Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області зі позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 3221886001:02:123:0026, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за відповідачем [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 3221886001:02:123:0026, що розташована за адресою: [ADDRESS] та право власності на об`єкт незавершеного будівництва, що розташовано за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на її користь компенсацію в розмірі 3 535 100 грн. та судові витрати у розмірі 9 065 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20.06.1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 17.12.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. За період шлюбних відносин сторонами було придбано на підставі договору купівлі - продажу № 10047 від 02.08.2005 року будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано по Ѕ частині за [PERSON] та [PERSON] , а також земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0, 1878 га. Також, сторонами за час шлюбу було розпочато будівництво будинку садибного типу, який на момент подання позову є незакінченим будівництвом та не введений в експлуатацію, як житловий будинок. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей 2004 та 1999 року народження, які проживають разом з позивачем в спірному будинку, іншого житла позивач та діти не мають. На теперішній час відповідач відмовляється поділити спільне майно подружжя, тому [PERSON] звернулася з позовною заявою про поділ майна подружжя для захисту особистих прав і інтересів та інтересів дітей подружжя. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.10.2019 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.01.2020 року проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. 16.09.2020 року через канцелярію суду подала письмові пояснення по справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. 23 листопада 2020 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов заявлений обґрунтовано і не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що з 20.06.1998 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Від спільного проживання та шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження дітей сторони записані їх батьками. 17 грудня 2018 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта сформованого 20.09.2018 року номер інформаційної довідки: 138395037 вбачається, що з 03.08.2005 року за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині за кожним зареєстровано право власності на будинок загальною площею 69,4 кв.м., житловою площею 46, 4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . З Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 988777 від 19.12.2005 року видно, що у [PERSON] та [PERSON] у спільній приватній власності перебуває земельна ділянка площею 0,1878 га, кадастровий номер 3221886001:02:123:0026,що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Згідно звіту ТОВ «АПРАЙСЕЛ ЮА» про оцінку майна видно, що вартість незакінченого будівництвом житлового будинку садибного типу загальною площею 250, 00 кв.м., який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3221886001:02:123:0026 загальною площею 0,1878 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] станом на 13 листопада 2018 року становить 3 885 100 (три мільйони вісімсот вісімдесят п`ять тисяч сто) гривень. Згідно звіту ТОВ «АПРАЙСЕЛ ЮА» про оцінку майна видно, що вартість житлового будинку загальною площею 69,40 кв.м. та земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:123:0026 загальною площею 0,1878 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] станом на 13 листопада 2018 року становить 1 355 700 (один мільйон триста п`ятдесят п`ять тисяч сімсот) гривень. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 520/16281/15-ц (провадження № 20566св19). Разом із тим, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на всій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу). За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Враховуючи, що відповідні рішення органів місцевого самоврядування, які надавали сторонам право виконувати будівельні роботи з будівництва спірного незакінченого будівництвом житлового будинку відсутні, тому спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом, а тому не може бути предметом поділу між подружжям. З урахування наведеного, суд провівши повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed