Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив: Визнати недостовірною інформацію відносно [PERSON], як Голови Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» на Інтернет сторінці за адресою: [INFO], а саме: «Особенно в ситуации, когда НКЦБФР закрывает глаза на откровенную коррупцию в ведомстве и сокрытие доходов, которыми грешат многие инвестбанкиры. «Любовь к лоску бизнесменам можно было бы простить, если бы не одно "но": инвестиционные компании по сей день манипулируют финансовыми показателями и своими реальными доходами, и в этом им подыгрывает НКЦБФР.» «Соответственно, видимо не только и не столько в зарплатах дело, а в том, что прямая принадлежность нынешнего руководства НКЦБФР к инвестрынку, их заинтересованность в росте отдельных бизнес-проектов, развязывает комиссии руки в желании собирать деньги в свой карман с тех немногих компаний, которые работают прозрачно. Но при этом оставлять возможности для маневра «дружественным» компаниям, и закрывать глаза на реальные объемы, которые проходят мимо отчетности и декларацій.» Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» протягом 10 днів з дня прийняття рішення по справі спростувати інформацію шляхом публікації на головній сторінці Інтернет - сторінки Товариства з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» за адресою: [INFO] резолютивної частини рішення без будь-яких коментарів тим же шрифтом, що й оскаржувана інформація під заголовком «Спростування». Також позивач просив стягнути з відповідача 1 гривню у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням відносно нього недостовірної інформації. В обґрунтування пред'явлених вимог позивач послався на те, що [INFO] року на Інтернет сторінці [INFO], власником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» була розміщена стаття (дослівно мовою оригіналу): «[INFO]». Відповідно до інформації викладеної на Інтернет сторінці, автором статті є журналіст [PERSON]. Посилання на Інтернет сторінку, на якій розміщена стаття: [INFO]. Зазначена стаття присвячена діяльності позивача, як Голови Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (далі НКЦПФР). Посилаючись на те, що уся без виключення поширена відповідачем інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, порочить честь і гідність позивача та підриває його авторитет в суспільстві як суб'єкта публічних правовідносин, просив задовольнити пред'явлені вимоги. В ході розгляду до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON], як автора статті, в якій висвітлена оспорювана позивачем інформація. Також судом залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку. У судовому засіданні представники позивача позов підтримала у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив суду письмові пояснення стосовно позову [PERSON], вимоги якого підтримав у повному обсязі. За вказаних обставин, суд на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на відсутність заперечень представників позивача, визнавши причини неявки відповідачів неповажними, визнав можливим провести заочний розгляд справи, у відсутність відповідача та третьої особи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, які вважає достатніми для правильного вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення представників позивачів, вивчивши пояснення представника відповідача «РБК-Україна» та представника третьої особи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що [INFO] на Інтернет сторінці [INFO], власником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» була розміщена стаття (дослівно мовою оригіналу): «[INFO]». Відповідно до інформації викладеної на Інтернет сторінці, автором статті є журналіст [PERSON]. Посилання на Інтернет сторінку, на якій розміщена стаття: [INFO]. Серед іншого у вказаній статті було поширено наступну інформацію, про стростування якої позивачем пред'явлено вимоги, а саме: «Особенно в ситуации, когда НКЦБФР закрывает глаза на откровенную коррупцию в ведомстве и сокрытие доходов, которыми грешат многие инвестбанкиры. «Любовь к лоску бизнесменам можно было бы простить, если бы не одно "но": инвестиционные компании по сей день манипулируют финансовыми показателями и своими реальными доходами, и в этом им подыгрывает НКЦБФР.» «Соответственно, видимо не только и не столько в зарплатах дело, а в том, что прямая принадлежность нынешнего руководства НКЦБФР к инвестрынку, их заинтересованность в росте отдельных бизнес-проектов, развязывает комиссии руки в желании собирать деньги в свой карман с тех немногих компаний, которые работают прозрачно. Но при этом оставлять возможности для маневра «дружественным» компаниям, и закрывать глаза на реальные объемы, которые проходят мимо отчетности и декларацій.» Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами копіями роздруківок з Інтернет сайту, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі. Крім того, факт поширення інформації даного змісту та у вказаний спосіб не заперечується самим відповідачем. Як встановлено судом, поширення відповідачем недостовірної інформації, яка викладена підтверджується фактом розміщення вказаної статті на Інтернет сторінці [INFO] за [INFO]. власником якої є відповідач. У зв'язку з тим, що Інтернет сторінка [INFO] є відкритою для доступу будь-якого користувача мережею Інтернет, зміст статті було доведено до відома необмеженої кількості осіб. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що поширена відповідачем інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, порочить його честь і гідність та підриває його авторитет в суспільстві. Зокрема позивач зазначив, що твердження викладені в статті є такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, як посадової особи та державного службовця, оскільки позивачем не було порушено вимог чинного законодавства України, під час здійснення повноваження Голови НКЦПФР, а так само виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції». В той же час, незважаючи на зазначені вище положення, у опублікованій статті, міститься викладення конкретних -актів, які свідчать про наявність в діях [PERSON], як Голови НКЦПФР, порушень чинного законодавства України. Враховуючи стилістику викладення інформації у зазначеній статті, вона дозволяє читачеві здійснити неоднозначне трактування її змісту, направлена на дискредитацію іміджу [PERSON], як державного службовця та створення у читача хибного уявлення про його персону та діяльність, що принижує його честь та гідність, заподіює шкоду його діловій репутації. Таким чином, інформація, викладена у вищевказаній статті містить в собі ганебні, з точки зору людської моралі, неправдиві висловлювання, намагання спотворити в суспільстві думку та уявлення про людські та професійні якості й здібності позивача. Крім того, позивач вважає очевидним, що автор статті перевищив межі допустимої критики та порушив особисті немайнові права позивача. Інформація про вищенаведене, безсумнівно, є завідомо негативною та направленою проти позивача його дискредитації, формування негативного образу, направленого на недовіру в майбутньому, у зв'язку з чим поширення вказаної неправдивої інформації щодо позивача вочевидь порочить його ділову репутацію. Відповідно до змісту ч.1 ст.277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Крім того, згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації , яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача Комуністичної партії України до відповідача з огляду на наступне. Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи вищенаведене, суд надходить до висновку, що інформація про спростування якої пред'явлено вимоги є оціночним судженням, а тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною. Зазначені фрази, які позивач вважає недостовірними твердженнями, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири, і відповідно не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на частину 3 статті 277 ЦК України, відповідно до якої вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Однак ч. 3 ст. 277 ЦК України була виключена з Цивільного кодексу України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 27.03.2014 № 1170-VII, який набрав чинності 19.04.2014. Таким чином враховуючи викладені вище зміни в законодавстві, сама по собі негативна інформація про особу наперед не може вважається недостовірною інформацією. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням зазначеного, позивач має не лише довести факт поширення інформації відповідачем і порушення його особистих немайнових прав, але і довести, що поширена інформація є недостовірною. Також суд надає оцінку тій обставині, що Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку діє на підставі Положення про Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку, затвердженого Указом Президента України № 1063/2011 від 23.11.2011. З 30.01.2015 позивач працює на посаді Голови НКЦПФР. Відповідно до 16 пункту Положення НКЦПФР є юридичною особою, має відокремлене майно, що є державною власністю, самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. При цьому с. 2 ст. 30 ЦПК України передбачено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Юридичних осіб в судовому провадженні представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники (ч. 3 ст. 38 ЦПК України). В той же час, як вбачається зі змісту позовної заяви випливає, що позивач ототожнює себе з державним колективним органом - НКЦПФР, інформацію про якого викладено у спірній статті. Проте, позов подано не від імені НКЦПФР, а від імені його голови - фізичної особи, зазначена юридична особа приймає участь у справі в якості третьої особи, яка у свою чергу не заявляла будь-яких самостійних вимог щодо предмета спору. Судом з'ясовано, що позивач є публічною особою, та на момент публікації інформації обіймав посаду Голови Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Отже, публічний виступ та спірні публікація, які позивач у даному позові просить визнати недостовірною інформацією є нічим іншим, як оціночними судженнями щодо публічної особи, а саме Голови Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку [PERSON], без втручання у його приватне життя, а відтак, згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. В абзаці 6 п. З Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 № 8рп/2003 визначено, що проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991) у яких йшлось про публічну критику політиків. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. У справі «Єрусалим проти Австрії» суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Відповідно до ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженності правосуддя. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публічних виступів, інтерв'ю, публікаціях в мережі Інтернет, відповідачем була дотримана, а відтак відсутні і підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв'язку з чим, не підлягають задоволенню як похідні вимоги щодо спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, та вимога про стягнення з відповідача грошової суми у рахунок відшкодування моральної шкоди. Отже, позов задоволенню не підлягає. На підставі та

Outcome: dismissed