Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

01 лютого 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів (завдатку). В позовній заяві посилається на те, що 18 вересня 2016 року між нею та [PERSON] була укладена усна угода купівлі продажу автомобіля Audi Q 5, 2015 року випуску, відповідно до якої відповідач зобовязувався продати їй вказаний автомобіль в строк до 29 вересня 2016 року. На підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання позивач передала, а відповідач отримав завдаток в сумі 500 доларів США, що підтверджується власноруч написаною ним розпискою про отримання коштів. Разом з тим, відповідач в подальшому від продажу автомобіля ухилився та станом на час подачі позову до суду, угода ним не виконана. Позивач зазначає, що порушення зобовязання сталося з вини відповідача, а тому відповідно до вимог чинного законодавства останній зобовязаний повернути їй завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Оскільки розмір завдатку був визначений в розписці в сумі 500 доларів США, то відповідач зобовязаний повернути позивачу 1000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ на дату подання позову становить 27500 гривень. У судове засідання представник позивача не зявився, через канцелярію суду надав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу без його участі. Зазначив, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (а.с. 83). Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином шляхом виклику в суд через оголошення у пресі відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України (а.с. 84-85). Суд вважає, що відповідач не зявився до суду без поважних причин, а тому за згодою представника позивача ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON], маючи намір укласти в майбутньому з відповідачем [PERSON] договір купівлі продажу автомобіля Audi Q 5, 2015 року випуску, передала останньому суму коштів, яку вони визначили завдатком, у розмірі 500 доларів США, про що відповідачем була складена розписка (а.с. 8). Відповідно до вказаної розписки [PERSON] зобовязався продати [PERSON] вказаний автомобіль до 25 вересня 2016 року. Продаж автомобіля позивачу так і не відбувся, отримані кошти відповідач не повернув. Оскільки порушення домовленості сталося з вини відповідача, а тому відповідно до вимог чинного законодавства позивач просить стягнути з [PERSON] завдаток у подвійному розмірі, тобто 1000 доларів США (500?2=1000), що відповідно до офіційного курсу НБУ на дату подання позову становить 27500 гривень. Так, при визначенні правової природи переданих позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 500 доларів США, які у розписці передбачалися як завдаток за продаж автомобіля, суд керується наступним. Щодо розписки, копія якої міститься в матеріалах даної справи, слід зазначити, що в силу приписів норм чинного законодавства, остання не відповідає загальним вимогам визначеним у ст.ст. 202-203, 206-208, 655 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Крім того, з матеріалів справи слідує, що згідно розписки відповідач не передає чи зобовязується передати автомобіль у власність позивача, а лише зобовязується в майбутньому фактично укласти договір купівлі-продажу, тобто сторони вчинили певні дії щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля в майбутньому. Водночас, ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином судом встановлено, що на момент складання та підписання розписки, на яку посилається позивач як належну форму підтвердження укладеного договору купівлі-продажу автомобіля, останній перебував у відповідача, що також не заперечується позивачем, а відтак жодної передачі автомобіля у власність на виконання договору купівлі-продажу, в порядку визначеному чинним законодавством, не було. Отже, з обставин, встановлених під час судового розгляду, можна стверджувати, що між сторонами виникли відносини щодо укладення договору-купівлі продажу автомобіля в майбутньому, які так і не були належним чином оформлені, а відтак не породили жодних прав і обовязків. Щодо твердження позивача, що передані гроші за автомобіль є завдатком, суд зазначає наступне. Поняття завдатку та правові наслідки порушення або припинення зобовязання, забезпеченого завдатком прописані в параграфі 5 глави 49 ЦК України. Так, згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь зі сторін. Відповідно до ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто, з комплексного аналізу вказаної статті ЦК України та положень ЦК України, що регулюють порядок виникнення правовідносин, укладення договорів та виконання зобовязань слідує, що правова природа і функції завдатку полягають в забезпеченні виконання існуючого зобовязання, при цьому правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Однак, як встановлено в судовому засіданні, договір-купівлі продажу автомобіля не був належним чином оформлений, а відтак не породив жодних зобовязань у сторін. Крім того, в розписці жодним чином не обумовлено, що гроші, які позивач передала відповідачу є грошовою сумою, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання, а навпаки з тексту розписки слідує, що договір купівлі-продажу, який міг бути забезпечений завдатком, буде укладений в майбутньому. Таким чином, враховуючи приписи ч. 2 ст. 570 ЦК України та те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сплаченні позивачем грошові кошти є завдатком, вони вважаються авансом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, оскільки договір купівлі - продажу автомобіля, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, а тому передана [PERSON] відповідачу грошова сума в розмірі 500 доларів США за своєю природою є авансом і повинна бути повернута позивачу в тому ж розмірі в національній валюті гривні. Відповідно до офіційного курсу долара США, встановленого НБУ, на день ухвалення рішення 100 доларів США становлять 2681 грн. 20 коп., а отже 500 доларів США станом на час розгляду справи за зазначеним курсом становлять 13406 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат з надання правової допомоги, то суд зазначає н аступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підтвердження отримання такої допомоги стороною надаються відповідні докази. Разом з тим, суду не надано жодних доказів на підтвердження надання такої допомоги (зокрема, розрахунку вартості наданих послуг та актів виконаних робіт). Крім того, до матеріалів справи була додана довіреність на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на представництво інтересів позивача, що свідчить про добровільний та безоплатний характер представництва. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі 960 гривень (640 грн. за подачу позовної заяви та 320 грн. за подачу заяви про забезпечення позову). Також, з відповідача слід стягнути витрати у розмірі 105 гривень, які повязані з викликом відповідача, через оголошення у пресі.

Outcome: partial