Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

01.06.2020 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] ( [ADDRESS] ), треті особи: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (м. Київ, вул. Жилянська, 43), [PERSON] ( [ADDRESS] ) про визнання майна спільною сумісною власністю, стягнення грошової компенсації, посилаючись на те, що що за час шлюбу сторонами за спільні кошти придбано: Nissan Qashqai, тип - легковий універсал, бежевого кольору, об`ємом двигуна 1997, 2008 року випуску, VIN код - [NUMBER] , тип пального бензин, який в подальшому зареєстрований з 22.09.2008 року за [PERSON] , д/н [NUMBER] та автомобіль Mitsubishi Outlander, тип- загальний універсал - В сірого кольору, об`ємом двигуна 2378, 2007 року випуску, VIN код - [NUMBER] , який в подальшому зареєстрований 3 10.09.2019 року за [PERSON] ., д/н [NUMBER] . Жодним із автомобілей позивач не користується, а тому просить стягнути за них грошову компенсацію вартістю 1/2 частки автомобіля. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду відзив, відповідно до якого зазначила, що вказані автомобілі набувались ними спільно за час шлюбу, один автомобіль зареєстрований на дочку, а інший знаходиться у неї в користуванні, проте кошти для виплати грошової компенсації у відповідача відсутні. Треті особи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, пояснення на позов не надали. Дослідивши матеріали цивільної справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 22.02.1973 р., що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, актовий запис №526, шлюб зареєстровано у м. Одесі, Палац урочистих подій. Позивач зазначає, що за час шлюбу сторонами за спільні кошти придбано: Nissan Qashqai, тип - легковий універсал, бежевого кольору, об`ємом двигуна 1997, 2008 року випуску, VIN код - [NUMBER] , тип пального бензин, який в подальшому зареєстрований з 22.09.2008 року за [PERSON] , д/н [NUMBER] . Автомобіль Mitsubishi Outlander, тип- загальний універсал - В сірого кольору, об`ємом двигуна 2378, 2007 року випуску, VIN код - [NUMBER] , який в подальшому зареєстрований 3 10.09.2019 року за [PERSON] ., д/н [NUMBER] . Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). [PERSON] просив суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Врахувавши наведені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а, отже, спірний автомобіль Mitsubishi Outlender є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на його придбання були використані спільні кошти, що було визнано відповідачем у відзиві. Разом із тим, вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за частку, що належить позивачу та про залишення у власності відповідача автомобіль у порядку поділу неподільного майна, суд звертає уваги на зазначені вимоги закону про те, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте позивач такі кошти не вніс. Аналогічна позиція була викладена у постанові ВС від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц (61-12168св18). Також позивачем не вказано, яку суму компенсації він бажає отримати, та доказів щодо вартості часток вказаних автомобілів суду не надає. Окрім того, вимог щодо визнання автомобіля Mitsubishi Outlander спільною власністю та його поділ між подружжям позивачем не ставилось, а суд не може вийти за межі своїх позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного, вимоги про стягнення грошової компенсації не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому вони не підлягають задоволенню. Щодо вимог на автомобіль Nissan Qashqai, суд зазначає, що доказів того, що вказаний автомобіль було придбано за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008р, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] та в подальшому оформлено на доньку - [PERSON] , без згоди [PERSON] , суду позивачем не надано, у кредитному договорі не вказано, для яких саме цілий оформлявся кредит, та те, що відповідачка відповідно до якогось правочину передала вказаний автомобіль без згоди позивача у власність дочки, оскільки з самого початку автомобіль був оформлений на дочку. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed