Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (згодом АТ «Українська залізниця») про визнання наказу про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги мотивував тим, що його звільнили згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та вважає звільнення незаконним і безпідставним, оскільки він не є суб`єктом трудових правовідносин, який може бути звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, окрім того не дотримано процедуру звільнення в порядку передбаченому чинним законодавством України та структурними документами господарського підприємства, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 12.06.2019 року судом прийнято до провадження дану справу, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання з викликом сторін на 12.09.2019 року. (т.1, а.с. 60,61). 08.07.2019 р. до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача [PERSON] О. [PERSON] просив суд відмовити у позові в повному обсязі. (т. 1 ас. 68-71). 14.11.2019 р. до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] (т.1, а.с. 273-277). 17.12.2019 року від сторони відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, котрі ухвалою суду від 18 грудня 2019 року були залишені без розгляду та повернуті відповідачу. (т.2, а.с. 4-7). Позивач і його представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Чикалов Р. Г. проти позову заперечував з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог, вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву підтримав. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представників, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно зі с. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, Наказом № 2113/ос від 31.10.2018 року позивач був звільнений у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. (т.1 а.с. 9). Зазначений наказ видано за підписом В.о. начальника вагонної дільниці Ж [PERSON] В. Лебедєва, табельний номер 8781 - [PERSON] звільнено з посади майстра Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат). Причини звільнення вказано п.5 ст.41 КЗпГІ - у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб. Підстава - протокол від 31.10.2018 року. В графі узгодження звільнення з профспілковою організацією відмітки відсутні, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України. В графі з наказом (розпорядженням) ознайомлений «не згоден» [PERSON] Музика, підпис, 31.10.2013». П.5 ч.1 ст. 41 було доповнено КЗпП України згідно з Законом №1255-VII а прийняття цього Закону обумовлене нагальною потребою у вдосконаленні законодавчих актів, що регулюють припинення повноважень та звільнення виконавчих органів, юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності і відповідно не можуть бути застосовані для звільнення інших працівників юридичної особи, окрім працівників які входять до її виконавчих органів. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Отже, мають бути присутні дві обставини (факти): звільнений працівник повинен бути посадовою особою та повинно відбутись припинення його повноважень та звільнення в порядку передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського підприємства. Відповідно до ст. 89 ГК України та п. 15 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514?VI, посадовими особами органів акціонерного товариства є фізичні особи, які можуть бути головою та членами наглядової ради; виконавчого органу; ревізійної комісії; ревізором акціонерного товариства; а також головою та членами іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 «Питання публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» затверджено Статут ПАТ «Укрзалізниця» (далі Статут), згідно з яким для забезпечення функціонування товариства утворюються органи товариства, а також апарат управління товариством. Відповідно до статті 52 Статуту органами товариства є: загальні збори, наглядова рада, правління, ревізійна комісія. Відповідно Статутом не передбачено голови та членів іншого органу ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ». Філія не є органом Товариства в розумінні ст. ст. 51, 52 Статуту та п. 15 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», який створюється для забезпечення функціонування діяльності позивача, а є відокремленим підрозділом юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину функцій господарського підприємства, а не його органів (ст. 95 ЦК України). Пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року. Дія положень ч. 3 ст.\~99\~ЦК України та п. 5 ч. 1 ст.\~41\~КЗпП України передбачає право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, з будь-яких підстав; реалізація цього права гарантується нормами корпоративного права для припинення негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Пункт 5 статті 41\~КЗпП України встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору «припинення повноважень посадових осіб». Як у назві цієї норми «Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов», так і у її змісті закладені певні особливості розірвання трудового договору з працівником, який є посадовою особою. Розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства. Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Поняття «посадові особи господарського товариства» встановлено в частині другій статті 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) голова і члени цієї ради. У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» міститься уточнене поняття «посадових осіб органів акціонерного товариства». Це фізичні особи голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Оскільки Законом №1255-VІІ від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв`язку можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів. Враховуючи те, що [PERSON] не був членом наглядової ради чи правління ПАТ «Укрзалізниця», а працював на посаді майстром Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) Філії «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ вагонна дільниця ст. Київ-пасажирський ПАТ «Укрзалізниця», яка не є самостійною юридичною особою, його призначення і фактичне звільнення відбулось за рішенням засідання правління, як виконавчого органу товариства, а отже його посада не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, яка передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Відповідно до вище званих положень законів та Статуту ПАТ «Укрзалізниця» - [PERSON] звільнений з посади майстра Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) не був посадовою особою у розумінні п.5 ст.41 КЗпП України, а був працівником, відповідно повноваження не могли бути припиненими. Подібного висновку, зокрема, щодо можливості припинення повноважень посадових осіб ПАТ «Укрзалізниця» за п.5 ч.1 ст.45 КЗпП України, дійшов в постанові від 13.06.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду цивільній у справі № 61-12176св18. Беручи до уваги викладені обставини, зокрема відсутність доказів наявності у позивача повноважень посадової особи, оспорюваний позивачем наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Протилежного стороною відповідача в належний спосіб не доведено. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог КЗпП України, оскільки, відповідачем не доведено, що звільнення позивача відбулось без порушення чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено майстра Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) ФІЛІЇ «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» Виробничий підрозділ вагонна дільниця ст.Київ-Пасажирський АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ». При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З довідки філії ФІЛІЇ «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» Виробничий підрозділ вагонна дільниця ст.Київ-Пасажирський АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» № 994 від 09.09.2019, оформленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вбачається, що середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 471 грн. 89 коп. (т.1 а.с. 164). За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2018 року на момент поновлення на посаді майстра Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) ФІЛІЇ «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» Виробничий підрозділ вагонна дільниця ст.Київ-Пасажирський АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в розмірі 146\~284,50 грн. за час вимушеного прогулу (14 місяців і 16 робочих днів). Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз`яснено, що виходячи з принципу процесуальної рівноправності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи викладене вище, суд вважає, що пояснення представника відповідача спростовуються приведеними вище доказами, а тому не можуть прийматися до уваги в обґрунтування законності звільнення [PERSON] з роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК україни стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з даної норми закону, задоволення судом вимог позивача, враховуючи ставки судового збору у вимогах немайнового характеру, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. та 384,20 грн., котрі сплачені стороною позивача, що підтверджується квитанціями. (а.с. 1, 188).

Outcome: approved