року щодо надання згоди на звільнення [PERSON] Підставою для звільнення позивача стали Акти за №№ 1 - 5 від 20.07.2015 року, а також Подання № 441 від 27.07.2015 року. Наведені акти були складені співробітниками Національного музею історії України, а саме: Генеральним директором [PERSON], заступником генерального директора [PERSON], юристами [PERSON] та [PERSON]., завідувачем відділу [PERSON], а також головним інженером [PERSON], зокрема про перебування [PERSON] на робочому місці 20.07.2015 року у нетверезому стані, його відмову від надання пояснень та проходження освідування на вміст алкоголю в крові (Т. 1, а.с. 30, 31, 32, 33, 105 106, 107, 108). 27.07.2015 року відповідач звернувся до Голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації НМІУ із поданням про надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України (Т. 1, а.с. 110). 11.08.2015 року профспілка повідомила відповідача про необхідність проведення додаткового розслідування обставин, викладених в поданні (Т. 1, а.с. 111) та надала копію відповідного протоколу засідання профкому від 06.08.2015 року (Т. 1, а.с. 112). Своєю відповіддю від 13.08.2015 року третя особа-1 повідомила відповідача про те, що профком НМІУ не надає згоди на звільнення позивача з роботи (Т. 1, а.с. 70). Відповідно до п.п. 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановлену його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку. Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підписували акти, підтвердили викладену в складених актах інформацію, а саме те, що [PERSON] був помічений на робочому місці в нетверезому стані та від проходження освідування на вміст алкоголю в крові та надання пояснень відмовився. Судом було досліджено в якості доказів по справі Акти за №№ 1 - 4 від 20.07.2015 року та № 6 від 21.07.2015 року. Разом із тим, суд критично ставиться до викладеної в них інформації, оскільки вони були складені лише співробітниками музею на підставі їхньої суб'єктивної оцінки поведінки позивача та знаходження його в нетверезому стані. При цьому, до складення актів не було залучено а ні сторонніх спостерігачів,, а ні членів профкому музею. Жодна із осіб, які підписували зазначені акти не має відповідної кваліфікації, яка б надала їм можливість встановити факт вживання алкогольних напоїв [PERSON], а також акти підписані співробітниками музею, які знаходяться в підпорядкуванні генеральному директору музею [PERSON] Разом із тим, аналізуючи показання свідків, надані в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що особисто позивачу в чіткій та зрозумілій формі керівництвом музею не було запропоновано пройти освідування на вміст алкоголю в крові у відповідній незалежній лікувальній установі, або спеціальному наркологічному диспансері. Окрім того, жоден зі свідків не бачив особисто, як [PERSON] 20.07.2015 року вживав алкогольні напої, або не вказав на те, що у відділі була відповідна обстановка, яка могла свідчити про те, що присутні в ньому особи розпивали алкогольні напої. Натомість з показань свідків вбачається, що сектор, в якому працював позивач, використовує у своїй діяльності спиртові розчини, які також мають відповідний запах алкоголю. Таким чином, на переконання суду, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували факт перебування [PERSON] на робочому місці 20.07.2015 року у нетверезому стані. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, показанні свідків, суд прийшов до висновку, що достатніх та законних підстав у відповідача для звільнення позивача на підставі п.7 ст. 40 КЗпП України не було. Із матеріалів справи вбачається, що був членом Первинної профспілкової організації Національного музею історії України. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-703 цс15 відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами". Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним». Як зазначалося раніше, 27.07.2015 року відповідач звернувся до Голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації НМІУ із поданням про надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України (Т. 1, а.с. 110). 11.08.2015 року профспілка повідомила відповідача про необхідність проведення додаткового розслідування обставин, викладених в поданні (Т. 1, а.с. 111) та надала копію відповідного протоколу засідання профкому від 06.08.2015 року (Т. 1, а.с. 112). Своєю відповіддю від 13.08.2015 року третя особа-1 повідомила відповідача про те, що профком НМІУ не надає згоди на звільнення позивача з роботи. При цьому відмову обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] надали список 7 свідків, які бачили їх протягом дня та зможуть підтвердити, що вони були у тверезому стані. Окрім того, на поверсі, де знаходиться лабораторія, в якій працював позивач, дійсно зберігаються розчини з запахом спирту. А також повідомлено те, що [PERSON] за понад 20 років своєї роботи в музеї жодного разу не були помічені в розпиванні алкогольних напоїв (Т. 1, а.с. 70). З огляду на підстави відмови профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення позивача з роботи, суд визнає таку відмову не формальною, а обґрунтованою, оскільки таке рішення приймалось з урахуванням показань 7 свідків, враховувало інформацію про попередню роботу [PERSON] та відомості, отримані за результатами відвідування в.о. голови профкому первинної профспілки НМІУ та генерального директора НМІУ приміщення по вул. Кудрявській, 10г, в м. Києві, де знаходяться службова кімната [PERSON] та лабораторія (а.с. 160). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України, з урахуванням відсутності згоди первинної профспілкової організації, членом якої є позивач. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин, вимоги позивача в частині визнання незаконним його звільнення з посади старшого наукового співробітника сектору голографічних виставок Національного музею історії України за п 7 ст. 40 КЗпП України та про скасування наказу Генерального директора Національного музею історії України від 17.08.2015 року № 294, а також поновлення [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника сектору голографічних виставок Національного музею історії України з 17.08.2015 року підлягають задоволенню. Частинами 1 та 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір і одночасно з цим повинно бути вирішено питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить із положень, передбачених Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Позивачем було надано довідку № 402 від 18.08.2015 року про середній заробіток позивача в розмірі 6219,57 грн. за період з січня 2015 року по липень 2015 року (а.с. 6). Виходячи з положень закону, а також у рахуванням довідки про середній заробіток позивача, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок, прийшов до висновку про визначення середньоденного заробітку позивача в розмірі 307,71 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 69234,75 грн. (без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2015 року по 08.07.2016 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні позивач зазначав, що неправомірними діями відповідача щодо незаконного звільнення, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінив в 8000,00 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в результаті незаконного звільнення позивача з роботи, останній зазнав душевних страждань, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому з метою захисту порушеного права позивача, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останнього, його душевної рівноваги та морального стану, тривалість вимушеного прогулу, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі 1000,0 грн. Що стосується позовних вимог в частині визнання запису № 11 від 17.08.2015 року у трудовій книжці [NUMBER] про звільнення [PERSON] на підставі наказу № 294 від 17.08.2015 року недійсним та зобов'язання Національного музею історії України внести відповідні відомості до трудової книжки [NUMBER], слід зазначити наступне. Згідно із п. 2.6. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 року № 58, обов`язок ведення трудових книжок, в тому числі внесення відомостей про виправлення попередніх записів, у випадку їх неправильності або неточності, законодавством покладається на власника або уповноваженого ним органу, а тому рішення суду про поновлення позивача на роботі буде підставою для внесення відповідних записів до його трудової книжки. З огляду на зазначене, такі вимоги позивача є передчасними та він не позбавлений права у випадку невиконання обов'язку відповідачем внести відповідні відомості до трудової книжки про поновлення позивача на роботі, а також інші необхідні зміни в записах про трудову діяльність позивача, звернутись в подальшому із позовом до суду для захисту його порушеного у зв'язку із цим права. З огляду на зазначене, в задоволенні позовних вимог в частині визнання запису № 11 від 17.08.2015 року у трудовій книжці [NUMBER] про звільнення [PERSON] на підставі наказу № 294 від 17.08.2015 року недійсним та зобов'язання Національного музею історії України внести відповідні відомості до трудової книжки [NUMBER], слід відмовити. Згідно із вимогами ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також на підставі положень статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника сектору голографічних виставок Національного музею історії України та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 6769,59 грн. (без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів). Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 36, 40, 42, 43, 492, 235, 237-1, 252 КЗпП України та

Outcome: partial