Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, оскільки останній у добровільному порядку не виконує взяті на себе зобовязання. Представник позивача у судове засідання не зявився, проте направленим позовом просив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач разом із представником у судовому засіданні вимоги визнали частково. Зазначили, що позичальник готовий сплатити за кредит, однак в межах строку позовної давності. Дослідив матеріали справи, заслухав пояснення сторін, що зявились, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. 27 січня 2009 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є позивач (а.с.24), та [PERSON] укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника (а.с.11) та "Умов і правил надання банківських послуг" (а.с.13-18). Відповідно до умов останнього позивач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості. Сторони даного правочину також узгодили питання щодо зміни кредитного ліміту Банком. Відповідач припинив виконувати взяті на себе зобовязання по поверненню отриманого кредиту, у звязку з чим виникла заборгованість, яка, станом на 31 серпня 2016 року, за розрахунком наданим банком, становить 89 243,12 гривень. За розрахунком наданим банком (а.с.6-9) така заборгованість складається з: 12 695,41 гривні заборгованість за кредитом; 76 547,71 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом. Зазначені правовідносини врегульовані та відповідають наступним нормам матеріального права. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України.) Кредитний договір за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову виходячи з наступного. Оскільки відповідач визнав наявність заборгованості, однак не погоджувався із її розміром, суд вважає, позов в даній частині обґрунтованим та таким, який підлягає до задоволення. Разом з тим, враховуючи, що відповідачем заявлено про сплив позовної давності, а позивачем не наведено причин пропуску такого строку, суд вважає необхідним застосувати наслідки пропуску строку позовної давності щодо частини вимог. Позивач подав позов до суду шляхом направлення його поштовим звязком здавши у відділення зв'язку 23 жовтня 2016 року (а.с.27). Заборгованість обрахована позивачем починаючи з 29 січня 2009 року (а.с.6). Відповідач останній раз сплатив за кредитом 22 липня 2013 року (а.с.9). Враховуючи строк пільгового користування кредитом, приймаючи до уваги періодичність сплати за досягнутим зобовязанням та згадувані норми матеріального закону, суд вважає, початком перебігу позовної давності 31 жовтня 2013 року. За розрахунком суду, заборгованість, що підлягає до стягнення з відповідача, враховуючи період охоплений строком позовної давності, тобто з 1 листопада 2013 року, становить 20 676,16 гривень, з яких: --10 528,16 гривень по тілу кредиту, з яких 7 121,55 гривень залишок поточної заборгованості за тілом кредиту (стовпчик 3) та 3 406,61 гривень залишок простроченої заборгованості за тілом кредиту (стовпчик 5). Сума тілу кредиту в розмірі 2 167,25 гривень, що потрапила у прострочену заборгованість до 31 жовтня 2013 року до стягнення не підлягає, враховуючи наслідки застосування строку позовної давності; --відсотки на залишок поточної заборгованості (стовпчик 9) становить 7 092,08 гривень; --відсотки на залишок простроченої заборгованості (стовпчик 10) становить 3 055,92 гривень, а всього відсотків 10 148 гривень. При цьому суд зауважує, що при проведенні розрахунків банком було безпідставно застосовано відсоткову ставку в розмірі більшому ніж обумовлено укладеним правочином. Так, банком було застосовано відсоткову ставку 43,2% (з 1 квітня 2015 року і до 31 серпня 2016 року - зворот а.с.9), хоча в правочині максимальна відсоткова ставка визначена на рівні 36% річних. Таким чином при прорахуванні відсотків судом ураховувався останній розмір. Застосування до періоду часу, що підлягає до стягнення, меншої відсоткової ставки на рівні 30 та 34,8% (з 1 вересня 2014 року до 31 березня 2015 року а.с.9), суд вважає не суперечить вимогам правочину і може бути взята до уваги при здійсненні розрахунків, адже в такому випадку права позичальника не порушуються, а банк вправі її застосовувати. Саме тому, судом при здійсненні обрахунків застосовувалась відсоткова ставка на рівні, який не перевищував вимог правочину, а за ті періоди, коли відсоткова ставка була більшою застосовував відсоткову ставку на рівні 36%. Проведений розрахунок банком, суд вважає не в повній мірі обєктивним та правильним, та при застосуванні до усього розрахунку відсотків одну й ту саму формулу (обсяг заборгованості помножений на кількість відсотків та помножений на кількість днів, а результат поділений на 365) банком з невідомих причин отримувались різні показники, при чому в більший бік. Так, наприклад, при наявності поточної заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7 121, 55 гривень за період одного дня станом на 30 липня 2013 року банк розрахував кількість відсотків на такий залишок 12,68 гривень. В той же час, при наявності ідентичної заборгованості за ідентичний період в один день банк 31 липня 2013 року розрахував заборгованості в розмірі 12,52 гривень (стовпчик 9 а.с.9). Обидві величини отримані при однаковій відсотковій ставці в 30%. І такі випадки непоодинокі. Аналогічна ситуація і із заокругленням. В одному випадку банк вирахував обсяг відсотків в розмірі 7,79 гривень за 29 листопада 2013 року, а другому випадку обраховано суму відсотків в розмірі 7,78 гривень (30 листопада 2013 року а.с.9). Обсяг усіх складових для обрахунку згадуваних у даному абзаці результатів ідентичний. Саме за таких обставин, суд не в повній мірі погоджується із наведеним розрахунком банку. В свою чергу, проведені розрахунки банку щодо кількості відсотків на поточну заборгованості по тілу кредиту за період часу з 1 листопада 2013 року по 28 лютого 2014 року, суд вважає правильним, який відповідає досягнутим домовленостям, а отже отримані величини беруться до уваги. Крім зазначеного, оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, на підставі приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати за розгляд даної цивільної справи. Судові витрати складаються із судового збору (за позовну вимогу майнового характеру про стягнення заборгованості) у сумі 1 378,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial