Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому зазначав, що 18.04.2013 року сталося ДТП, під час якої автомобілем « ДЕУ [PERSON] Т3110» під керуванням [PERSON] було скоєно наїзд на пішохода [PERSON] внаслідок чого, останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Також зазначив, що за даним фактом було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення за ч.1 ст. 286 КК України. На вказаний вище автомобіль було накладено арешт і позивач на протязі місяця був позбавлений права вільно їм користуватись та розпоряджатись. 22.09.2014 року в ході досудового розслідування [PERSON] було оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення та затверджено обвинувальний акт. Також зазначив, що вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.04.2016 року його виправдано за ч.1 ст. 286 КК України за недоведеністю. В звязку з цим просив стягнути з Державного бюджету України у відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду 150400 грн. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 липня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто на корить [PERSON] 150400 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду. В апеляційній скарзі порушено питання про зміну рішення в частині розміру моральної шкоди. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково. \~\~\~\~\~ Відповідно до \~\~п. 3 ч. 1 ст.\~307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення. Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Місцевим судом вірно встановлено, що 18.04.2013 року сталося ДТП, під час якої автомобілем « ДЕУ [PERSON] Т3110» під керуванням [PERSON] було скоєно наїзд на пішохода [PERSON] внаслідок чого, останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Також встановлено, що за даним фактом було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення за ч.1 ст. 286 КК України. На вказаний вище автомобіль було накладено арешт. 22.09.2014 року в ході досудового розслідування позивачу було оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення та затверджено обвинувальний акт( а.с.9-10,11-12). Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.04.2016 року його було виправдано за ч.1 ст. 286 КК України за недоведеністю( а.с.13-17). Задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що факт порушення кримінальної справи, пред'явлення обвинувачення, допити, необхідність відстоювати свої права, а в подальшому ухвалення виправдовувального вироку у зв'язку із відсутністю в діях особи складу злочину, є підставою для звернення до суду з вказаним позовом та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 150400 грн. Проте, повністю з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає нормам процесуального та матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2). Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди (ч.4). Належним чином проаналізувавши матеріали справи, на підставі наведених норм права місцевий суд при ухваленні рішення дійшов вірного висновку про те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, тобто такими рішеннями та діями органів досудового слідства та суду позивачу було спричинено шкоду та на підставі виправдувального вироку суду він набув право на її відшкодування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року №266/94-ВР (далі Закон), встановлено випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові наслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно п.5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема моральна шкода. Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за часперебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Вказана правова позиція викладена в постанові ВСУ № 6-2203цс15. Таким чином межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому відповідно до п.1,3,9 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року, який набрав чинності 01.01.2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Відшкодування моральної шкоди, з боку держави, відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» є іншим видом державних виплат, а тому мінімальна заробітна плата не застосовуються як розрахункова величина відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». З матеріалів справи вбачається, що 18.04.2013 року сталася ДТП під керуванням [PERSON], під час якої було скоєно наїзд на пішохода [PERSON], внаслідок чого було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину за ч.1 ст. 286 КК України. 22.09.2014 року [PERSON] було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.04.2016 року його було виправдано за ч.1 ст. 286 КК України за недоведеністю (а.с.13-17). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23.03.2017 року вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.04.2016 року залишено без змін (а.с.18-20). З наведеного вбачається, що виправдувальний вирок щодо [PERSON] набрав законної сили 23.03.2017 року. Доводи апеляційної скарги про те, що слід рахувати строк перебування під слідством з дня вручення повідомлення [PERSON] про підозру, тобто з 22.09.2014 року, не заслуговують на увагу. Місцевим судом вірно встановлено початок перебування під слідством позивача з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди 18.04.2013 року, оскільки з цього моменту від фактично був позбавлений права розпоряджатися своїм транспортним засобом. Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що на користь [PERSON] підлягає стягненню сума відшкодування завданої йому моральної шкоди за період з 18.04.2013 року (день скоєння ДТП) по 23.03.2017 року (дата набрання законної сили виправдовувальним вироком), тобто 47 місяців, в розмірі 75200 (1600*47) грн., За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішенням місцевого суду слід змінити.

Outcome: partial