Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив розірвати депозитний договір про банківський вклад та стягнути грошові кошти. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.10.2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDNWFD0070008719100 банківського вкладу «Депозит Плюс», згідно якого сума вкладу складає 100 000,00 гривень, день повернення вкладу - 15.10.2014 року; виплата процентів, нарахованих на вклад за ставкою 17 % річних, здійснюється згідно з умовами Договору. Проте, відповідач належним чином не виконав своє зобов'язання. Після закінчення строку договору, позивач звернувся в банк з заявою, в якій просив повернути вклад, але у поверненні коштів було відмовлено, оскільки кримське відділення в якому було укладено договори припинило свою діяльність відповідно до Постанови Правління Національного банку України №260 від 06.05.2014 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та просив суд про їх задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, посилалась на те, що договір банківського вкладу з позивачем укладався на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасового окупованою територією, у зв'язку з чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ "Приватбанк" на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.10.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір договір № SAMDNWFD0070008719100 банківського вкладу «Депозит Плюс», згідно якого сума вкладу складає 100 000,00 гривень., день повернення вкладу - 15.10.2014 року; виплата процентів, нарахованих на вклад за ставкою 17 % річних з автоматичною пролонгацією на новий термін у разі залишення вкладу на депозитному рахунку після закінчення терміну вкладу. На виконання умов Договору [PERSON] було внесено 100 000,00 гривень на її депозитний рахунок за № [NUMBER]. Положенням договору банківського вкладу встановлено, що у випадку закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову у продовженні строку вкладу, вклад автоматично рахується продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. 15 січня 2015 року [PERSON] звернулася до відповідача з заявою про відмову у продовженні строку вкладу за договором позики та з вимогою повернути вклад і відсотки. Листом ПАТ КБ «Приватбанк» від 20 січня 2015 року відмовив позивачу у видачі вкладу з відсотками, посилаючись на те, що договір банківського вкладу з позивачем укладався на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасового окупованою територією, у зв'язку з чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ "Приватбанк" на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення від 03.12.2003 р. № 516). Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно п. 1.2. Положення від 03.12.2003 р. № 516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. № 516). Однак у даному разі, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. В силу приписів ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частина 1 ст. 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Абзацом 1 п. 3.5. Положення від 03.12.2003 року № 516 встановлено, що проценти на банківський вклад (депозит) виплачуються вкладникові на його вимогу відповідно до строків, визначених у договорі банківського вкладу (депозиту). Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення від 03.12.2003 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Оскільки, Банком взяті на себе договірні зобов'язання за укладеними з позивачем договорами невиконані, а тому, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за Договорами банківського вкладу та нараховані відповідно до їх умов відсотки. Так, за Договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070008719100 від 15.10.2013 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума банківського вкладу у розмірі 100 000,00 грн. та місячні відсотки за депозитом, ставка 18% річних у сумі 27 665,75 грн., які нараховані позивачем за фактичний час користування Банком вказаними грошовими коштами до 1 червня 2015 року. Якщо банк своєчасно не повернув суму банківського вкладу, як зазначено в ст.ст. 1058, 1060 ЦК України, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, в якій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Таким чином, на підставі вищенаведених норм, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: інфляційні витрати на суму 33 200,00 грн. Отже, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позивачем позов щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за банківським вкладом із встановленими договором відсотками, з урахуванням інфляційних витрат підлягає задоволенню. Разом із тим суд відхиляє заперечення представника відповідача проти позову із посиланням на те, що Договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070008719100 від 15.10.2013 року був укладений між позивачем і філією «Кримське Регіональне управління» публічного акціонерного товариства комерційним банком «Приватбанк», яка залишилась на тимчасово окупованій території, майно якої було заблоковано, а діяльність філії була припинена за рішенням засідання Правління банку, що було оформлено Протоколом №18 від 15 травня 2014 року (копія витягу із протоколу надана представником відповідача і долучена судом до матеріалів справи). Так, відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини 1, 3 статті 95 ЦК України). За змістом положень Цивільного кодексу України цивільну дієздатність мають фізичні і юридичні особи. Викладене свідчить про те, що філія юридичної особи не є самостійним учасником цивільних правовідносин, а діє від імені юридичної особи, у межах наданих дій юридичною особою повноважень. Із наведеного вбачається, що Договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070008719100 від 15.10.2013 року є джерелом спірних правовідносин, що виникли між [PERSON] і ПАТ КБ «Приватбанк», а відтак припинення філії, яка від імені банку укладала вказаний договір не тягне за собою припинення відповідного договірного грошового зобов'язання щодо повернення депозитних грошових коштів і визначених договором відсотків. Водночас не підлягають задоволенню вимоги даного позову у частині стягнення із відповідача трьох відсотків річних, оскільки відсотки за користування депозитними грошовими коштами визначені умовами договору і стягнені судом. Крім того, з огляду на те, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів факту заподіяння їй моральної шкоди, а також її розміру із відповідним розрахунком, вимога даного позову у частині стягнення з відповідача 10 000,00 грн. задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial