Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

У червні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Свої позовні вимоги мотивував тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від11.12. 2014 року у справі №2-2615/2011 частково задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора району в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» до Софіївсько-Борщагівської сільської ради, 77 громадян про визнання недійсними та скасування рішень Софіївсько-Борщагівської сільської ради, записів про державну реєстрацію державних актів, витребування з незаконного володіння відповідачів на користь ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» земельних ділянок загальною площею 35,726 га, ринковою вартістю 71 452 000,00 грн. Вказаним рішенням визнано недійсними та скасовано: -рішення 38 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 07.07.2010 за №2 «Про припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»; -рішення 39 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 за №4 «Про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»; -рішення 39 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 за №№ 51-76, 80-82, 86-100-102, 104-108, 110-123 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] та іншим 64-м громадянам України для ведення особистого селянського господарства; -рішення 40 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 10.09.2010 за № № 11-33, 37-39, 40-58, 60-73, 80-85 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] та іншим 64-м громадянам України для ведення особистого селянського господарства. Визнано недійсними державні акти серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,4708 га з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON]; -№ [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,3928 га з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON]; -№ [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,3928 га з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON] Витребувано з незаконного володіння відповідачів на користь ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» 7земельних ділянок загальною площею 30,7154 га, розташованих ус. Софіївська-Борщагівка, а саме площею: -8,7 га з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться у власності [PERSON]; -9,5838 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON]; -2,9899 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON]; -8,1853 га з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться у власності [PERSON]; -0,4708 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON]; -0,3928 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON]; -0,3928 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 касаційну скаргу [PERSON], [PERSON], подану представником [PERSON], до якої приєдналася [PERSON], та касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення апеляційного суду Київської області від 11.12.2014 залишено без змін. У подальшому, постановою Верховного суду України від 24.06.2015 у задоволенні заяв [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 та рішення апеляційного суду Київської області від 11.12.2014 відмовлено. Підставою для задоволення позовних вимог прокурора слугувало наступне: Як визнав суд, юридичний статус землекористувача ДП «Науково- дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» - державне підприємство, державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER] виданий ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» 11.11.2002 Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, що у свою чергу свідчить про належність наданої ділянки до земель державної власності, оскільки згідно з п. «а» ст. 17 Земельного кодексу України право розпорядження землями державної власності належить виключно до повноважень місцевих державних адміністрацій. Вказаний державний акт не визнаний недійсним і не скасований. Так як ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» є державним підприємством, то припинення права користування земельною ділянкою, на якій розташований агрокомбінат і яка належить до земель державної власності, має вирішуватися власником ділянки - державою, а прийняття рішення про припинення права на ділянку та її передачу до комунальної власності за рішенням сільської ради суперечить вимогам закону. Суд звернув увагу, що вилучена у ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» земельна ділянка державної власності площею 61,85 га відноситься до ріллі, що підтверджується технічною документацією щодо припинення права користування ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» на земельну ділянку площею 61,85 га та рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 61,85 га (ріллі) та передачі її до земель запасу в межах села. Таким чином, вилучення цієї ділянки можливе лише за рішенням Кабінету Міністрів України. Оскільки таке рішення Кабінету Міністрів України відсутнє, то припинення права користування спірною земельною ділянкою ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» не відповідає вимогам закону і порушує права як державного підприємства, так і держави. Відповідно передача у комунальну власність ділянки, на якій розміщене лержавне підприємство і яка належить до державної власності, заборонена в силу приписів ст. 84 Земельного кодексу України. Відповідно сільська рада, яка не була власником ділянки, не вправі була приймати рішення про припинення права користування і передачу ділянки у комунальну власність, оскільки це заборонено законом. Таким чином, суд прийшов до висновку, що припинення права користування спірною ділянкою та її подальший розподіл здійснене сільською радою з порушенням вимог закону, оскільки вилучені у ДП «Науково- дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця» земельні ділянки відносились до земель державної власності, що підтверджено державним актом (постійне користування у державного підприємства), технічною документацією, перевіреною судом, правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 28.01.2014 за № 21-459А13. Такі висновки викладено в рішеннях: апеляційного суду Київської області (рішення від 11.12.2014), Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 05.03.2015) та Верховного Суду України (постанова від 24.06.2015). Слід звернути увагу, що до таких висновків прийшов апеляційний суд Київської області (рішення від 11.12.2014 у справі № 22-ц/780/6753/14), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвалавід 05.03.2015 у справі № 6-48114св14) та Верховний Суд України (постанова від 24.06.2015 у справі №6-254цс15) під час розгляду питання законності обставин вибуття земельних ділянок із державної власності, серед яких і спірні земельні ділянки, за участю тих самих осіб, які беруть участь і в даній справі - ДП «НДВА «Пуща-Водиця», яке є законним користувачем даної земельної ділянки, тобто судом констатовано порушення закону при вилученні саме спірних земельних ділянок із державної власності. 