Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виділ частини будинку в натурі, посилаючись на те, що 21 грудня 1961 року між ним і [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований в бюро ЗАГС с. В.Вільшанка Васильківського району Київської області. Від шлюбу у них народилось двоє синів: [PERSON] і [PERSON]. [INFO] померла його дружина [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла ? частина будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Даний будинок є об»єктом спільної сумісної власності на підставі того, що він був побудований в період шлюбу. Вказаний будинок зареєстрований на його ім»я на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 07 квітня 1967 року за реєстровим № 5799. Після смерті дружини спадкоємцями її ? частини в будинку стали він та їхні сини. Кожен успадкував по 1/6 частині вказаного будинку. Оскільки у його власності вже була ? частина цього будинку, то він став власником 2/3 частини вказаного будинку. 06 вересня 2011 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по цивільній справі № 2-2713/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб: [PERSON] та Боярської міської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину будинку та надвірних будівель по [ADDRESS] На даний час частки співвласників вказаного будинку в натурі не визначені, а тому постійно між ним і відповідачем виникають непорозуміння щодо користування належною йому частиною вказаного жилого будинку, і це виражається в тому, що відповідач змінив замки на вхідних дверях вказаного будинку, і він не має можливості потрапити туди, а при спробі увійти до житла, відповідач вчиняє бійку та завдає йому тілесних ушкоджень, що підтверджується його неодноразовим зверненням до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області та поліклінічного відділення. Те, що відповідач чинить перешкоди у доступі до належної йому частини будинку, підтверджується актом обстеження його житлово-побутових умов, складеним 05 липня 2012 року депутатом Боярської міської ради УІ скликання Києво-Святошинського району Київської області. Оскільки користуватися своєю частиною будинку він не має можливості, то для захисту свого права він змушений звернутись до суду. Вищевказаний жилий будинок знаходиться у спільній частковій власності, яка належить йому та його синам, оскільки згідно вимог ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Він неодноразово пропонував відповідачам домовитись про те, щоб розділити жилий будинок в натурі, проте у добровільному порядку домовитись не вдалось. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За таких обставин, оскільки між ним і відповідачем не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі жилого будинку, що призвело до неможливості вчинити договір про поділ цього майна в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, він має право на звернення до суду за захистом свого майнового права шляхом здійснення поділу жилого будинку та виділу його частки в натурі. Він має право на виділ частки в натурі, оскільки згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Як випливає з технічного паспорту жилого будинку, його конструктивні елементи збудовані таким чином, що є можливість відокремити частину будинку з самостійним входом, оскільки має місце технічна можливість переобладнання жилого будинку в ізольовані квартири. Будинок загальною площею 169,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., ? частина будинку, яка є спадщиною, 84,7 кв.м., тобто 1/6 частина від спадкової частини є 28,2 кв.м.. Тобто є кімнати, позначені на технічному паспорті за номерами: 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 2-4, 2-5, 2-6, а за його сином [PERSON] кімнати: 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ. Так як кімнати 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ складають 37,6 кв.м., а його частина складає лише 28,2 кв.м., то зайві 9,4 кв.м. він просив сплатити в твердій грошовій сумі. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 3, 12, 15, 16, 20, 310, 316, 317, 319, 321, 356, 358, 364, 367, 386, 391 ЦК України просив поділити в натурі жилий будинок загальною площею 169,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнавши за [PERSON] кімнати, позначені на технічному паспорті за № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 2-4, 2-5, 2-6, а за його сином [PERSON] кімнати №№ 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ. Так як кімнати 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ складають 37,6 кв.м., а його спадкова частина складає лише 28,2 кв.м., то зайві 9,4 кв. м. він просив сплатити йому в твердій грошовій сумі. В послідуючому представник позивача [PERSON] подав суду заяву про зміну позовних вимог до відповідачів [PERSON] і [PERSON], в якій зазначав, що як випливає з технічного паспорту жилого будинку, його конструктивні елементи збудовані таким чином, що є можливість відокремити частину будинку з самостійним входом, оскільки має місце технічна можливість переобладнання житлового будинку в ізольовані квартири. Будинок загальною площею 169,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., ? частина будинку, яка є спадщиною-84,7 кв.м., тобто 1/6 частина від спадкової частини є 28,2 кв.м.. Тобто є можливість виділити 1/6 частину в натурі, і саме тому він просив суд виділити йому, [PERSON], в натурі кімнати, позначені на технічному паспорті за номерами: 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5. 1-6, 1-7, І, 2-4, за відповідачем [PERSON] кімнати № № 2-5, 2-6, за відповідачем [PERSON] кімнати № 3 2-1, 2-2, 2-3. 2-7. ІІ. Так як кімнати № 3 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ складають 37,6 кв.м., а спадкова частина [PERSON] складає лише 28,2 кв.м., то зайві 9,4 кв.м. він просив сплатити йому в твердій грошовій сумі. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 3, 12, 15, 16, 20, 310, 316, 317, 319, 321, 356, 358, 364, 367, 386, 391 ЦК України просив поділити в натурі жилий будинок загальною площею 169,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнавши за [PERSON] кімнати, позначені на технічному паспорті за № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, І, 2-4, за [PERSON] кімнати № № 2-5, 2-6, а за [PERSON] кімнати № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ. Так як кімнати [PERSON] № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ складають 37,6 кв.м., а його спадкова частина складає лише 28,2 кв.м., то зайві 9,4 кв.м. він просив сплатити йому в твердій грошовій сумі. У квітні 2016 року позивачі за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до [PERSON], Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про виділ в натурі часток майна та визнання права власності на частину самочинно реконструйованого будинку, посилаючись на те, що у відповідності до первісного позову сторонами визнано наявність прав сумісної власності на жилий будинок по [ADDRESS] у таких частинах: [PERSON]-2/3, [PERSON]-1/6, [PERSON]-1/6. Спірний жилий будинок (з тексту первісного позову) є об»єктом спільної сумісної власності на підставі того, що він був побудований в період шлюбу та зареєстрований на ім»я відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 1967 року за реєстровим № 5799. Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу придбано «незакінчений будуванням будинок, збудований на 26% з загальною жилою площею 39,5 кв.м.». Після цього у 1969 році побудований житловий будинок (А) площею 71,5 кв.м., та прибудова (а) площею 36,3 кв.м., за інформацією з копії Технічного паспорту на житловий будинок, наданої до первісного позову. Мансарда житлова (А1) побудована у 1988 році на особисті кошти [PERSON] з дозволу батьків та брата на даний час за даними КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» вважається самовільним будівництвом, право власності на яке не оформлено, а тому не могло входити до спадкового майна. Відповідно поділу в натурі підлягає житловий будинок (А) та прибудова (а) загальною площею 107,8 кв.м.. Згідно часток братам [PERSON] і [PERSON] належить кожному по 17,96 кв.м. (разом 35,93 кв.м.), а батькові [PERSON]-71,87 кв.м.. Розмір прибудови (а) 36,3 кв.м. за площею та конструктивними характеристиками найкраще підходить для надання у власність позивачам, з виплатою відповідачу [PERSON] компенсації за зайві 0,37 кв.м.. Житловий будинок (А) розмірами 71,5 кв.м., відповідно, належить виділити [PERSON]. Між позивачами за взаємною згодою здійснено наступний розподіл прибудови. Кімнати прибудови мають таку площу: 1-1-16,6 кв.м., 1-2-9,2 кв.м.; 1-7-4,3 кв.м., що разом складають 30,1 кв.м., а відповідно кожному належить по 15,05 кв.м. площі внутрішніх приміщень. Тому за [PERSON] необхідно визнати право власності на кімнату 1-2 площею 9,2 кв.м., а за [PERSON]-на кімнати 1-1 (16,6 кв.м.), та 1-7 (4,3 кв.м.) з зобов»язанням сплатити позивачу [PERSON] грошову компенсацію за зайві 5,85 кв.м.. Відповідачу [PERSON] доцільніше було б виділити увесь жилий будинок (а) розміром 71,5 кв.м.. Також вхід на другий поверх здійснюється зі сторони прибудови за допомогою драбини, що логічно пов»язується з використанням частин земельної ділянки біля прибудови [PERSON]. Житлову мансарду, яка розташована на 2 поверсі, побудував [PERSON] з дозволу батьків і брата за особисті кошти для мешкання своєї сім»ї, де мешкає з моменту будування і до даного часу. На підтвердження особистого будування [PERSON] може надати суду документи про придбання будівельних матеріалів. Факт будування мансарди особисто [PERSON] можуть підтвердити сусіди та депутат Боярської міської ради Семко О.В., про що складено акт від 10 квітня № 19 з підписами 10 сусідів. Також у вказаному акті відображено, що лише [PERSON] займається ремонтом та благоустрієм усього житлового будинку та одноосібно несе матеріальний тягар утримання майна. У відповідності до акту від 10 квітня 2016 року № 20, складеного депутатом Семко О.В., з»ясовано, що [PERSON] не проживає в спірному домоволодінні, але систематично приїздить і влаштовує сварки синові, ображає його дружину, пошкоджує майно, погрожує, подає неправдиві заяви до поліції (міліції) про побиття сином, які жодного разу не підтвердилися. З огляду на зазначене, виникає необхідність відшкодування [PERSON] на користь [PERSON] витрат на утримання будинку та земельної ділянки в розмірі, пропорційній частині власності відповідача [PERSON] за сумами, встановленими судом. Щодо земельної ділянки та надвірних будівель, то пропонується виділити земельну ділянку з розрахунку по 1/6 частині кожному з позивачів (разом 200 кв.м.) від загальної площі земельної ділянки (600 кв.м.) згідно доданої схеми. За вказаною схемою відповідачу залишаються усі надвірні та господарські будівлі, за які необхідно в судовому порядку встановити розмір грошової компенсації. Враховуючи викладене, позивачі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] просили визнати право власності на частину самочинно реконструйованого будинку за [PERSON], а саме на житлову мансарду загальною площею 92,3 кв.м. по [ADDRESS]; поділити в натурі спадкове майно, а саме частину житлового будинку (а) та прибудови (а) внутрішньою загальною площею 85,5 кв.м. по [ADDRESS], визнавши право власності за [PERSON] на приміщення, позначені у технічному паспорті під номерами 1-1 та 1-7, визнати право власності за [PERSON] на приміщення під № 1-2, визнати право власності за [PERSON] на приміщення під № № 1-3. 1-4, 1-5, 1-6; Зобов»язати сплатити грошову компенсацію [PERSON] [PERSON] та [PERSON] за отримані надвірні та господарські будівлі у твердій грошовій сумі, визначеній судом; Виділити в натурі частини спадкової земельної ділянки по [ADDRESS], визнавши право власності за [PERSON] та [PERSON] по 100 кв.м. за кожним згідно схеми, що додається; зобов»язати відшкодувати [PERSON] витрати на утримання будинку та земельної ділянки в розмірі, пропорційній власності за частками та сумами, встановленими судом, на користь [PERSON]; Стягнути судові витрати з [PERSON]. У квітні 2016 року представник позивача [PERSON] подав суду заяву про зміну позовних вимог до [PERSON], [PERSON] про виділ частини будинку в натурі і визнання права власності на земельну ділянку, у якій зазначав, що як випливає з технічного паспорту жилого будинку, його конструктивні елементи збудовані таким чином, що є можливість відокремити частину будинку з самостійним входом, оскільки має місце технічна можливість переобладнання житлового будинку в ізольовані квартири. Будинок загальною площею 169,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., ? частина будинку, яка є спадщиною-84,7 кв.м., тобто 1/6 частина від спадкової частини є 28,2 кв.м.. Тобто є можливість виділити 1/6 частину в натурі, і саме тому він просив суд виділити йому, [PERSON], в натурі кімнати, позначені на технічному паспорті за номерами: 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5. 1-6, 1-7, І, 2-4. Так як кімнати [PERSON] та [PERSON], а саме: 2-1, 2-2, 2-3, 2-5, 2-6, 2-7, ІІ складають 65,7 кв.м., а їх спадкова частина складає лише 56,4 кв.м., то зайві 9,3 кв.м. просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь в твердій грошовій сумі. Згідно договору купівлі-продажу він має право на ? частину земельної ділянки, і крім того, 1/6 цієї земельної ділянки він отримав у спадщину після смерті дружини, і таким чином він має право на 4/6 цієї земельної ділянки. Таким чином, він просив визнати за ним право власності на 4/6 земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. До цього часу державний акт ніхто не робив. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 3, 12, 15, 16, 20, 310, 316, 317, 319, 321, 356, 358, 364, 367, 386, 391 ЦК України просив поділити в натурі жилий будинок загальною площею 169,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнавши за [PERSON] кімнати, позначені на технічному паспорті за номерами: 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, І, 2-4 (мансарда). Так як кімнати [PERSON] і [PERSON], а саме: 2-1, 2-2, 2-3, 2-5, 2-6, 2-7, ІІ складають 65,7 кв.м., а їх спадкова частина складає лише 56,4 кв.м., то зайві 9,3 кв.м. просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь в твердій грошовій сумі. Позивач [PERSON] також просив визнати за ним, [PERSON], право власності на 4/6 земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та стягнути судові витрати з відповідачів солідарно. У судовому засіданні позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] позов підтримав і просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав і заперечував проти його задоволення. У судовому засіданні представник відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) [PERSON], [PERSON] позов [PERSON] не визнав і заперечував проти його задоволення, зустрічний позов підтримав і просив його задовольнити. У судове засідання представник відповідача Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, показання свідків, дійшов висновку, що позов [PERSON] і зустрічний позов [PERSON] і [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Договору від 07 квітня 1967 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив незакінчений будуванням будинок, збудований на 26% з загальною житловою площею 39,5 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2011 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Боярська міська рада, [PERSON], про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, позов задоволено. В рішенні суду від 06 вересня 2011 року було встановлено, що [INFO] померла [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про смерть [INFO] зроблено запис за № 65. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно-1/2 частина будинку по [ADDRESS]. Будинок є сумісною спільною власністю [PERSON] і покійної [PERSON], він придбаний в період шлюбу і зареєстрований на ім»я відповідача на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 07 квітня 1967 року за реєстровим № 5799. Шлюб між ними зареєстровано 21 грудня 1961 року в бюро ЗАГС с. В.Вільшанка, Васильківського району. Після реєстрації шлюбу було змінено дівоче прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON]. З відповіді Васильківського міськрайонного управління юстиції вбачається. що в архіві відділу зберігається актовий запис про реєстрацію шлюбу 21 грудня 1961 року [PERSON] і [PERSON]. В свідоцтві про народження [PERSON] мати і батько зазначені за прізвищем [PERSON]. В рішенні суду від 06 вересня 2011 року було зазначено, що крім [PERSON] спадкоємцями є також [PERSON] і [PERSON], який також подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 15 серпня 2001 року. Вказаним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2011 року позов задоволено. Встановлено факт, що [PERSON] є матір»ю [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину будинку та надвірних будівель по [ADDRESS] Відповідно до наявної в матеріалах справи копії Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що він виготовлений Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за станом на 21 січня 2013 року на ім»я [PERSON], розмір частки власності-5/6, і [PERSON], розмір частки власності-1/6. В технічному паспорті на даний жилий будинок зазначено, що будинок [ADDRESS] включає приміщення: передпокій 1-1 площею 16,6 кв.м., кухню 1-2 площею 9,2 кв.м., житлову кімнату 1-3 площею 9,9 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 13,3 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 20,4 кв.м., житлову кімнату 1-6 площею 11,8 кв.м., санвузол 1-7 площею 4,3 кв.м., тамбур І площею 2,9 кв.м., і загальна площа складає 88, 4 кв.м., житлова площа-55, 4 кв.м.. В технічному паспорті на вказаний жилий будинок наявна відмітка, що на поповерховому плані житлового будинку літ. А є самовільно будовані та переобладнані приміщення, а саме літ. «Д» Гараж площею 5,60х3,50 кв.м., літ. «д» Прибудова площею 2,06х5,60 кв.м.. Також на поповерховому плані житлового будинку літ. А є самовільно збудовані та переобладнані приміщення, а саме: ІІ площею 4,1 кв.м., 2-1 площею 11,6 кв.м., 2-2 площею 11,2 кв.м., 2-3 площею 2,8 кв.м., 2-4 площею 15,3 кв.м., 2-5 площею 20,3 кв.м., 2-6 площею 7,8 кв.м., 2-7 площею 7,9 кв.м.. Загальна площа збільшена на 81,0 кв.м., житлова площа збільшена на 51,3 кв.м.. В технічному паспорті на вказаний жилий будинок зазначено, що житловий будинок літ. «А» 1969 року побудови, А1 мансарда житлова, 1988 року побудови. Загальна площа приміщень складає 81,0 кв.м., житлова площа-51,3 кв.м.. Всього по будинку загальна площа приміщень становить 169,4 кв.м., житлова площа приміщень становить 106,7 кв.м.. Відповідно до наявних в матеріалах справи копій постанов про відмову в порушенні кримінальної справи старшого дільничного інспектора Києво-Святошинського РВ від 21 лютого 2011 року, від 01 жовтня 2011 року, від 25 грудня 2011 року вбачається, що 27 вересня 2011 року і 22 грудня 2011 року до Києво-Святошинського РВ з письмовими заявами звертався [PERSON] з приводу неправомірних дій його сина [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS] Перевіркою було встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] існують неприязні стосунки з приводу розподілу будинку. Аналіз зібраних матеріалів свідчив, що в даному випадку відсутній склад злочину, передбачений ст. 194 КК України. Вказаними постановами про відмову в порушенні кримінальної справи постановлено в порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ст. 194 КК України, по заяві [PERSON] відносно [PERSON] відмовити. В наданих суду поясненнях представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] зазначав, що [PERSON] особисто будував мансардний поверх житлового будинку по [ADDRESS], а саме [PERSON]І було отримано усну згоду батьків і брата на будування другого поверху будівлі для мешкання своєї сім»ї, інакше ніякого будівництва вчинити не було б можливості. Також на доказ вказаного факту до матеріалів справи додані Акт від 10 квітня № 19 з підписами 10 сусідів та Акт від 10 квітня 2016 року № 20, складених депутатом Боярської міської ради Семко О.В., та копії квитанцій, що збереглися, про придбання матеріалів для будівництва мансардного поверху. Як зазначав представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] після будівництва продовжував ремонтувати та підтримувати в нормальному стані будинок, про що свідчать квитанції на придбання будівельних матеріалів у 1989, 2010, 2011, 2013 та 2015 роках, які підтверджують, що обслуговуванням будинку займався [PERSON], не кажучи про оплату житлово-комунальних та інших витрат на утримання будинку. Крім того, на підставі наявних квитанцій підготовлено розрахунок сплати платежів за утримання будинку [PERSON], що додається, і підсумкова сума становить 44004,50 грн., що в перерахунку на дольову сумісну власність [PERSON] (4/6) складає 29336 грн. 33 коп., і саме таку суму, як вказав представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON], необхідно стягнути з відповідача [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, що [PERSON] будував другий поверх жилого будинку своїми силами і за свої грошові кошти. Свідок бачила, як цеглу клали, дошки привозили, дах будували. Свідок зазначала, що [PERSON] проживає у м. Боярці в іншому будинку. Свідок [PERSON] надала суду свідчення, що [PERSON] проживає в даний час в іншому жилому будинку [ADDRESS] [PERSON] будував другий поверх жилого будинку, що є предметом спору по даній цивільній справі. Свідок [PERSON] вказувала, що вона знає, що баба [PERSON] надавала йому допомогу грошовими коштами на будівництво другого поверху спірного жилого будинку. В запереченнях на зустрічну позовну заяву представник [PERSON] [PERSON] зазначав, що [PERSON] не надав суду належні докази, а саме наявність дозволу на будівництво другого поверху. Крім того, ніякого усного дозволу від [PERSON] чи його дружини він не отримував, оскільки будівництвом другого поверху займався [PERSON], а [PERSON] на той час був дуже молодим і тому цим питанням взагалі не переймався. У [PERSON] немає жодних процесуальних підстав для будівництва другого поверху, ні договору купівлі-продажу земельної ділянки, на договору оренди, ні договору міни, ні дозволу на будівництво від власника, ні дозволу на будівництво від органу місцевої виконавчої влади. А те, що [PERSON] просив визнати за ним право власності на другий поверх, є порушенням його, [PERSON], прав, оскільки другий поверх будував він, [PERSON], за власні кошти. І на відміну від [PERSON], він мав на це право згідно законодавства. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, і зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об»єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Норми ст. 392 ЦК України не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об»єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об»єкт самочинного будівництва. Самочинно реконструйований будинок, якщо порушено вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК, не створює право власності у спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується. розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов»язків власник зобов»язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Відповідно до вимог ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб»єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до вимог ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. 1 ст. 374 ЦК України суб»єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до вимог ст. 80 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; Г) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно вимог ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка-це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 79 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Згідно вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно роз»яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, даних у п. 6 постанови «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року № 6, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК України та з урахуванням роз»яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є об»єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 7 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. У заявлених позовних вимогах позивач [PERSON] просив поділити в натурі жилий будинок загальною площею 169,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнавши за [PERSON] кімнати, позначені на технічному паспорті за № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, І, 2-4, за [PERSON] кімнати № № 2-5, 2-6, а за [PERSON] кімнати № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ. Так як кімнати [PERSON] № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, ІІ складають 37,6 кв.м., а його спадкова частина складає лише 28,2 кв.м., то зайві 9,4 кв.м. він просив сплатити йому в твердій грошовій сумі. Позивач [PERSON] також просив визнати за ним, [PERSON], право власності на 4/6 земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також позивачі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] просили визнати право власності на частину самочинно реконструйованого будинку за [PERSON], а саме на житлову мансарду загальною площею 92,3 кв.м. по [ADDRESS]; поділити в натурі спадкове майно, а саме частину житлового будинку (а) та прибудови (а) внутрішньою загальною площею 85,5 кв.м. по [ADDRESS], визнавши право власності за [PERSON] на приміщення, позначені у технічному паспорті під номерами 1-1 та 1-7, визнати право власності за [PERSON] на приміщення під № 1-2, визнати право власності за [PERSON] на приміщення під № № 1-3. 1-4, 1-5, 1-6; Зобов»язати сплатити грошову компенсацію [PERSON] [PERSON] та [PERSON] за отримані надвірні та господарські будівлі у твердій грошовій сумі, визначеній судом; Виділити в натурі частини спадкової земельної ділянки по [ADDRESS], визнавши право власності за [PERSON] та [PERSON] по 100 кв.м. за кожним згідно схеми, що додається. Слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки відповідно до вимог ч. 4 ст. 10, ст. 27, ст. 31 ЦПК України. Вимогами ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 143 ЦПК України для з»ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст. 144 ЦПК України експертиза призначається ухвалою суду, де зазначаються: підстави та строк для проведення експертизи; з яких питань потрібні висновки експертів, ім»я експерта або найменування експертної установи, експертам якої доручається проведення експертизи; об»єкти, які мають бути досліджені, перелік матеріалів, що передаються для дослідження, а також попередження про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених н нього обов»язків. Відповідно до вимог ст. 147 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким, на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обгрунтовані відповіді на поставлені судом питання. У висновку експерта обов»язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов»язків. В судовому засіданні ні позивач [PERSON], ні його представник, а також і представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] не заявляли суду клопотання про призначення судової експертизи. Суд же не в змозі вирішити спір відповідно до змісту заявлених позовних вимог без застосування спеціальних знань, що відносяться до повноважень експерта. Крім того, як суд зазначав, в технічному паспорті на спірний жилий будинок наявна відмітка, що на поповерховому плані житлового будинку літ. А є самовільно будовані та переобладнані приміщення, а саме літ. «Д» Гараж площею 5,60х3,50 кв.м., літ. «д» Прибудова площею 2,06х5,60 кв.м.. Також на поповерховому плані житлового будинку літ. А є самовільно збудовані та переобладнані приміщення, а саме: ІІ площею 4,1 кв.м., 2-1 площею 11,6 кв.м., 2-2 площею 11,2 кв.м., 2-3 площею 2,8 кв.м., 2-4 площею 15,3 кв.м., 2-5 площею 20,3 кв.м., 2-6 площею 7,8 кв.м., 2-7 площею 7,9 кв.м.. Загальна площа збільшена на 81,0 кв.м., житлова площа збільшена на 51,3 кв.м.. За таких обставин у суду відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачами на вказані приміщення. Також позивачем [PERSON] і позивачами за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] не надано належних і допустимих доказів, які б давали можливість суду перевірити фактичні та правові підстави виникнення і набуття права власності на спірний жилий будинок, що включає приміщення і будівлі, що є предметом спору, спадкодавцем [PERSON] за її життя. За таких обставин не можуть бути також задоволені судом і вимоги позивача [PERSON] про стягнення солідарно з відповідачів в твердій грошовій сумі на його користь за 9,3 кв.м., так і вимоги за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] про зобов»язання [PERSON] сплатити на їхню користь за отримані надвірні і господарські будівлі у твердій грошовій сумі, та зобов»язання відшкодувати [PERSON] витрати на утримання будинку та земельної ділянки в розмірі, пропорційній власності за частками та сумами, на користь [PERSON], оскільки дані вимоги не підтверджені належними і допустимими доказами. В позовній заяві позивач [PERSON] також просив визнати за ним, [PERSON], право власності на 4/6 земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В зустрічній позовній заяві представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] просив виділити в натурі частини спадкової земельної ділянки по [ADDRESS], визнавши право власності за [PERSON] та [PERSON] по 100 кв.м. за кожним згідно схеми, що додається. В обгрунтування заявлених вимог в матеріалах справи наявні копії кадастрового плану, схема розділу земельної ділянки буд. 14, вул. Капітальна м. Боярка, і копія Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 22 квітня 2016 року, що стосується спірної земельної ділянки. Дані вимоги позивача [PERSON] і позивачів за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки суду не було надано належних доказів, що вказана земельна ділянка належала спадкодавцю [PERSON] і позивачу [PERSON] на праві власності. Щодо заявлених вимог позивачів за зустрічним позовом, що стосується позивача за зустрічним позовом [PERSON], а також і позивача [PERSON], то суд вважає доцільним зазначити наступне. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Так, згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. п. 23, 24 постанови „Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Суд з метою повного і всебічного з»ясування обставин, що мають значення для розгляду даної цивільної справи, досліджував матеріали спадкової справи № 164 до майна померлої [INFO] [PERSON], наданої Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою, що міститься в дослідженій судом цивільній справі № 2-2713/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Боярська міська рада, [PERSON], про встановлення факту родинних відносин і визнання права власності на спадкове майно. В матеріалах даної спадкової справи наявна копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 квітня 2011 року, видана державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Задорожньою М.Є. тільки позивачу [PERSON]. Однак, в матеріалах даної спадкової справи після смерті [PERSON] відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] і [PERSON] після смерті [PERSON]. В даному випадку відсутність умов для одержання [PERSON] і [PERSON] в нотаріальній конторі свідоцтв про право на спадщину не підтверджено належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON]. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази у справі і показання свідків у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] і позивачі за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] не надали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ними позовні вимоги, а тому у задоволенні позову [PERSON] і зустрічного позову [PERSON] і [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed