Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що йому на праві приватної власності належить 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS] ( відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2018 року виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. № 1115). На теперішній час позивач вирішив подарувати належну йому частину будинку своїй сестрі. Проте, як з'ясувалося, розпорядитися вказаним майном він не може, оскільки цьому перешкоджає арешт, накладений Шевченківським відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Вказаний арешт було накладено в рамках виконавчого провадження, яке вже завершено, а самі матеріали виконавчого провадження були передані до архіву та в подальшому знищені, у зв'язку із закінченням строку їх зберігання, що підтверджується листом відповідача від 29.05.2018 р. за № 12610. Посилаючись на те, що наявність вказаного арешту перешкоджають позивачу розпорядитися своєю власністю, а також у зв'язку з тим, що в іншому позасудовому порядку позивач не має можливості відновити свої порушені права, просить суд зняти арешт з 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS], накладений відповідною постановою державного виконавця. В судове засідання позивач не з'явився подав заяву про розгляд справи за його відсутності на задоволенні позовних вимог наполягав та зазначив, що наявність вказаних арештів є необґрунтованою оскільки виконавче провадження завершено та знищено і жодного примусового виконання в його рамках не може бути. Відповідач до судового засідання не з'явся, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про, що у матеріалах справи наявні відповідні поштові повідомлення. У відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача та дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON], [INFO] на праві приватної власності належить 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS] ( відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2018 року виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. № 1115). Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, № 133229107 від 03.08.2018 року право власності позивача на 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано в реєстрі за № 26117328. 27.02.2003 року рішенням міського суду Шевченківського району м. Запоріжжя було задоволено позовні вимоги ВАТ «Діоніс» до [PERSON] та стягнуто з останнього 3593,63 грн. В процесі виконання вказаного рішення постановою Шевченківського ВДВС АА 423082 від 17.04.2003 року на нерухоме майно [PERSON] накладено арешт. Відповідно листа відповідача від 29.05.2018 р. за № 12610 30.10.2009 р. Шевченківським ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області повідомлено заявника про ті обставини, що на виконанні у відділі станом на дату відповіді не перебувають виконавчі провадження відносно [PERSON] та зняти арешт, з реєстраційним номером 2123892 накладений постановою Шевченківського ВДВС АА 423080 від 17.04.2003 року з нерухомого майна заявника, не вбачається можливим. Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Проте на час звернення позивача до суду виконавче провадження за вказаними виконавчими документами завершені та самі документи за вказаними виконавчими провадженнями знищені, у зв'язку із закінченням строку їх зберігання. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, Вищий господарський суд України, 05 жовтня 2016 року по справі № 906/1291/13 прийняв постанову якою залишив в силі рішення судів нижчих інстанцій, які визнали незаконною бездіяльність органів ВДВС щодо відмови знімати арешт з майна після повернення виконавчого документу та зобов'язали зняти арешт. По тій справі, ВГСУ вказав, що: колегія суддів Вищого господарського суду України вважає вірними висновки господарських судів попередніх інстанцій про те, що положення Інструкції з організації примусового виконання рішень не суперечать cm. ст. 47, 60 Закону України "Про виконавче провадження" і не забороняють органу державної виконавчої служби зняти арешт з майна боржника у випадку повернення виконавчого документа саме стягувачу. Також вказано, що відсутність норми закону яка б прямо зобов'язувала державного виконавця зняти арешт з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", не спростовує того факту, що існуюча заборона на стягнення коштів з боржника виключає здійснення виконавчого провадження шляхом примусового виконання рішення органами виконавчої служби, в результаті чого накладення арешту на майно боржника, як засіб забезпечення реального виконання рішення, втрачає свою правову сутність, є необґрунтованим та таким. що порушує права боржника. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність зняття арешту накладеного на нерухоме майно, наявність якого, перешкоджає позивачу захистити свої майнові права в позасудовий спосіб, що зумовлює задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved