Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

01.11.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON],[PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що між нею та [PERSON] був укладений договір дарування відповідно якого їй на праві власності належить вказана квартира, в якій значаться зареєстрованими попередній власник - [PERSON] та обидва відповідачі, які фактично в цій квартирі не проживають: [PERSON] з 2004 року, [PERSON] з травня 2016 року. Посилаючись на те, що відповідачі є членами сім'ї колишнього власника житла, їх речей там немає, а їх реєстрація в зазначеній квартирі створює власнику перешкоди в користуванні, утриманні та розпорядженні житлом, позивач просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача Врадій Л.М. повністю підтримала позов. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Вознесенський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Миколаївської області не з'явився в судове засідання, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом повідомлявся через ЗМІ про слухання справи, оскільки місце його реєстрації і фактичного місця проживання не відомо. ( а.с. 51-54). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, перебуває під вартою в СІЗО УДПтСУ в Миколаївській області, надав заяву в якій повністю визнає позовні вимоги. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідачів на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, вислухавши пояснення свідка [PERSON] відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд встановив наступне. Згідно будинкової книги на квартиру [ADDRESS] зареєстрованими значаться [PERSON], [PERSON] ( а.с. 9-11). Відповідно до договору дарування квартири від 30.07.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання отримала дарунок у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], зареєструвавши цей договір у приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] ( а.с.13-14). Згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.08.2016 року власником вищезазначеної квартири є [PERSON] ( а.с. 15). В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані в зазначеній квартирі, але за місцем реєстрації не проживають [PERSON] з 2004 року, [PERSON] з червня 2016року, що підтверджується актом від 26.10.2016 року виданого директором КП « Єдність» ( а.с.19). Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.11.2016 року, [PERSON] продовжено строк тримання під вартою у зв'язку із підозрою в вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч 1 ст. 185, ч 2 ст. 185, ч 2 ст. 186, ч 2 ст. 289 КК України (а.с. 41-44). Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що відповідачі, її донька та онук не проживають за місцем реєстрації з власної волі, ніхто не чинив їм перешкод, їх речей в квартирі не має. Отже, наслідком зазначених обставин є створення позивачу перешкод у користуванні належним їй будинком. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку ( квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-158цс14. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що на теперішній час саме позивачка є власником квартири [ADDRESS], відповідачі [PERSON], [PERSON] не є її родичами, а є членами сім`ї колишнього власника будинку. Відповідно вони втратили право користування спірним майном після вибуття його з права власності [PERSON] Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved