Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся у суд з позовом до відповідачки, у якому просить провести розподіл спільного майна подружжя квартири за адресою м. Червоноград, вул. Івасюка 27-а/3 та стягнути з останньої судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував із відповідачкою у шлюбі протягом 1994-2005 років, а спірне житло було придбано у 1999 році й оформлене на відповідачку. Добровільної домовленості щодо поділу квартири між ними не досягнуто, кожен з них не погоджується на грошову компенсацію частки на даний обєкт, відтак просить суду розділити його, визначивши ідеальні частки цього житла. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Зазначив, що на момент придбання квартири діяв КпШС 1969 року, зокрема, ст.24 цього кодексу визначала випадки роздільного майна подружжя. Вважає, що квартира є обєктом спільної власності подружжя, оскільки відповідачка не отримувала її у дар чи у порядку спадкування. Крім цього, зазначив, що частину грошей на купівлі житла надала баба відповідачки саме їхній сім'ї, а не виключно останній, а іншу частину він доклав за рахунок зароблених ним коштів на заробітках за кордоном. Також вказав, що твердження відповідачки про отримання нею у дар від покійної баби грошей спростовуються тим, що відсутній нотаріально посвідчений договір дарування, оскільки ст. 244 ЦК УРСР 1963 року передбачала таку форму договору, якщо сума перевищувала 500 карбованців. Пояснення позивача підтримав його представник адвокат [PERSON], додавши, що позовна давність позивачем не була пропущена, оскільки до червня 2016 року сторони проживали разом у спірному житлі і з цього часу виник спір щодо права на дане майно. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Вважає, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки така придбана нею, хоча й у шлюбі, але за кошти, які належали виключно їй. Зазначила, що кошти на купівлю житла їй подарувала баба, яка перед тим продала належну їй частину будинку на вул. Шевській 33 у м. Червонограді, а іншу частину її батьки позичили у знайомих. Вказала, що коштів, які заробляв позивач, було не достатньо для придбання спірної квартири. Крім цього, подала заяву про застосування строків позовної давності, вважає, що відлік останньої розпочався у 2005 році після розірвання шлюбу і на час звернення позивача у суд такий строк сплив. Пояснення відповідачки підтримав її представник - адвокат [PERSON]. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, при вирішення спору покладається на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши обставини спору та оцінивши наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1994 року по 20.05.2005 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15.04.2005 року. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 02.11.1999 року, відповідач купила квартиру за адресою м.Червоноград, вул Івасюка,27-а/3. Квартира є однокімнатна, загальною площею 43,6 м.кв., у тому числі житловою 26,5 м.кв.. Право власності на даний обєкт нерухомості зареєстровано за відповідачкою, що вбачається з копії реєстраційного посвідчення від 04.11.1999 року. Згідно довідки № 9313 від 14.09.2016 року, сторони зареєстровані у спірному житлі, їх діти тимчасово зняті з реєстрації у звязку з навчанням в інших містах. На підставі пояснень сторін, показів свідка [PERSON], відповідачка з червня 2016 року у даній квартирі не проживає. Проживає лише позивач. Крім цього, свідок [PERSON] суду дала покази, що спірну квартиру куплено за рахунок коштів покійної баби відповідачки. До того моменту сторони проживали у неї, а відповідачка була вдруге вагітна. Зазначила, що у той час позивач їздив на заробітки. Станом на час придбання відповідачкою спірного житла був чинним Кодекс про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 № 2006-VII. У відповідності до ст. 22 цього Кодексу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 24 цього Кодексу, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. За загальним правилом, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст. 28 КпШС). Відповідно до ст.ст.60, 69 чинного Сімейного кодексу України від 10.01.2002 № 2947-III, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як розяснено Пленумом ВСУ у п.25 постанови від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у разі коли жоден із подружжя не вчинив дій по грошовій компенсації частини майна другій стороні, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Встановлено, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, джерелом набуття були сімейні кошти, отримані від родичів та зароблені на заробітках, сторони працювали задля забезпечення своєї сім'ї, а житло придбавалося з метою поліпшення умов проживання сім'ї, оскільки вони проживали у родичів, мали на вихованні дитину та очікували народження іншої. У справі відсутні докази, що відповідачка отримувала квартиру у дар або у порядку спадкування, не належали така їй і до шлюбу. Відсутні також переконливі докази того, що це майно набуте нею за кошти, які належали особисто їй, а не сім'ї в цілому. Відтак суд вважає, що спірна квартира є обєктом спільного майна подружжя у рівних частках. Належних, допустимих та переконливих доказів на спростування цього суд не вбачає. Вирішуючи питання по заяві відповідачки про сплив позовної давності, суд звертає на наступне. Згідно ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У ст.261 ЦК України закріпив по суті аналогічний підхід: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пленум ВСУ у п.15 вище вказаної постанови роз'яснив, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Суд звертає увагу, що згідно ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вище вказані норми СК України та ЦК України у питаннях застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оперують поняттям порушення прав як точки відліку позовної давності. У даному спорі превалює не порушення відповідачкою прав позивача, а невизнання та оспорення його прав на спірну квартиру. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи субєктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права. Оспорювання субєктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли субєктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі ([PERSON] ВСУ практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України) На момент розірвання шлюбу у сторін не було майнового спору щодо поділу спільного майна, як вбачається з копії рішення про розірвання шлюбу та тверджень відповідачки. Однак це не може свідчити, що у той момент відбулося порушення, невизнання чи оспорення прав позивача, що потягло за собою відлік позовної давності, як стверджує остання. Обставини та факти даного спору свідчать, що підставою звернення до суду стала відсутність добровільної згоди щодо поділу спірної квартири та заперечення й невизнання відповідачкою прав позивача на останню, що відбулося, як визнали самі сторони. у 2016 році. Крім цього, ВСУ у постанові від 23.09.2015 року сформулював правову позицію № 6-258цс15, згідно якої: "вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності". У зв'язку з цим, суд вважає, що позовна давність не сплила, тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу останньої. Враховуючи викладене, позов підлягає до задоволення у повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачки в його користь.

Outcome: approved