26.08.2015 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» земельної ділянки площею 8,7 га, розташованої в с. Софіївська- Борщагівка, з кадастровим номером [NUMBER]. У відповідності до п. 67 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 за № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 09.06.2016 державним реєстратором Новопетрівської сільської ради Вишгородського району на виконання рішення апеляційного суду Київської області від 11.12.2014 здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області у постійне користування ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пу ща-В о диця». При цьому слід звернути увагу суду, що з 01.01.2013 вступив у силу Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», яким законодавець вніс зміни до Земельного кодексу України, зокрема, ст. 122 Земельного кодексу України. Так, у відповідності до прийнятих змін Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи передають у власність або у користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності. З огляду на викладене, у даному випадку Г оловне управління Держгеокадастру в Київській області є органом, уповноваженим розпоряджатися земельними сільськогосподарського призначення державної власності. Разом із цим, у квітні 2017 року під час проведення роботи у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», спрямованої на виявлення підстав представництва інтересів держави в суді, місцевою прокуратурою встановлено факт повторного незаконного вибуття земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], яку на підставі заяви [PERSON] було поділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] площею 4.7431 га та [NUMBER] площею 3,9569 га, про що 17.03.2017 право власності за ними зареєстровано за [PERSON] У подальшому, земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.2017 за № 1711, укладеного між [PERSON] та [PERSON], перейшла у власність останньої. Крім цього, земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.2017 за № 1717, укладеного між [PERSON] та [PERSON], перейшла у власність останньої. Враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], яку рішенням апеляційного суду Київської області від 11.12.2014витребувано з незаконного володіння [PERSON], та яка в подальшому на підставі її заяви поділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] фактично повторно вибула з володіння держави поза волею власника, що вже встановлено судами, то наявні всі підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, для витребування земельних ділянок із кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] у [PERSON] на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області у постійне користування державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця». Так, рішенням апеляційного суду Київської області від 11.12.2014, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 та постановою Верховного Суду України від 24.06.2015 встановлено, що спірна земельна ділянка (яка в подальшому на підставі заяви [PERSON] поділена на дві земельні ділянки) вибула з власності держави поза волею власника, за відсутності рішення уповноваженого власником органу та з порушенням вимог чинного законодавства, а тому наявні всі правові підстави для витребування з незаконного володіння відповідача на користь держави на підставі ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України земельних ділянок Із кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER], які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER]. Разом із цим, із метою захисту інтересів держави з позовом до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння не зверталися ні Головне управління Держгеокадастру у Київській області, ні ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця». Зважаючи на викладене та приписи ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор пред'являє цей позов в інтересах держави, оскільки захист цих інтересів не здійснюють органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження. На підставі вищевказаного просив суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] (і.н. [NUMBER]) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області (код ЄДРПОУ 39817550) у постійне користування державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (код ЄДРПОУ 00849296) земельні ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 4,7431 га та з кадастровим номером [NUMBER] площею 3,9569 га, розташовані в с. Софіївська- Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, вартістю 113 604,22 грн. Стягнути з відповідача на користь прокуратури Київської області (м. Київ, б-р Л.Українки, 27/2) судові витрати по справі за наступними реквізитами: отримувач - прокуратура Київської області; код ЄДРПОУ - 02909996; банк отримувача - Держказначейська служба України, м. Київ; МФО - 820172; рахунок отримувача - 35216008015641. У судовому засідання прокурор позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов. У судовому засіданні представники ДП «Науково-виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» позовні вимоги підтримали. Просили суд задовольнити позов. У судове засідання відповідачка [PERSON] до суду не з"явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] подав через канцелярію суду письмові заперечення проти позову, у яких просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру у Київській областіне з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У судове засідання 3-тя особа: [PERSON] до суду не з»явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Суд, вислухавши думку осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від11.12. 2014 року у справі №2-2615/2011 частково задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора району в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» до Софіївсько-Борщагівської сільської ради, 77 громадян про визнання недійсними та скасування рішень Софіївсько-Борщагівської сільської ради, записів про державну реєстрацію державних актів, витребування з незаконного володіння відповідачів на користь ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» земельних ділянок загальною площею 35,726 га, ринковою вартістю 71 452 000,00 грн. Вказаним рішенням визнано недійсними та скасовано: - рішення 38 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 07.07.2010 за №2 «Про припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»; - рішення 39 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 за №4 «Про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»; - рішення 39 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 за №№ 51-76, 80-82, 86-100-102, 104-108, 110-123 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] та іншим 64-м громадянам України для ведення особистого селянського господарства; -рішення 40 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 10.09.2010 за № № 11-33, 37-39, 40-58, 60-73, 80-85 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] та іншим 64-м громадянам України для ведення особистого селянського господарства. Визнано недійсними державні акти серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,4708 га з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON]; -№ [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,3928 га з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON]; -№ [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,3928 га з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON] Витребувано з незаконного володіння відповідачів на користь ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» 7земельних ділянок загальною площею 30,7154 га, розташованих ус. Софіївська-Борщагівка, а саме площею: -8,7 га з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться у власності [PERSON]; -9,5838 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON]; -2,9899 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON]; -8,1853 га з кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться у власності [PERSON]; -0,4708 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON]; -0,3928 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON]; -0,3928 га з кадастровим номером [NUMBER], яказнаходиться у власності [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 касаційну скаргу [PERSON], [PERSON], подану представником [PERSON], до якої приєдналася [PERSON], та касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення апеляційного суду Київської області від 11.12.2014 залишено без змін. У подальшому, постановою Верховного суду України від 24.06.2015 у задоволенні заяв [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 та рішення апеляційного суду Київської області від 11.12.2014 відмовлено. Ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пленум ВС України у п. 7 постанови N 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення в цивільній справі» наголошує, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Відповідач [PERSON] не брала участі у цивільній справі №2-2366/12, за результатами розгляду якої було постановлено рішення від 11 грудня 2014 року №22-ц-780/6753/2014 Апеляційним судом Київської області, на яке посилається позивач у позовній заяві. При розгляді справи, яка розглядається судом, встановлено, що у ДП «Пуща-Водиця» на праві постійного користування перебувала земельна ділянка загальною площею 1448,5994 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER], виданого 11 листопада 2002 року Києво-Святошинською районною державною адміністрацією. 31 травня 2010 року голова Софіївсько-Борщагівської сільської ради звернувся з листом №166 до ДП «НДВА «Пуща-Водиця» з проханням про надання дозволу на передачу в запас сільської ради земельних ділянок для наступної передачі їх у власність громадянам, для ведення окремих селянських господарств. Листом №502 від 14 червня 2010 року ДП «НДВА «Пуща-Водиця» надано згоду на припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 61,85 га в південно-західній частині села Софіївська Борщагівка та введення її до земель запасу села, мотивуючи це скороченням поголів'я худоби та вивільнення частини сільськогосподарських угідь, оскільки дана земельна ділянка лише використовувалась ДП «НДВА «Пуща-Водиця» для вирощування кормових культур. 07 липня 2010 року рішенням 38 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівською сільської ради №2 було припинення право постійного користування земельною ділянкою площею 61, 85 га ДП «НДВА «Пуща-Водиця». 04 серпня 2010 року рішенням 39 сесії 5 скликання Софіївсько-Борщагівською сільської ради №4 було затверджено технічну документацію щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 61, 85 га ДП «НДВА «Пуща-Водиця». Земельна ділянка площею 61,85 га знаходиться в південно-західній частині села Софіївська Борщагівка та була введена до земель запасу села, тобто знаходиться в межах села Софіївська-Борщагівська. ДП «НДВА «Пуща-Водиця» добровільно відмовилось від права користування спірною земельною ділянкою, відношення до земель державної власності вона втратила і була зарахована до земель запасу сільської ради. На час прийняття Софіївсько-Борщагівською сільською радою рішення від 07 липня 2010 року №2 та рішення від 04 серпня 2010 року №4 в Україні не було проведено розмежування земель на землі державної власності і землі комунальної власності. Пунктом 7 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року №5245-VI встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Закон №5245-VI був офіційно опублікований: Голос України, 2012,10, 13.10.2012 №193; 01 січня 2013 року даний Закон №5245-VI набув чинності. Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття рішень) встановлено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Ч. 3 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття рішень) встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать: землі атомної енергетики та космічної системи; землі оборони, крім земельних ділянок під об'єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення; землі під об'єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об'єктами, що мають національне та загальнодержавне значення; землі під водними об'єктами загальнодержавного значення; земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами; земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності; земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти. Спірна земельна ділянка лише використовувалась ДП «НДВА «Пуща-Водиця» для вирощування кормових культур. Таким чином, приймати рішення щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 61,85 га, яка знаходилась в південно-західній частині села Софіївська Борщагівка відповідно до закону мала право сільська рада. Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від такого права, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом. Ст. 142 ЗК України визначено порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою. В ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє орган державної реєстрації. Ст. 149 ЗК України визначено порядок вилучення земельних ділянок. В ч. 2 ст. 149 ЗК України (в редакції на момент прийняття рішення) передбачено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. В ч. 9 ст. 149 ЗК України (в редакції на момент прийняття рішення) передбачено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. В ч. 2 ст. 150 ЗК України (в редакції на момент прийняття рішення) передбачено, що земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об'єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв'язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об'єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов'язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Згідно ст. 13 ЗК України встановлено (в редакції на момент прийняття оскаржуваних рішень) до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель; викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом; координація проведення земельної реформи; розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель; організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою; встановлення порядку проведення моніторингу земель; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що Кабінет Міністрів України не наділений правом розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, а тому не має право як уповноважений орган власника - держави, приймати рішення та погоджувати добровільну відмову державного підприємства в разі добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні, за позовом прокурора з аналогічними позовними вимогами, Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2014 року №22ц-780/5486/2014, яке залишено без змін ухвалою колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 11 березня 2015 року №6-97св15, постановою судової палати у цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року №6-661цс15, ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 червня 2016 року №6-626ц16. Таким чином, державному підприємству в разі відмови від права постійного користування земельною ділянкою площею 61,85 га не потрібно погоджувати дану відмову з Кабінет Міністрів України. При розгляді даної справи, незважаючи на оспорення відповідачем доводів позову щодо неправомірності вибуття земельної ділянки з власності, позивачем не надано доказів на спростування даних тверджень. В ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу від 24.03. 2017 року за № 1711, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Отже, відповідач по справі набув право власності та зареєстрував право власності відповідно до закону. В позовній заяві прокурор звертав увагу суду на те, що Верховний Суд України, розглянувши 18.09.2013 справу № 6-92ц13 за позовом прокурора щодо повернення незаконно переданої у приватну власність земельної ділянки, висловив правову позицію щодо необхідності дотримання у справах стосовно права власності балансу між інтересами суспільства та конкретної особи. По справа № 6-92ц13, яка переглядалась Верховним Судом України, прокурором було доведено неправомірність, незаконність, недобросовісність в діях осіб по справі та самого відповідача, оскільки відповідач набув право власності на земельну ділянку незаконно - земельна ділянка була надана відповідачу у власність як члену садівничого кооперативу, однак земельна ділянка не перебувала на законних підставах в користуванні цього кооперативу, ні сам відповідач не був членом кооперативу. По справі, яка розглядається судом, прокурором не доведено жодних неправомірних, незаконних дій осіб, що набували право власності на майно в рамках безоплатної приватизації землі - фізичні особи по №2-2366/12 (на рішення апеляційного суду по якій посилається прокурор в позові), а також прокурором не доведено таких самих дій [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідача по справі. Отже, обставини справи яка переглядалась Верховним Судом України № 6-92ц13 та яка розглядається судом істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 р.) вказується, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної протиправної поведінки самої фізичної особи. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» встановлено, що «… оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина (фізичної особи), то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, отже, визнання недійсним договору, згідно з яким особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.». Застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідних рішень Європейського суду з прав людини при вирішені спорів, які виникають з оскарження правомірності набуття особою права на майно державної або комунальної власності є обов'язковим. Основною метою ст. 1 Першої протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідності дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннорт проти Щвеції» від 23.09.1982 р., «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 р., «Федоренко проти України» від 01.06.2006 р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Отже, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Разом із тим, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України. Суд враховує, що належна [PERSON] земельна ділянка мала цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а земельна ділянка, яку позивач просить витребувати у відповідача [PERSON], має інше цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства і право власності на неї підтверджується відповідними договорами. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed