Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

У березні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до В`язівської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності на спадкове майно. В позові позивач вказав , що в червні 2018 р. помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина , яка складається з земельної ділянки площею 8,16 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва , що розташована на території В`язівської сільської ради та належала спадкодавцю відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку. За життя [PERSON] склав заповіт , яким вказану земельну ділянку заповідав позивачу. Після смерті спадкодавця, позивач звернувся до Краснокутської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини , де заведена спадкова справа , але постановою нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину , оскільки відсутній оригінал Державного акту на право власності землю. Прохав визнати за ним право власності на земельну ділянку . У травні 2020 року позивач уточнив позов , вказавши , що на час відкриття спадщини , позивач постійно проживав з [PERSON] в одному будинку , тому є таким , що спадщину прийняв. Просив встановити факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем [PERSON] з 2015 р. по [INFO] по [ADDRESS] та визнати за ним в порядку спадкування право власності на вказану земельну ділянку. У судове засідання позивач не з`явився , подав заяву заслухати справу у його відсутність , позов підтримав , просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , проти позову не заперечував. Суд, дослідивши письмові докази по справі , дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Матеріалами справи встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] в с.В`язова Краснокутського району Харківської області , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Як свідчить довідка В`язівської сільської ради від 04.03.2020 р. , [PERSON] зареєстрований на день смерті один в [ADDRESS] . Заповіт по В`язівській сільській раді посвідчувався 03.11.2005 р ., за реєстром №46. Відповідно до акту від 20.05.2020 року , складеному депутатом В`язівською сільською радою [PERSON] та 2 сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з 2015 року проживав в одному будинку зі своєю матір`ю [PERSON] та її співмешканцем [PERSON] , до дня їх смерті. Заповітом , посвідченим В`язівською сільською радою від 03.11.2005 р. , [PERSON] заповідав [PERSON] земельну ділянку . Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-ХР № 003876 , [PERSON] є власником земельної ділянки площею 8,16 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території В`язівської сільської ради . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина , яка складається з вище вказаної земельної ділянки. Позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , де заведена спадкова справа №44/2020 .Однак, постановою Краснокутської державної нотаріальної контори від 06.03.2020 р., позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] відмовлено, в зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на земельну ділянку та відсутністю документів факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Оголошенням в районній газеті « Промінь» підтверджується , що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії IV-ХР № 003876 на ім`я [PERSON] втрачений та вважається недійсним. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ). У відповідності до вимог ст.ст. 1217,1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Як свідчить ст.1223 ЦК України право на спадкування мають , особи , визначені в заповіті. Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною третьою статті 1268 ЦК визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК (в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини) є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч.10 ст. 6 того ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до п.3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції, яка діє з 08.12.2017 року) у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Аналіз наведених норм закону та судової практики свідчить про те, що суди можуть розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, при їх розгляді слід встановити чи було місце проживання позивача за зазначеною ним в позові адресою постійним, переважним чи тимчасовим, маючи при цьому на увазі, що, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом ст. 1268 ЦК України причини постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вказана норма закону не передбачає. Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» наголошує на тому, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією. Відсутність реєстрації місця проживання відповідача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Частиною 1 ст.1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах , із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з п.5 ч.1 ст.19 даного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Згідно до п.«г» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено та доведено факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] з 2015 р. по [INFO] по [ADDRESS] . Позивач є його спадкоємцем по заповіту, до складу спадкового майна входить земельна ділянка , що знаходиться на території В`язівської сільської ради та є таким , що прийняв спадщину, відповідно до ст.1268 ЦК України . Іншого шляху, ніж визнання права власності на дану земельну ділянку в судовому порядку, у позивача немає. Таким чином, виходячи з вищевикладеного суд задовольняє вимоги позивача, так як суду надано достатньо доказів, які підтверджують позовні вимоги, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших. На підставі викладеного та

Outcome: approved