Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

У січні 2014 року адвокат [PERSON] звернулась до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування нею, зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що сторони є співвласниками квартири, проте, в ній проживають виключно відповідачка із дитиною, вона не надає йому ключів від вхідних дверей, у зв'язку із чим такі перешкоди необхідно усунути. Крім того, зважаючи на неприязні відносини, які склалися між сторонами, позивач просить визначити порядок користування квартирою, оскільки він не встановлений і, враховуючи зазначене, користування спільним майном є неможливим. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та уточнила. Підтвердила обставини, які викладені в позовній заяві, та пояснила, що позивач не може користуватись спірною квартирою, оскільки відповідач змінила замок та не надає ключів від вхідних дверей, не допускає його до житла. Просила суд зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом надання ключів від вхідних дверей, а також виділити позивачу в ній меншу кімнату з двох, більшу - відповідачці з сином, а інші приміщення залишити для спільного їх користування. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала повністю. Пояснила, що дійсно змінила замок на вхідних дверях та не надає позивачу ключі, оскільки між ними склалися вкрай неприязні стосунки і проживання їх в одній квартирі негативно відобразиться на емоційному стані сина та в жодному разі є неможливим. В подальшому подала письмову заяву про те, що не заперечує визначення порядку користування за запропонованим позивачем варіантом. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 155 ЖК України передбачено гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру) і однією з гарантії визначено, що власника не може бути позбавлено права користування квартирою. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що сторони є колишнім подружжям та співвласниками квартири [ADDRESS], по 1/2 частці кожний у відповідності із рішенням апеляційного суду Херсонської області від 13.02.2013 року. Позивач також зареєстрований в спірному жилому приміщенні, що підтверджується даними паспорта громадянина України [PERSON]. В зв'язку з припиненням шлюбу між сторонами склались неприязні відносини та виник спір щодо користування квартирою, що визнано відповідачкою в суді. Крім того, з пояснень відповідача та представника позивача судом встановлено, що відповідач замінила у спірній квартирі замок на вхідних дверях і не передає позивачу ключі від них. Вказані обставини суд визнає такими, що перешкоджають позивачу з вини відповідача користуватись належним йому житлом, в зв'язку з чим [PERSON] слід зобов'язати усунути перешкоди в користуванні квартирою та передати позивачу ключі від її вхідних дверей. Доводи відповідача в частині того, що вселення [PERSON] у спірну квартиру є недоцільним, а спільне проживання неможливим через неприязні відносини, що склались між ними, суд до уваги не бере, оскільки зазначені обставини не є підставами для обмеження власника, яким є позивач, у здійсненні права спільної часткової власності на квартиру, а саме: право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Згідно матеріалів дослідженої судом інвентарної справи спірна квартира складається з двох кімнат площею 23,6 кв.м. та 17 кв.м. Позивач просить виділити у користування відповідачці із сином кімнату площею 23,6 кв.м., а йому кімнату площею 17 кв.м, місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. Відповідачка проти такого порядку користування не заперечує. Відповідно до ст. 356, ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до п. 4 спільного рішення Херсонської обласної державної адміністрації та Херсонської обласної міжгалузевої ради профспілок № 809/П-7 від 05.12.2013 року «Про порядок надання житлової площі в області в 2014-2017 роках у всіх населених пунктах області в 2014-2017 роках рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею залишено 9 квадратних метрів. Відповідно до п. 6 ППВСУ № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у разі неможливості поділу в натурі жилого будинку (квартири), що знаходиться у спільній власності, суд може за відповідним позовом встановити порядок користування сторонами цією частиною, при якому відособлені приміщення передаються їм у користування відповідно до частки кожної з них у праві власності, а інші приміщення і будівлі залишаються у спільному користуванні. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У разі відсутності між співвласниками такої домовленості, на підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права користування своєю часткою майна, що перебуває у спільній частковій власності. [PERSON] є таким же власником як і [PERSON] і вправі фактично користуватися належним їй майном. Домовленості про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю між співвласниками не досягнуто. Враховуючи неприязні відносини, які склалися між сторонами, користування спірною квартирою без визначення порядку такого користування, фактично є неможливим. Не виділення позивачу будь-якого приміщення позбавляє його взагалі права користуватися цим жилим приміщенням. Посилання відповідачки стосовно того, що у разі виділення у користування позивача кімнати будуть порушені інтереси їх малолітньої дитини, яка займає цю кімнату, є безпідставними. Так, неповнолітні діти, що мешкають в спірній квартирі, не є її власниками, проживають в ній як члени сім'ї співвласника житлового приміщення і їх права на користування жилими приміщенням визначаються відповідно до положень ст. 156 ЖК України, ст. 29 ЦК України та ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства». Положеннями цих законів не передбачено при вирішенні спору між співвласниками при визначенні порядку користування спільним майном надання одному із співвласників, з яким проживають неповнолітні діти, переваг на визначення йому у користування частини спільного майна, яка не відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Враховуючи, що сторони не можуть домовитися про порядок користування належною їм на праві спільної сумісної власності квартирою та існують перешкоди в користуванні нею позивачем, суд вважає за можливе поділити її відповідно до належних сторонам ідеальних часток, визначити порядок користування квартирою, виділивши в користування позивачу жилу кімнату площею 17 кв.м, а іншу кімнату, площею 23,6 кв.м. залишити в користуванні відповідачки, у спільному користуванні сторін залишити кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор та вхід у квартиру. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 229,40 грн. Вимоги відповідача щодо стягнення на його користь витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, оскільки в їх обґрунтування позивачем не надано належних доказів щодо розміру цих витрат та їх розрахунку. На підставі ст.ст. 47, 150, 155-156 ЖК, ст. 29, ст.ст. 356, ч.ч.1,2 ст. 358, ст. 391 ЦК України, п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності",

Outcome: approved