Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

02.06.2015р. [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просив стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошову суму неповернутого банківського вкладу у розмірі 500 доларів США. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03.12.2014р. уклав з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір строкового банківського вкладу №300131/142003/3-14, відповідно до умов якого передав гроші у сумі 500 доларів США на депозит відповідача строком на 3 місяців зі сплатою процентів. Після спливу дії договору 04.03.2015р. позивач звернувся до банку з вимогою повернути суму вкладу, проте йому було частково повернуто проценти, а у видачі вкладу відмовлено. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 650 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди за спричинені незручності та витрати, повязані із складанням позовної заяви у розмірі 50 грн. В судове засідання позивач не зявився, надав письмову заяву з проханням проводити розгляд справи за його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши суду письмові заперечення на позов. В письмових запереченнях зазначалося, що неповернення строкових вкладів повязано з дією Постанови Правління Національного банку України від 01.12.2014р. №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному ринку та валютному ринках України», відповідно до якої уповноважені банки зобовязані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15\~000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Аналогічні норми містить і постанова Правління Національного банку України від 03.03.2015р. № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному ринку та валютному ринках України», що діяла з 04.03.2015р. по 03.06.2015р. та постанові Правління Національного банку України від 03.06.2015р. № 354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному ринку та валютному ринках України», яка діє з 04.06.2015р. по 03.09.2015р. Отже, банк ніяким чином не міг одномоментно повернути кошти позивачеві , як він просив у заяві. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Як встановлено судом, 03.12.2014р. між позивачем та відповідачем було укладено договір заява строкового банківського вкладу (депозиту) «Нові гроші» на три місяці. Відповідно до п.1 вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в сумі 500,00 дол. США. на строк до 03.03.2015р. у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі заяві та Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та кредит». Згідно пункту 2 Договору за час користування коштами вкладу протягом строку визначеному пунктом 1 цього договору заяви, Банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 12,50 % річних. Відповідно до виписки з особовому рахунку [PERSON] позивач передав відповідачу для розміщення грошові кошти у розмірі 500,00 дол.США, а відповідач прийняв грошові кошти у визначеному розмірі, відповідний залишок станом на 08.07.2015р. становить 1360,00 дол.США. Пунктом 6 Договору передбачено, що після закінчення строку, визначеного п.1 цього договору, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положенням п. 5.1 Основних умов. 29.04.2015р. [PERSON] письмово звернувся до відділення №127 Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» з вимогою щодо повернення йому грошових коштів та процентів відповідно до умов договору №300131/142003/3-14 від 03.12.2014р. (а.с. 3). З письмових заперечень на позов вбачається, що з боку банку не заперечується той факт, що строковий грошовий вклад у сумі 500 дол. США позивачеві і досі не повернутий. Більш того, на підтвердження цього факту з боку банку суду надано виписку з особового рахунку [PERSON] із залишком коштів на рахунку у розмірі 500 дол. США (а.с. 22). Отже, відповідач ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» своєю відмовою у поверненні банківського вкладу порушив вимоги ст. ст. 1058, 1061, 1074 ЦК України, які не допускають обмеження прав клієнта розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, крім випадків обмеження права розпорядженням рахунку за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статями 509 та 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок цього Кодексу, умов договору та інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно ст. 1060 ЦК України банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами та на інших умовах повернення, які встановлені договором. Посилання представника відповідача на те, що видача коштів з поточного рахунку в іноземній валюті не можлива, оскільки здійснюється з врахуванням обмежень, встановлених постановою Національного банку України від 01.12.2014 року № 758, від 03.03.2015р. № 160 та від 03.06.2015р. № 354 - суд до уваги не приймає, оскільки такі обмеження можуть бути встановлені Законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом НБУ. Більш того, враховуючи встановлення обмеження у виді видачі на добу 15 000 грн., то для повернення грошових коштів позивача, який звернувся в квітні 2015р., банк мав достатньо можливості для повернення строкового вкладу, однак вклад не повернуто до теперішнього часу. Правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК). Оскільки між сторонами існують договірні відносини, які врегульовані норми ЦК України (ст.ст. 625, 1058-1074), що не передбачають такого виду відповідальності відповідача, як відшкодування моральної шкоди, можливість відшкодування моральної шкоди у таких правовідносинах не виключається у випадку, якщо сторони передбачили таку відповідальність в укладеному договорі. Договір банківського вкладу від 28.11.2014р. не містить умов, згідно з якими відповідач повинен відшкодовувати моральну шкоду. У зв'язку з цим, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 650 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 ЦК України), на який розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1% від ціни позову 500 дол. США, яка в перерахунку до гривні України становить 11\~015, 35 грн. (офіційний курс 1 дол. США = 22,0307 грн.), а тому розмір судового збору становить 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial