Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

01 серпня 2016 року, до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Андріївської сільської ради, про визнання право власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме : житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. 26.12.1990 року між позивачем та колгоспом « Победа» було складено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого він придбав у власність житловий будинок, розташований за адресою - в [ADDRESS], якій було завірено виконкомом Андріївської сільської ради. З цього часу заявник , як власник проживає в цьому житловому будинку, що підтверджується довідкою Андріївської сільської ради. В червні місяці 2016 року [PERSON] звернувся, до реєстрації служби у Великоновосілківському районі з заявою, про те щоб визнали за ним право власності та видали правовстановлюючі документи на данний житловий будинок, на що йому було усно відмовлено у реєстрації ( за відсутністю правовстановлюючіх документів) та рекомендовано звернутися звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судове засідання позивач нез'явився , але надав до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить розглянути позов за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з»явився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд фактично встановив наступне. Відповідно до ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна. Ч.1 ст. 344 ЦК України, передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Враховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року (н.І. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України, поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року. Окрім цього, відповідно до 4.2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що 01 серпня 2016 року, до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Андріївської сільської ради, про визнання право власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме : житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. 26.12.1990 року між позивачем та колгоспом « Победа» було складено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого він придбав у власність житловий будинок, розташований за адресою - в [ADDRESS], якій було завірено виконкомом Андріївської сільської ради. З цього часу заявник, як власник проживає в цьому житловому будинку, що підтверджується довідкою Андріївської сільської ради. В червні місяці 2016 року [PERSON] звернувся, до реєстрації служби у Великоновосілківському районі з заявою, про те щоб визнали за ним право власності та видали правовстановлюючі документи на данний житловий будинок, на що йому було усно відмовлено у реєстрації ( за відсутністю правовстановлюючіх документів) та рекомендовано звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved