Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Солом'янський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. У якому просила суд позбавити [PERSON], [INFO], права користування квартирою [ADDRESS]. Позбавити [PERSON], [INFO], права користування квартирою [ADDRESS]. Зняти з реєстрації місця проживання у Солом'янському районному відділі Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Зняти з реєстрації місця проживання у Солом'янському районному відділі Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS].Стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31 жовтня 2011 року позивачка [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А. та зареєстрований в реєстрі № 8-1693, за яким [PERSON] передала, а [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. З часом [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. З часом, [PERSON] зареєстрував у визначеній квартирі членів своєї сім'ї, а саме дружину [PERSON], яка є відповідачем-1, та неповнолітнього сина [PERSON], який є відповідачем-2. Доказом цього факту є довідка форми №3 від 26.03.2015 р. №817, що видана КП „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва." Згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року по справі № 760/20052/14-ц, яке набрало законної сили, договір дарування довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А. та зареєстрований в реєстрі № 8-1693, розірвано. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37859264 від 21.05.2015 року [PERSON] рахується власником квартири [ADDRESS]. Оскільки позивач та відповідачі не є членами однієї сім'ї, проживання останніх в квартирі [ADDRESS] було тимчасовим. Згідно ч. 2 ст. 98 Житлового кодексу України вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяці допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень. Позивач вважає, що Відповідачі повинні бути визнані судом такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], оскільки не проживають в ній фактично більше одного року та повинні бути зняті з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні надала підтверджуючі документи, щодо зняття її та свого неповнолітнього сина з реєстрації за адресою: [ADDRESS], просила суд провадження у справі закрити. Представник третьої особи свого представника у судове засідання не направив, подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, розглядаючи справу в рамках заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України. Відповідно до п.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379, 382 ЦК України). Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. 31 жовтня 2011 року позивачка [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А. та зареєстрований в реєстрі № 8-1693, за яким [PERSON] передала, а [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. З часом [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. З часом, [PERSON] зареєстрував у визначеній квартирі членів своєї сім'ї, а саме дружину [PERSON], яка є відповідачем-1, та неповнолітнього сина [PERSON], який є відповідачем-2. Доказом цього факту є довідка форми №3 від 26.03.2015 р. №817, що видана КП „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва." Згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року по справі № 760/20052/14-ц, яке набрало законної сили, договір дарування довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А. та зареєстрований в реєстрі № 8-1693, розірвано. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37859264 від 21.05.2015 року [PERSON] рахується власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно п. 2 ч. 1 Оскільки Відповідачі в добровільному порядку знялися з реєстраційного обліку місця проживання спірної квартири, відтак спірні правовідносини припинили своє існування. Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового У відповідності до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд відмовляє позивачу в задоволені позову, то і вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат не підлягають задоволенню в силу ст. 88 ЦПК України. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed