Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У 2014 році Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» пред'явило позов до відповідачів, обґрунтовуючи вимоги тим, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»), та [PERSON] був укладений кредитний договір № 6604025, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 43669 доларів США зі строком повернення кредиту до 14 липня 2015 року. З метою забезпечення зобов'язань позичальника за цим договором між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки. Ураховуючи, що [PERSON] належним чином не виконувала свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, станом на 20 листопада 2014 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 11762,58 доларів США, яка складається із 11229,18 доларів США заборгованості за тілом кредиту і 533,40 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом. Крім того, позивачем нараховані штрафні санкції, а саме: 768,41 доларів США пені, 436,69 доларів США штрафу за порушення обов'язків, передбачених пп. 4.3.2-4.3.6 кредитного договору; 18500 грн. штрафу за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування. Позивач просив стягнути зазначені суми солідарно з обох відповідачів. Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2015 року позов задоволений. Ухвалою цього ж суду від 25 березня 2016 року за заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення останнє скасоване і справу призначено до розгляду в загальному порядку. Під час розгляду справи 30 березня 2016 року ПАТ «ПУМБ» уточнило позовні вимоги і просило стягнути з [PERSON] і [PERSON] солідарно заборгованість станом на 24 березня 2016 року у розмірі 12950,17 доларів США, з яких 11229,18 доларів США заборгованість за кредитом і 1720,99 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; а також пеню, що складає еквівалент 33,57 доларів США, і понесені позивачем судові витрати. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року позов задоволений. Не погоджуючись з рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і відмовити в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» з підстав порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що відповідачі є тимчасово переміщеними особами, проте суд не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». У судове засідання особи, які беруть участь у справі, повторно не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку, що підтверджується телефонограмами, довідкою про доставку [PERSON] електронного листа; SMS-повідомленням про отримання судової повістки [PERSON] (ас. 87, 88, 89-92 т. 2). Позивач подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Ухвалою Апеляційного суду від 11 травня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про відкладення втретє судового засідання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позичальник [PERSON] належним чином не виконувала зобов'язання, передбачені укладеним з позивачем кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, у зв'язку з цим утворилась заборгованість, відповідальність за погашення якої відповідачі несуть солідарно. Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Судом установлено, що 14 липня 2008 року Закрите акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»), та [PERSON] уклали кредитний договір № 6604025, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 43669 доларів США для придбання транспортного засобу зі строком повернення кредиту до 14 липня 2015 року. [PERSON] зобов'язалась сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,49% річних (п. 1.3). Сторони договору дійшли згоди (п. 1.3.1), якщо транспортний засіб буде застраховано позичальником або іншою особою у страховика СК «Індиго» та за умови дотримання усіх інших умов вказаного пункту, незважаючи на положення п. 1.3 цього договору, протягом строку дії договору страхування із страховиком, вказаним в цьому пункті, процентна ставка за користування кредитом становить 7,77% річних (ас. 8-17 т. 1). 14 вересня 2009 року між кредитором і позичальником були укладені додаткові угоди № 8033442 та № 8033623, за умовами яких [PERSON] додатково наданий другий транш кредиту у розмірі 18978 грн. 53 коп., що еквівалентно частині заборгованості за кредитом в іноземній валюті в розмірі 2181,44 доларів США, за виключним цільовим призначенням - погашення частини заборгованості позичальника за раніше наданим першим траншем кредиту. За користування другим траншем кредиту процентна ставка становить 19% річних. ПАТ «ПУМБ» і [PERSON] змінили графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (ас. 18-21, 22-24 т. 1). На забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором Банк 14 липня 2008 року уклав з [PERSON] договір поруки № 6648757, до якого 14 вересня 2009 року укладені додаткові угоди №№ 6648757/20090914, 8033482 (ас. 26-28, 29-31, 32-34 т. 1). Установлено, що позичальник неналежно виконувала зобов'язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів, останній платіж здійснила 28 квітня 2014 року; у зв'язку з цим утворилась заборгованість у розмірі 12950,17 доларів США станом на 24 березня 2016 року, з яких 11229,18 доларів США заборгованість за кредитом і 1720,99 доларів США заборгованість за відсотками. Також позивачем за період з 21 грудня 2013 року по 21 березня 2014 року нарахована пеня у розмірі 33,57 доларів США, з яких 29,43 доларів США пеня за порушення строків сплати суми кредиту та 4,14 доларів США пеня за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом (ас. 146-148 т. 1). Ці обставини, у тому числі розмір заборгованості за кредитом і за відсотками, визначений позивачем, сторонами не оспорюються. Якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті (правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15) . Відповідні роз'яснення викладені у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі". Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в іноземній валюті, що відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, у справі, яка переглядається, суд попередньої інстанції зробив правильний висновок, що [PERSON] як позичальник не виконала зобов'язання в обумовлений сторонами за кредитним договором строк, чим порушила законні права ПАТ «ПУМБ». Відтак, право позивача на повернення кредитних коштів підлягає захисту шляхом стягнення заборгованості у розмірі 12983,74 доларів США (12950,17 доларів США заборгованість за кредитом, відсотками + 33,57 доларів США пеня). При цьому апеляційний суд визнає, що суд зробив правильний висновок про задоволення вимог про стягнення з [PERSON] пені, оскільки відповідно до уточнення позовних вимог і наданих позивачем розрахунків, пеня позичальнику була нарахована за період з 21 грудня 2013 року по 21 березня 2014 року (ас. 146-148 т. 1), тобто до набрання законної сили Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року, яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом до спірних правовідносин положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є безпідставними і такими, що підлягають відхиленню. Відповідно до вимог частини першої статті 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Матеріалами справи підтверджується, що на забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором Банк 14 липня 2008 року уклав з [PERSON] договір поруки № 6648757, до якого 14 вересня 2009 року укладені додаткові угоди №№ 6648757/20090914, 8033482 (ас. 26-28, 29-31, 32-34 т. 1). Покладаючи на позичальника і поручителя відповідальність солідарно, суд правильно виходив з умов договору та положень статті 553 ЦК України. Однак при визначенні суми заборгованості, що підлягає стягненню з [PERSON], суд не урахував правову позицію щодо меж відповідальності поручителя, викладену Верховним Судом України у постанові від 29.06.2016 у справі за № 6-272цс16. Так, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 21 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Ураховуючи, що останній місячний платіж [PERSON] внесла 28 квітня 2014 року, а Банк здав на пошту даний позов 21 листопада 2014 року (ас. 60 т. 1), то висновок суду першої інстанції про стягнення з [PERSON] усієї суми заборгованості, що була визначена позивачем, ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм матеріального права. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у зв'язку з пред'явленням банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, а саме: в частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів за період з 29 квітня 2014 року по 21 травня 2014 року та пені, нарахованої з 21 грудня 2013 року по 21 березня 2014 року. Таким чином, відповідальність поручителя [PERSON] за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань стосується періоду після 21.05.2014 року. Відтак з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» підлягає стягненню основна судна заборгованість 7937,15 доларів США (578,95 + 560,27 + 578,94 + 578,95 + 560,27 + 5079,77), заборгованість за процентами 1631,10 доларів США (75,13:31х24 + 72,71 + 75,13 +75,13 + 72,71 + 75,13 + 72,71 + 75,13 + 75,13 + 67,86 + 75,13 + 72,71 + 75,13 + 72,71 + 75,13 + 75,13 + 72,71 + 75,13 + 72,71+ 75,13 + 75,13 + 70,30 + 24,24 ). Відповідно до вимог частини третьої ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За таких обставин у справі, яка переглядається, колегія суддів з огляду на те, що установивши обставини справи, суд першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосував норми матеріального права, зокрема частини четвертої статті 559 ЦК України, не погоджується з висновком суду про задоволення позовних вимог у повному обсязі. У зв'язку з цим апеляційний суд на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує оскаржене рішення та ухвалює нове рішення про задоволення позову частково. Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є безпідставними, оскільки цей закон не регулює спірні правовідносини. Відповідно до вимог частини п'ятої ст. 88 ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

Outcome: partial