Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

У лютому 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом в якому просить визнати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] серія САЕ № 594381 від 24.08.2013 р. видане [PERSON] недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], зареєстроване в єдиному державному реєстрі прав та їх обтяжень за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ № 594381 від 24.08.2013 р. видане [PERSON], визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, розділити спільне майно подружжя виділивши у власність кожному по 1/2 частини квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що з 17.07.1982р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі разом із [PERSON], укладений між ними шлюб було розірвано 23.10.1992р. на підставі рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 12.10.1992р, проте реєстрація розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану відбулася лише 31.07.2012р., що підтверджується інформацією відділу ДРАЦСУ РС Суворовського РУЮ у м. Херсоні. Відповідно, до ст. ст. 13, 44 КпШС, який діяв на момент припинення шлюбу, сторони до внесення відповідного запису офіційно перебували у шлюбних відносинах та вважалися подружжям. Крім того, після винесення рішення про припинення шлюбу, з 1992р. по 1994р., продовжували проживати разом, однією сім'єю, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом. [PERSON] у 1989р., як члену житлово-будівельного кооперативу №113 була надана двокімнатна кооперативна квартира [ADDRESS], для його проживання та членів його сім'ї, що підтверджується довідкою №126 від 15.08.2013р. До зазначеної квартири сторони заселилися разом, як подружжя та спільно сплачували всі обов'язкові платежі та членські внески за кооперативну квартиру. З 1994р. відповідач виїхав із квартири та з цього часу не проживав. Позивачка продовжувала проживати у спірній квартирі, сплачувала всі обов'язкові платежі по оплаті комунальних послуг, здійснювала поточні ремонти та підтримувала квартиру у належному стані. В судовому засіданні представник позивача уточнив другий пункт позовних вимог, та просив суд визнати недійсним, тобто таким, що не може бути підставою для реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] серія САЕ № 594381 від 24.08.2013 р. видане [PERSON], решту позовних вимог позивач та представник підтримали в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позовних вимог частково заперечували, просили відмовити в задоволенні частини позовних вимог, посилаючись на письмові заперечення, не заперечуючи майнові права позивача на 15/100 вказаного нерухомого майна. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що з відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 17.07.1982р. виданого відділом записів актів громадянського стану Суворовського району м.Херсона [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 12.10.1992р. шлюб між сторонами розірвано. Однак, реєстрація розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану відбулася лише 31.07.2012р., що підтверджується інформацією відділу ДРАЦСУ РС Суворовського РУЮ у м. Херсоні. Відповідно до довідки №126 від 15.08.2013р. [PERSON] у 1989р., як члену житлово-будівельного кооперативу №113 була надана двокімнатна кооперативна квартира [ADDRESS], для його проживання та членів його сім'ї. Відповідно до довідки № 104 від 12.08.2013 року виданої ОСББ "Вікторія-58" відповідачем повністю виплачена квартира була 01.02.1993 року. Сторонами не заперечувалося в судовому засіданні, що 30% вартості квартири були сплачені до ухвалення рішення суду про розлучення, решта 70% після ухвалення рішення. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.08.2013 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], також право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до витягу № 8446732 від 24.08.2013 року. Відповідно до довідки виданої ОСББ "Вікторія-58" від 26.11.2013 року № 132 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], який не проживає в квартирі з 1994 року та [PERSON], яка проживає в квартирі з 16.09.1989 року. Крім того, відповідно до довідки №105 від 12.08.2013р., довідки №132 від 26.11.2013р., довідки №141 від 02.12.2013р., довідки №144 від 09.12.2013р. та заяв [PERSON] від 25.11.2013р., [PERSON] від 25.11.2013р. та [PERSON] від 25.11.2013р. [PERSON] сплачувала всі обов'язкові платежі по оплаті комунальних послуг, здійснювала поточні ремонти та підтримувала квартиру у належному стані. Також дані обставини були підтвердження поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. В судовому засіданні відповідач та його представник вказували про, те що основна частина спірного майно не є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно не посилалися щодо відступу від начала рівності часток подружжя. Відповідно до ст.44 Кодексу про шлюб та сім'ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 6 Постанови ПВСУ «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівепльні кооперативи» № 9 від 18.09.1987р., зокрема: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. На думку суду, оскільки на момент набуття вказаного спірного майна, шлюб між сторонами не було припинено, офіційно відповідачем не змінювалося постійне місце проживання до остаточної виплати пайових внесків, в той час як відповідно до копії трудової книжки відповідача, останній був прийнятий на роботу водієм в м. Дніпропетровськ лише в травні 1993року, після набуття права власності на спірне нерухоме майно, то за таких обставин визнавати вказане майно, як таке що нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них юридичних підстав не вбачається. Отже, суд приходить до висновку, що вказане майно є спільною сумісною власністю, та має бути поділено в рівних частинах. Частиною 3 ст.10 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1,3,4,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. ч3. Ст. 215 ЦК України передбачено: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року зі змінами та доповненнями, зокрема: державна реєстрація прав проводиться на підставі, в тому числі, рішень судів, що набрали законної сили. Зважаючи на те, що позивачем заявлені вимоги, щодо розподілу майна подружжя, позовні вимоги щодо визнання недійсним, тобто таким, що не може бути підставою для реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] серія САЕ № 594381 від 24.08.2013 р. не підлягають задоволенню, оскільки на момент видачі свідоцтва, майно між подружжям не було розділене, позивачу правомірно оформлено свідоцтво як члену кооперативу, крім того не підлягають задоволенню позовні вимоги, щодо виділу у власність відповідачу ? частини, оскільки позивач не наділений правом звернення до суду за захистом прав інших осіб, крім того за наслідком розподілу майна за відповідачем залишається право власності на іншу ? частину вказаного спірного майна. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню від задоволеної частини позовних вимог судовий збір в розмірі 243,6 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial