Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

02.05.2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними і скасування наказів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10.04.2018 року Позивача було звільнено із займаної посади на підставі наказу Інспекції № 148/к від 10.04.2018 року у зв`язку зі скороченням штату відповідно до п.1. ст.40 КЗпП України. Позивач із звільненням не згоден, вважає звільнення та наказ №148/к від 10.04.2018 року незаконними, такими що порушують її права, оскільки як таких змін в організації праці фактично не відбулось, вона не відмовлялася від подальшої роботи у відповідача, мала переважне право на залишення на роботі, оскільки має вищу освіту, її безперервний стаж на підприємстві складав 9 років 5 місяців, на її утриманні перебуває малолітній син та вона є єдиним годувальником неповнолітньої дитини. Крім того вказує, що розірвання трудового договору відбулося без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Просить суд, наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 10.04.2018 року №148/к «Про звільнення» [PERSON] з посади провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків - визнати незаконним та скасувати; поновити на посаді д провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків; стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на дату винесення рішення та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 гривень. Позивач в судове засідання не з`явилася натомість її представник подав заяву про підтримання позову в повному обсязі та розглядати справу без його участі. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився при тому подав письмову заяву в якій зазначив, щоб розглядати справу за його відсутності та відмовити у задоволені позову. 18.06.2018 року, від відповідача на адресу суду на дійшов відзив на позовну заяву, в якому останні пояснили, що спірний наказ прийнятий у межах повноважень інспекції та відповідно до діючого законодавства, а звільнення позивача відбулося із дотриманням законодавства і з позивачем проведені всі належні розрахунки при звільненні. Просили суд у задоволенні позову відмовити. Відповідь на відзив позивачкою не подавалась. Дослідивши в судовому засіданні надані сторонами письмові докази по справі, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновками експертів. Постановою пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 (далі постанова №9) розяснено, що, розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці (якщо йдеться про звільнення у звязку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації), скорочення чисельності або штату працівників, чи додержувався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, а також того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не мав звільнений працівник переважне право залишитися на роботі та чи було попереджено його за 2 місяці про наступне звільнення (п. 21 постанови № 9). Судом встановлено, що [PERSON] в період з 23.09.2008 року по 10.04.2018 року знаходилася у трудових відносинах з Інспекцією з питань підготовки та дипломування моряків, працюючи у вказаний період на різних посадах, що підтверджується трудовою книжкою позивача. У зв`язку з закриттям Миколаївської регіональної філії Інспекції, та враховуючи переважне право на залишення на роботі працівника, позивачу була запропонована посада старшого інспектора відділу кадрів Інспекції, від якої позивачка відмовилась, що підтверджується копією повідомлення від 22.01.2018 року, та самою позивачкою. 10.04.2018 року Позивачку було звільнено із займаної посади на підставі наказу Інспеції № 148/к від 10.04.2018 року у звязку зі скороченням штату відповідно до п.1. ст.40 КЗпП України. Крім того відповідно наказу від 02.05.2018 року [PERSON] також звільнено із займаної посади Миколаївської регіональної філії, у зв`язку зі скороченням штату відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків згідно із Положенням про Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 17.10.2001 № 693, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.11.2001 за № 928/6119, є державною організацією, заснованою на державній власності, і належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Інспекція у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства інфраструктури України, а також цим Положенням. Одним з основних завдань діяльності Інспекції, є підтвердження кваліфікації моряків у постійно діючих державних кваліфікаційних комісіях, а також підтвердження дійсності документів моряків, що засвідчують їх кваліфікацію, визначених законодавством, що зазначені в пункті 3/2 Розділу 3 Положення. З метою недопущення збитковості Інспекції та подальшої стабілізації економічної ситуації, з 02 січня 2018 року наказами Інспекції була введена нова організаційна структура та штатний розпис Інспекції. В наслідок чого, штатна чисельність зменшена з 133 до 37 штатних одиниць у 2018 році, зменшується кількості працюючих на 37 осіб. Також було скорочено дві філії Інспекції - Миколаївська та Бєлгород-Дністровська та зменшено витрати на оплату праці, утримання та забезпечення роботи регіональних філій Інспекції. Крім того, щодо переважного права залишення позивача на роботі то суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідач звертає увагу, що ст. 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців. Тобто повинно бути наявні одразу дві обставини: сімейний, мати двох і більше дітей на утриманні. Однак, позивачем зазначено, відомості про одну дитину, що вказує про відсутність переважного права у позивача і з застосуванням положень вказаної норми. Крім того, відповідно до статті 43-1 Кодексу законів про працю України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Оскільки, позивач перебував на посаді провідного фахівця Миколаївської регіональної філії, суд вважає, що згода профспілки на звільнення в силу ст.43-1 КЗпП України не потрібна. Враховуючи викладене, лише факт навчання у вищому навчальному закладі, перебування малолітнього сина на її утримані не дає позивачу достатньо підстав, щоб мати переважне право на залишення на роботі. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 Кодексу законів про працю України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Таким чином оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено, що в Інспекції не відбулись зміни в організації праці а також Інспекцією при звільненні позивача не було додержано норм діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь держави.

Outcome: approved