Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

01.10.2015 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала. Пояснила, що з 09.09.2014 року вона працювала в Державному підприємстві «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» на посаді начальника загального відділу і була звільнена з роботи у звязку із скороченням штату на підставі наказу по підприємству від 09.06.2015 року №170-к. На день її звільнення відповідачем була їй нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 25189,56 грн. Заборгованість по заробітній платі була погашена 26.08.2015 року. Вважає, що діями відповідача, які проявилися в своєчасному не проведенні з нею розрахунку при звільненні було порушено її трудові права. Просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток по день фактичного розрахунку в сумі 9003 грн. 11 коп. Представник відповідача Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» та третя особа [PERSON] в судове засідання повторно не зявилися, будучи належним чином та завчасно повідомленими про день та час судового розгляду справи. Відповідно до положень ст.ст. 77, 225 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] на підставі наказу від 09 вересня 2014 року №143-к була прийнята на посаду начальника загального відділу Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» (а.с.10). Наказом по Державному підприємству «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» від 09.06.2015 року №170-к позивачку [PERSON] було звільнено з посади на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України (а.с.11). У порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України, згідно з якими при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, в день звільнення відповідач не виплатив позивачці належні їй при звільненні кошти в розмірі 25189,56 грн., що підтверджується виданою відповідачем довідкою від 22.07.2015 року (а.с.15). Спору між сторонами щодо розміру сум, які підлягали виплаті в день звільнення, немає. Зазначена сума відповідачем перерахована на картковий рахунок позивачки 26.08.2015 року, що вбачається з банківської виписки грошових коштів по рахунку (а.с.16). Згідно зі ст.ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівнику за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеного вбачається, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести в день звільнення зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому, незалежно від наявності фінансування. У разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, не може свідчити про відсутність вини роботодавця у невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити належні працівникові кошти. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 р. у справі № 6-64цс13. Несвоєчасне перерахування підприємству коштів з Державного бюджету, від інших підприємств, не може виправдувати дії відповідача по не виплаті позивачці в день звільнення заробітної плати, оскільки передбачене право позивачки на отримання в день звільнення всіх належних їй коштів та обов'язок відповідача виплатити ці суми в день звільнення не можуть бути поставлені у залежність від бюджетних та інших асигнувань. У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки не можна посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань. Суд погоджується з наведеним позивачкою в позові розрахунком підлягаючого їй до виплати середнього заробітку по день фактичного розрахунку, оскільки він узгоджується з довідкою підприємства-відповідача про середню заробітну плату (дохід) позивачки і така сума складає 9003 грн. 11 коп.(а.с.12). Суд вважає, що позивачкою не порушено строки звернення з даним позовом до суду, оскільки відповідно до ст. 233 ч.1 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого склалася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Саме така правова позиція викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-116цс15. Зважаючи на вище викладене, позов [PERSON] підлягає до задоволення, як такий що знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: approved