Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] пред'явила даний позов до відповідачів, мотивуючи тим, що є наймачем однокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідачі зареєстровані у квартирі, проте понад шість місяців не проживають без поважних причин, а саме: син [PERSON] - з березня 2005 року, онука [PERSON] та колишня дружина сина [PERSON] - з березня 2000 року. Позивач просила на підставі ст. 71 ЖК України визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 26 лютого 2014 року позов задоволено. Не погоджуючись з рішенням, [PERSON] звернувся до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що суд неправильно встановив час, з якого він не проживає у спірній квартирі, та дійшов помилкового висновку про відсутність поважних причин. Фактично він не проживає у спірному жилому приміщенні з 2010 року з поважних причин, оскільки періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні у зв'язку з виробничою травмою; мати перешкоджає у проживанні, вселивши без його згоди у квартиру онука рідної сестри та утримуючи в однокімнатній квартирі п'ять собак. Крім того, він щороку на підприємстві виписує вугілля, в квартирі знаходяться належні йому речі; він передав грошові кошти матері на оплату комунальних послуг. У судовому засіданні [PERSON] підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. [PERSON] просила відхилити апеляційну скаргу, рішення залишити без змін. Інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Комунальне підприємство „Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька" подало позов про розгляд справи за відсутності його представника. Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира [ADDRESS], знаходиться в комунальній власності, наймачем є позивач [PERSON]. Сторони у справі зареєстровані у жилому приміщенні. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] особами, які втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Суд вважав встановленим, що речі відповідачів у квартирі відсутні, комунальні послуги вони не сплачують. Рішення в частині вирішення вимог до [PERSON], [PERSON] сторонами не оскаржено. Перевіряючи рішення в частині визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування жилим приміщенням, апеляційний суд не погоджується з таким висновком, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно зі ст. ст. 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема за умови, що вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців. Таким чином, у справі про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст.71 ЖК України, підлягали з'ясуванню причини відсутності відповідача в цьому приміщенні понад установлені законом строки. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Так, з особового рахунку та довідки вбачається, що в спірній квартирі [ADDRESS], з червня 1991 року зареєстрований син позивача [PERSON], [INFO], який відповідно до вимог ст.64 ЖК України має право користуватися жилою площею. Квартира складається з однієї кімнати житловою площею 17,9 кв. м (ас. 5, 26). Доводи відповідача [PERSON], що він відсутній у квартирі понад встановлені строки з поважних причин, підтверджуються матеріалами справи. Довідкою орендного підприємства "Шахта ім. О.Ф.Засядька", наданою у судовому засіданні, підтверджується, що у 2012-2013 роках [PERSON] забезпечувався паливом на побутові потреби за спірною адресою. Апеляційний суд, згідно з ч. 2 ст. 303 ЦПК України, досліджує зазначений доказ, оскільки суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередивши осіб, які беруть участь у справі, про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Крім того, у судовому засіданні позивач визнала, що у спірній однокімнатній квартирі вона утримує п'ять кімнатних собак. Певний час у квартирі проживав онук її рідної сестри, якого вона вселила без згоди апелянта. У силу ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Таким чином, відповідач [PERSON] дійсно не проживав у спірній квартирі понад встановлені законом строки, але його не проживання було зумовлено поважними причинами, а саме: внаслідок неправомірної поведінки позивача, відсутності належних умов для проживання. Позивач в обґрунтування вимог посилалась на пояснення свідків, акт житлового органу про не проживання відповідача з 2005 року, які враховані судом при ухваленні рішення (ас. 6). Проте жоден з цих доказів не містить відомостей про відсутність [PERSON] у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Отже, не є належними доказами відсутності апелянта у спірному жилому приміщенні саме з неповажних причин. Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає, що висновки суду першої інстанції суперечать нормам матеріального права, а саме вимогам ст.71 ЖК України, та нормам процесуального права щодо законності й обґрунтованості рішення. За таких обставин апеляційний суд скасовує рішення в оскарженій частині та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування жилим приміщенням. Рішення в частині задоволення вимог до [PERSON], [PERSON] не оскаржено, його законність й обґрунтованість колегія суддів не перевіряла.

Outcome: dismissed