Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

у травні 2013 р. [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] правонаступником яких є [PERSON] звернулися із позовними вимогами до суду, в якому, з урахуванням заяви про уточнення, шляхом збільшення позовних вимог від 19.05.2017 (а.с. 190-198 т. 4), просять визнати недійсним заповіт [PERSON] від 09.10.2012, який було посвідчено нотаріусом міста Мюнхен (ФРН) М. Грьочем в ІІІ Медичній Клініці - Онкологія та Гематологія/ Клінічне обєднання Гроссхадерн Медичного факультету Людвіг-Максиміліанс Університету Мюнхена (Федеративна Республіка Німеччина) та стягнути на їх користь із відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що що [PERSON] перебував в клініці з діагнозом первинний мієлофіброз, стан після мієлоаблятивної хіміотерапії та алогенної трансплантації кісткового мозку від 25.04.2012 і на момент складання заповіту перебував у край важкому безпорадному стані, був прикутий до ліжка, тривалий час не міг самостійно приймати їжу, приймав годування внутрішньовенно, постійно марив, погано впізнавав людей і лише інколи односкладно відповідав на поставлені запитання або автоматично повторював почуте, тобто не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. А також, заповіт не відповідає законодавчим нормам України, не було посвідчено у присутності 2-х свідків, заповіт не містить особистого підпису заповідача та не засвідчений представником Генерального консульства України в м. Мюнхені, також, не є чинним, оскільки позбавляє батьків заповідача права на обов`язкову частку у спадщині. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.01.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24.03.2015, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 108, 169 т. 3). Ухвалою ВССУ України від 23.07.2015 вищезазначені рішення та ухвалу скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 225 т. 3). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи розподілено на суддю Мазур І.В. (а.с. 229 т. 3). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2015 справу прийнято у провадження судді Мазур І.В. та призначено розгляд справи на 15.10.2015 (а.с. 230 т. 3). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2016 відкрито провадження по справі (а.с. 67 т. 1). Після чого, на підставі розпорядження від 05.10.2016 справу призначено до повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із закінченням повноважень судді Мазур І.В. (а.с. 124 т. 4). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.11.2016 справу прийнято у провадження судді Борденюка В.В. (а.с. 126 т. 4). У зв`язку із закінченням повноважень судді Борденюка В.В. на підставі розпорядження від 27.02.2017 справу призначено до повторного автоматизованого розподілу судової справи (а.с. 139 т. 4). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.03.2017 справу прийнято у провадження судді Войтенко Ю.В. (а.с. 141 т. 4). На підставі розпорядження від 17.08.2017 справу призначено до повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із закінченням повноважень судді Войтенко Ю.В. (а.с. 218 т. 4). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.08.2017 справу прийнято у провадження судді Ул`яновської О.В. та ухвалою про відновлення провадження після проведення експертизи призначено до судового розгляду на 04.06.2018 о 12 год. 40 хв. (а.с. 233 т. 4). Відповідачем 07.02.2019 подано відзив на заяву про зміну підстав позовних вимог від 19.05.2017, у якій просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначивши, що у справі, за ухвалами суду, були проведені дві судово-психіатричні експертизи, у яких було встановлено, що психічні розлади істотно впливали на здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій, однак висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними не було зроблено. У заповіті відсутні незрозумілості, воля заповідача висловнена детально із зазначенням прізвищ, спадкового майна та співпадає з відносинами, які склались за життя зі спадкоємцями. Заповіт повністю відповідає загальним вимогам ЦК України щодо форми заповіту та його посвідчення. Заповіт був складений нотаріусом зі слів заповідача, при підписанні заповіту, дієздатність заповідача була перевірена нотаріусом. Заповіт був власноручно підписаний спадкоємцем, нотаріусом та перекладачем (а.с. 38-48, т. 5). 22.02.2019 представником позивачів подано відповідь на відзив, зміст якої є аналогічним із зміненою позовною заявою, додавши, що у проведених висновках експертами КМЦ СПЕ не було надано конкретної відповіді на поставлені питання: і чи міг [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 09.10.2012 (а.с. 70-80 т. 5). Представник позивачів та позивачі у судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні проти вимог позову заперечували з підстав необгрунтованості та безпідставності. Представник третьої особи та [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] помер у м. Мюнхен Федеративної Республіки Німеччина із зазначенням останнього місця проживання м. Мюнхен (а.с. 29, т. 1). Відповідно до заповіту після його смерті залишилось майно, посвідченого 09.10.2012 у клініці університету Мюнхена нотаріусом м. Мюнхен доктором [PERSON] у присутності адвоката Ореста З. Дебрицького, який був запрошений в якості перекладача, а також представника Медичної Служби Опіки Пацієнтів у Німеччині доктора [PERSON], який підтвердив цивільну здатність та здатність до складання заповіту, [PERSON] заповів [PERSON] та [PERSON] будинок за адресою [ADDRESS] у рівних частках; [PERSON] - квартиру [ADDRESS] ; [PERSON] - автомобіль марки Lexus RX 350, державний реєстраційний знак [NUMBER] (а.с. 88-94, т. 1). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 13/2012, з заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. у шестимісячний строк звернулись: [PERSON] та [PERSON] , дочки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] та батьки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] (а.с. 181-227, т. 1). За діючими зараз нормами міжнародного приватного права Німеччини, а саме ст. 21 Регламенту (ЕС) Європейського парламенту и Ради від 04.04.2012, №650/2012 «Про юрисдикцію, право, яке застосовується, визнання та виконання рішень, про прийняття та виконання автентичних документів в питаннях спадкування» до спадкових відносин застосовується право держави, в якому спадкодавець мав постійне проживання в момент своєї смерті. Міжнародне приватне право ФРН (ст. 25 Вступного Закону до Німецького цивільного уложення (Einfuerungsgesetz zum BGB) та ст.ст. 21-23 Регламенту) надають українцю можливість обрати право, яке буде застосовуватись у випадку його смерті, вказавши про це в заповіті. Згідно ст. 70 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Тобто, у випадку смерті громадянина України, який постійно проживає у Німеччині, спадкоємці будуть набувати спадщину відповідно до законів ФРН, за виключенням випадку, якщо такий спадкодавець у своєму заповіті визначив, що спадкування відбувається на підставі норм права України. Таким чином, існує можливість підпорядкувати порядок спадкування майна після смерті українця в ФРН матеріальному праву (законодавству) України, якою спадкодавець може скористатись. Відповідно до офіційного перекладу заповіту із німецької мови у параг. №3 «Різне» померлому вказано на положення про німецьке законне спадкове право, право на обов`язкову долю спадку та право на доповнення обов`язкової долі (а.с. 209-210, т. 1). Отже, під час посвідчення заповіту нотарісом були дотримані всі вимоги чинного законодавства, по формі та своєму змісту заповіт відповідає вимогам закону. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачі зазначили, що в момент вчинення заповіту померлий не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту. Згідно ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 145 ЦПК для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Згідно акту судово-психіатричного експерта №561 від 02.07.2014, на час підписання заповіту 09.10.2012 [PERSON] виявляв ознаки органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу внаслідок злоякісного захворювання крові (глибокої астенії). Наявні у нього на час підписання заповіту психічні розлади істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 215-227, т. 2). Як з`ясовано із судового рішення Святошинського районного суду м. Києві від 12/01/2015 у раніше відбутих судових засіданнях під головуванням судді Кириленко Т.В., допитаний у судовому засіданні експерт [PERSON] підтримав даний акт та пояснив, що [PERSON] дійсно перебував у важкому фізичному стані, однак об`єктивних даних про наявність у нього виражених психічних розладів, зокрема, втрати свідомості, галюцинацій саме у момент підписання заповіту немає, тому експерти дійшли висновку щодо впливу психічних розладів на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Експерти не встановили жодного існуючого в психіатрії виду патології, який позбавляє можливості людини усвідомлювати свої дії. Зазначений висновок, фактично, не суперечить іншим матеріалам справи, зокрема, медичній документації, доданій до матеріалів справи, з якої вбачається, що [PERSON] з 14.04.2012 і до моменту смерті перебував на стаціонарному лікуванні у клініці університету Мюнхена з діагнозом: первинний мієлофіброз, стан після мієлоаблятивної хіміотерапії та алогенної трансплантації кісткового мозку від 25.04.2012, в якій, зокрема, зазначено, що з вересня стан [PERSON] став поступово погіршуватись, він виявився все більш ослабленим, був неспроможний дивитися навколо і періодично впадав у стан сонливості (а.с. 48-55, т. 1; а.с. 143-190, т.2 ), а також показанням свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що знав померлого з 2000 р., а з 2002 р. вони разом працювали. З 2001 р. [PERSON] жив у відповідача [PERSON] , потім вони почали будівництво будинку, в який в подальшому переселились. Пізніше у [PERSON] була виявлена хвороба, він їздив на лікування до Куби , а потім було прийнято рішення їхати до Німеччини. Відповідач постійно знаходилась біля [PERSON] Однак стан його здоров`я не почав покращуватися і зі слів спільного найомого він дізнався про рішення скласти заповіт. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знав [PERSON] з 1997 р., вони були близькими друзями, [PERSON] хрестив його дочку. Про намір залишити будинок відповідачці [PERSON] , а квартиру - доньці [PERSON] померлий йому говорив, ще коли їхав лікуватись на Кубу , тому сумнівів в складанні заповіту у нього не має. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є сестрою померлого та періодично знаходилась з ним в лікарні в м. Мюнхені. 9 вересня за проханням брата вона поїхала додому, однак 5 жовтня знов приїхала, оскільки доктор [PERSON] сказав, що шансів на одуженя та життя немає. Брат постійно спав або лежав з закритими очима, нічого не пив і не їв. Вони з [PERSON] домовились знаходитись біля [PERSON] по черзі. Коли лікарі сказали, що стан безнадійний, вона зателефонувала його дочці [PERSON] . Дочка приїхала 12.10.2012, а 14.10.2012 вранці брат помер. Допитана в якості свідка позивачка [PERSON] пояснила, що 08.10.2012 їй повідомили, що стан батька безнадійний. Вона приїхала в лікарню 12.10.2012 і була там до смерті батька. Він весь цей час спав, очі відкрив лише один раз. Допитана в якості свідка відповідач [PERSON] пояснила, що незадовго до смерті [PERSON] , з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше десяти років, вирішив скласти заповіт та звернувся до свого друга [PERSON] Йому пояснили, що посвідчувати заповіт має нотаріус Німеччини, оскільки [PERSON] знаходився у клініці і не міг виїхати. Для підготовки до складання заповіту до клініки приїхала адвокат Орест Дебрицький та [PERSON] , а також представник консульства. Коли текст був підготовлений, приїхав нотаріус та адвокат. У нотаріуса не було сумнівів щодо дієздатності [PERSON] Дієздатність була підтверджена доктором [PERSON] . Із письмових пояснень адвоката Ореста Дебрицького вбачається що, під час укладення заповіту, заповідальна дієздатність [PERSON] була підтверджена доктором [PERSON] - представником медичної служби з опіки пацієнтів в Німеччині, який володіє українською мовою і мав постійний контакт зі спадкодавцем під час його лікування, що не заперечувалось сторонами у справі під час судових засідань (а.с. 173-176, т. 1). За клопотанням представника позивача судом ухвалою суду від 19.05.2017 призначено повторну посмертну судово психіатричну експертизу (а.с. 207, т. 4) якої Висновок судово-психіатричного експерта №593 від 11.09.2017 був едентиний попередньої експертизи за №561 від 02.07.2014 (а.с. 215-227, т. 2; 223-232, т. 4). Надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У ст. 208 того ж Кодексу передбачені випадки, за яких правочини належить вчиняти у письмовій формі, в тому числі якщо це передбачено законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК (який діяв на той час) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК (який діяв на той час). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225 ЦК України, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК (який діяв на той час) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. На обгрунтування змінених позовних вимог представником позивача приеднано до матеріалів цивільної справи Висновок судово-психіатричної експертизи за №8 від 28.12.2018, який зроблено на замовлення адвоката Бойко Н.В., де встановлено, що за своїм психічним станом [PERSON] не міг 09.10.2012 усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с. 81-88, т. 6). Спеціаліст Первомайський В.Б., який є доктором медичних наук, професор, судовий психіатр-експерт вищого кваліфікаційного класу (а.с. 43-49, т. 3) у судовому засіданні оголосив рецензію на висновок судово-психіатричного експерта №8 від 28.12.2018 стосовно [PERSON] , 1950 року народження складеного у ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України [PERSON] та [PERSON] , зазначивши, що: а) обставиною, яка виключає участь експерта у справі є відсутність його попередження про відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Експерти підписались за неіснуючу відповідальність за надання явно неправдивого висновку; б) компетентність експертів недостатня оскільки вони не виконують нормативні документи МОЗ України, не знайомі з принципом презумпції психічного здоров`я, не досліджують належним чином всі надані їм матеріали, плутаються у синдромах порушеної свідомості; в) експерти вийшли за межі своїх повноважень надаючи вказівки суду та висловлюючи свої зауваження щодо результатів неврологічних досліджень; г) у висновку відсутній опис поданих експертам об`єктів дослідження тому встановити їх повноту неможливо; д) відповіді на порушення питання неповні і не відповідають іншим фактичним даним які залишені експертами поза увагою; д) експертний висновок не обґрунтований і не узгоджується з іншими матеріалами справи; е) висновки попередніх експертизи не спростовано, протиріччя у справі не усунуто і не пояснено; і) експерти демонструють вибірковий підхід до дослідження наданих їм матеріалів та використання їх для формулювання свого висновку. Зокрема залишають поза дослідженням матеріали попередніх експертиз, медичні записи, що протирічать діагностичній концепції експертів, змістовну частину поняття «сомнолентність», змістовну частину заповіту, підтвердження лікуючим лікарем цивільної дієздатності [PERSON] безпосередньо перед підписання заповіту; й) зазначені вище вади Висновку №8 відповідають критерія «фальсифікації», що є складовою частиною завідомо неправдивого висновку. Із відповідей на запитання суду лікаря, судово-психіатричного експерта, вищий кваліфікаційний клас Ктітарєвого О .М за висновком судово-психіатричної експертизи №8 від 28.12.2018 судом зроблено висновок, що по-перше, невідомі параметри відеозйомки, тривалість, час здійснення, обставини, присутність інших осіб тощо, і головне, яким чином встановлювалась ідентичність копії оригіналу; по-друге, експерти лише перелічили у своєму висновку перелік досліджуваного матеріалу (первина, повторна експертизи та Висновок наукової експертизи), але вибірково брали до уваги ті факти, які їм не протирічили у майбутньому їх висновку, при цьому, жоден із аргументів, які викладені в мотивувальній частині висновку №593 не розглянуто, не обґрунтовано чому відхиллено та не прийнято до уваги також, експерти посилаються і на медичні записи, але цитують тільки покази сестри; по-трете, експерти оперують спеціальною термінологією перемішуючи її уривками з матеріалів справи, не надають достатніх для розуміння роз`яснень спеціальних термінів, не цитують їх визначень з літературних джерел, чим унеможливлюють сприйняття змісту складеного ними тексту. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» п. 17 передбачено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначені та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключають участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушенні питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність заповідача в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі у той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, а може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Таким чином, згідно Висновкам судово-психіатричного експерта за №561 від 02.07.2014 та №593 від 11.09.2017 [PERSON] на час складання заповіту ознак психічних розладів не виявляв і за своїм психічним станом був здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійснені правочину. У той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Переконливих доказів, що спростували зазначені висновки судово-психіатричного експерта сторона позивачів суду не надала. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в тій частині, що [PERSON] в момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними - суд не бере до уваги, оскільки свідки не мають медичної освіти, а їх показання в цій частині є лише припущенням та повністю спростовуються вище зазначеним висновком судово-психіатричного експертиз. Як вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 №5, у п. 17 зазначено, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу" (4038-12), і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. Таким чином, висновок не є таким, що має ознаки припущення, є однозначним, обґрунтованим, вмотивованим, отже є належними, допустимими й достатніми доказами, у розумінні гл. 5 ЦПК України. Аналіз обставин, встановлених судом під час розгляду справи, у контексті ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 225 ЦК України, дає підстави вважати, що під час складання заповіту заповідач усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними при здійсненні правочину. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. За ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Характеризуючи письмові докази як документи, їх властиві такі ознаки: як письмова форма, призначення та характер відомостей, що містяться в них. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій корпії, оскільки оригінал документа є єдиним примірником, то судом оригінали документів вимагаються лише для ознайомлення та огляду в судовому засіданні, при цьому в справі залишаються належним чином завірені копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних) копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту [PERSON] перебував у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними чи перебував у такому хворобливому стані, який перешкоджав би йому скласти заповіт. Доводи позивачів ґрунтуються на припущеннях. Таким чином у судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що під час посвідчення заповіту [PERSON] знаходився у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій чи керувати ними, оскільки за актами посмертної судово-психіатричної експертизи, які не суперечать іншим доказам, зокрема, показанням свідків та медичній документації, стан здоров`я спадкодавця обмежував, але не позбавляв його можливості розуміти значення своїх дій або керувати ними, тоді як підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-9цс12 від 29.02.2012. Матеріалами справи спростовуються позовні вимоги щодо невідповідності заповіту законодавству Німмечини чи України. Щодо захисту прав батьків померлого [PERSON] та [PERSON] на обов`язкову частку, то відповідно до п. 7 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 спадкування обов`язкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку передбаченому ст. 1268-1269 ЦК України. Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту, отже рішення суду про визнання недійсним заповіту в частині, що порушує права спадкоємця на обов`язкову частку в спадщині не вимагається. Тільки у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на обов`язкову частку в спадщині, зазначена відмова може бути оскаржена до суду в порядку в порядку позовного провадження. Отже, згідно з вимогами закону вибраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів не передбачений, зокрема ст. 16 ЦК України. Недійсність окремої умови заповіту не призводить до недійсності заповіту в цілому. Оскільки захист права батьків на обов`язкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом предявлення вимог про визнання права на обов`язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК України), перерозподіл спадщини (ст. 1280 ЦК України), а тому також не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачі не надали достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивачів по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на них. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed