Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

02.01.2020 року [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , в якому просить: 1) розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21.12.2013 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1224; 2) встановити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 3) стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) або за умови якщо відповідач не працює і не має інших доходів, виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника в м. Запоріжжі, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини у віці до 6 років, щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; 4) допустити негайне виконання рішення суду у частині визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць; 5) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. Позивач з 21.12.2013 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1224, шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з відповідачем не склалося через нехтування відповідачем своїми подружніми обов`язками, регулярне вживання ним алкоголю та наркотичних речовин, не бажання утримувати вагітну дружину. Протягом останніх трьох років сторони проживають окремо, шлюбні відносини припинили та спільне господарство не ведуть. Відновлення сімейних стосунків і збереження шлюбу, на думку позивача, неможливе. Також зазначила, що з моменту народження і по теперішній час дитина проживає разом з позивачем за її місцем реєстрації. [PERSON] виховує та самостійно утримує дитину протягом тривалого часу, створила сприятливі умови для її розумового, фізичного та духовного розвитку, між ними існує сильна позитивна прихильність. Незважаючи на те, що відповідач після припинення шлюбних відносин вимог стосовно усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не ставив, про порушення його прав позивачем не заявляв, останній декілька разів висловлювався з погрозами на адресу позивача, що забере дитину до себе. Крім того, відповідач не приймає участі в утриманні та забезпеченні дитини, у зв`язку з чим у позивача є підстави вважати, що останній і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятися від матеріального утримання сина. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2020 року відкрито провадження у цивільній справі № 333/119/20, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 17.03.2020 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково. Стосовно позовної вимоги про розірвання шлюбу не заперечує, але не згоден з формулюванням причин розірвання шлюбу, оскільки фактичні шлюбні відносини з позивачем зіпсувалися, а згодом і припинилися через непорозуміння між відповідачем та матір`ю позивача, оскільки сторони проживали з нею саме у її квартирі. Для збереження шлюбу він неодноразово наполягав на окремому проживанні, наймав для цього квартиру. Проте дружина на це не погодилася. Щодо тверджень позивача, що причиною розриву шлюбних відносин стало нехтування відповідачем своїми подружніми обов`язками, небажання утримувати дружину, а також регулярне вживання алкоголю та наркотичних речовин, то дані обставини не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами. Станом на сьогоднішній день відповідач проходить МСЕК, оскільки майже рік тому впав зі сходів та отримав черепно-мозкову травму. В квітні 2019 року йому була зроблена трепанація черепу з видаленням внутрішньо мозкової гематоми. Наразі він постійно приймає знеболювальні ліки та за рекомендацією невропатолога готується до чергової операції, здає відповідні аналізи та приходить лікарів-спеціалістів. Зазначив, що намагався зберегти родину, бачитись та виховувати сина, але позивач цього не дозволяла, у зв`язку з чим вважає що на сьогоднішній день збереження шлюбу вже є неможливим. Стосовно позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини зазначив, що син з моменту народження проживає разом із позивачем за місцем її реєстрації та жодних спорів з ким саме буде проживати дитина між сторонами по справі не було. Відповідач не заперечує проти проживання сина з матір`ю. Підкреслив, що лише бажає мати можливість спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, оскільки вважає, що відсутність спілкування з батьком негативно впливає на дитину і на самі відносини між батьком та сином. Але на теперішній час позивач чинить відповідачу перешкоди у спілкуванні з сином та в участі у його вихованні і він має намір в подальшому вирішувати це питання враховуючи приписи статті 158 СК України. Посилаючись на те, що з його боку не має жодних заперечень щодо проживання сина із позивачем просить закрити провадження у даній цивільній справі щодо вимог про визначення місця проживання дитини за відсутністю предмету спору. Щодо позовної вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої дитини зазначив, що частково погоджується з даною позовною вимогою та просить суд стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 889 грн. 50 коп., але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Вважає, що зазначений розмір аліментів є обґрунтованим та доведеним позивачем у своїй позовній заяві, а також відповідає найкращим інтересам дитини і не порушує прав відповідача, який через отриману травму на теперішній час не може працювати, готується до операції. 18.05.2020 року представник позивача - адвокат Бєліков О.С. надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що відповідачем не надано суду документів на підтвердження своєї непрацездатності, у зв`язку з чим стягнення коштів у частці від заробітку відповідача найповніше відповідає інтересам дитини та нормам діючого законодавства. Крім того, зазначив, що між сторонами по справі не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини та просить задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою суду від 11.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином. Свої інтереси довірила представляти адвокату Бєлікову О.С., який надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та у відповіді на відзив, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Власова І.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Відповідач додатково зазначив, що не заперечує проти проживання дитини саме з матір`ю, однак наголошує на тому, що позивач не дає змоги відповідачу бачитися з сином, питання про усунення перешкод у спілкуванні з сином він поки не ставить, це питання буде вирішувати згодом. Представник третьої особи Борисенкова В.Б. у судовому засіданні зазначила, що просить вирішити даний спір відповідно до вимог чинного законодавства, в інтересах малолітньої дитини. Вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з 21.12.2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1224 (а.с. 6). Під час перебування у шлюбі, у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 25.04.2017 року, актовий запис № 198 (а.с. 7). На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, з 2017 року спільного господарства не ведуть та проживають окремо. Відповідач в судовому засіданні повністю підтримав вимоги позивача щодо розірвання шлюбу. Позивач у позовній заяві та відповідач у відзиві висловили категоричну незгоду на примирення. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Встановлено, що позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З`ясовано, що немає згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання малолітньої дитини, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судом встановлено, що з моменту народження і по теперішній час малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю - позивачем по справі за місцем її реєстрації: [ADDRESS] , та знаходиться на її утриманні (а.с. 8-11). Відповідач зареєстрований та проживає окремо від позивача та малолітнього сина за адресою: [ADDRESS] , з 06.05.2004 року по теперішній час, що підтверджується ксерокопією паспорта громадянина України (а.с. 13-14), довідкою старости Розумівського старостинського округу від 31.01.2020 року (а.с. 26). Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів по справі з приводу утримання ним малолітнього [PERSON] , [INFO] , та надання добровільно позивачу матеріальної допомоги на утримання спільної дитини, а з пояснень наданих позивачем в судовому засіданні вбачається, що відповідач останній рік взагалі не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини, окрім подарунка на день народження сина. Судом також враховано, що відповідач не працює, на обліку у Правобережному відділі сприяння зайнятості Запорізького міського центру зайнятості та інших ЦЗ України не перебуває, що підтверджується довідкою ЗМЦЗ за вих. № 1124/114 від 03.04.2020 року (а.с. 89). Останній запис про звільнення зроблений у трудовій книжці відповідача 23.10.2017 року (а.с. 51-52). З довідки ДПС України за вих. № 23454 від 21.05.2020 року, вбачається, що інформація про доходи [PERSON] за період з 3 кварталу 2019 року по 4 квартал 2019 року відсутня. Крім того, відповідач у судовому засіданні зазначив, що у нього є ще одна неповнолітня дитина - донька, віком 16 років, яку він фінансово утримує. Однак не повідомив суду її анкетні дані, не надав ніяких доказів на підтвердження, того, що він є батьком даної особи та перебування її на його утриманні, у зв`язку з чим, суд не приймає до уваги дані пояснення, оскільки визнає їх необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження. Відповідачем також надано суду медичні документи, з яких вбачається, що в квітні 2019 року [PERSON] отримав черепно-мозкову травму, внаслідок чого він був прооперований, проходив курс лікування. Станом на теперішній час [PERSON] проходить медичний огляд МСЕК (а.с. 53-62), однак наразі останньому не встановлена група інвалідності. Інших документів, що підтверджують його непрацездатність, суду не надано. Виходячи з матеріального становища сторін та враховуючи стан їх здоров`я, а також те, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини взагалі не надає, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, зазначених у статті 182 СК України та не надав суду інших доказів, які б могли вплинути на визначення розміру аліментів, суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі по стягненню аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стосовно позовної вимоги позивача з приводу встановлення місця проживання малолітньої дитини, суд зазначає наступне. Як вбачається з акту обстеження умов проживання, складеного відділом по Комунарському району служби (управління) у справах дітей ЗМР від 27.05.2020 року, за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Стан житла відповідає санітарно-гігієнічним нормам, дитина забезпечена всім необхідним для виховання, розвитку та відпочинку. Зі слів матері батько дитину відвідував півтора роки тому та маючи контакти не телефонує та не пише (а.с. 87). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Також, ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд зазначає, що не дивлячись на неможливість з`ясування судом думки дитини щодо проживання з батьком або матір`ю, в даному випадку судом не встановлено підстав визначених законом, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю. Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Суд критично ставиться до пояснень відповідача з приводу того, що жодних спорів з ким саме буде проживати дитина між сторонами по справі не було та він не має жодних заперечень проти проживання сина з позивачем, а лише бажає мати можливість спілкуватись із сином та приймати участь у його вихованні, оскільки у відзиві від 17.03.2020 року відповідач [PERSON] вказує, що у нього склалися неприязні відносини з матір`ю позивача та він заперечував проти того, щоб позивач з сином мешкали саме у її квартирі, де зареєстрована [PERSON] . Крім того, з пояснень наданих відповідачем у судовому засіданні вбачається, що на теперішній час сторони по справі не дійшли згоди про участь відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною, через що між ними з цього приводу виникають конфлікти, та одного разу для побачення с сином він був вимушений звернутися до поліції щоб потрапити до квартири позивача. З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом встановлено, що позивач здійснює належний догляд за дитиною, турбується про неї та забезпечує належний розвиток і виховання сина. Обставин, за яких дитина не могла б проживати з матір`ю судом не встановлено. Виходячи із пріоритету інтересів малолітньої дитини, враховуючи вік дитини, а саме те, що дитині на час розгляду справи виповнилось 3 роки 3 місяці та вона потребує догляду матір`ю, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимоги позивача про визначення місця проживання дитини є законною, обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи, та є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється на користь позивача, понесені нею і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача в сумі 1 536 грн. 80 коп. (768 грн. 40 коп. + 768 грн. 40 коп.). Так як позивач при подачі позовної заяви з вимогою про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved