Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Представник позивача Фоменко Д.А. звернувся інтересах [PERSON] до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Лисичанський желатиновий завод» на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері - [PERSON] , 200000 грн. Також, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивачки понесенні останньою судові витрати на професійну правничу допомогу, які складають 5600 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивач зазначив, що 13.04.2019 р. о 03:45 годин у відділенні дифузії цеху кісткового клею ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» з [PERSON] стався нещасний випадок при виконанні трудових обов`язків, внаслідок отриманих травм вона померла. Через смерть матері позивачка постійно перебуває у пригніченому емоційному та психічному стані, душевний біль, спричинений смертю матері, не можна вгамувати у будь-який спосіб або відшкодувати в повному обсязі, в даному випадку страждання позивачки є по життєвими. Крім того, факт душевного, емоційного потрясіння, погіршення психічного стану здоров`я [PERSON] потягнув за собою зрив вагітності. Смерть матері призвела до порушення нормальних життєвих зв`язків позивачки та вимагає докладання додаткових зусиль для організації свого подальшого життя. Відповідач - ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» надав письмові пояснення на позов, в яких заперечував проти позову, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки факт заподіяння моральної шкоди не підтверджений достовірними доказами та розмір моральної шкоди не обґрунтований позивачем. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом надіслання судової повістки про виклик до суду на офіційну електронну адресу. Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Дослідивши матеріали справи суд встановив. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7), копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8), копії свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.10), витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.12) що [PERSON] є донькою [PERSON] . З копії трудової книжки (а.с.15-16), що [PERSON] працювала у ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» апаратником виробництва кісткового клею з 21.09.2018 р. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.17), що [PERSON] померла [INFO] . З довідки про причини смерті (а.с. 18), що причиною смерті [PERSON] є вибухова травма з множинними закритими двобічними переломами ребер, кісток правої гомілки та термічними опіками голови, тулуба, кінцівок. Згідно з актом спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, що стався 13 квітня 2019 р. о 03.45 годин на ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» від 16.07.2019 р., [PERSON] , працюючи апаратником виробництва кісткового клею 5 розряду у відділенні дифузії цеху кісткового клею ТДВ «Лисичанський желатиновий завод», знаходилась на робочому місці коли стався вибух на дифузорі № 2 , в наслідок чого вона отримала вибухову травму з множинними закритими двобічними переломами ребер, кісток правої гомілки та термічними опіками голови, тулуба, кінцівок (а.с.23-26). Згідно п.7 Акту про нещасний випадок від 13.04.2019 року нещасний випадок із смертельним наслідком, що стався 13.04.2019 р. з апаратником виробництва кісткового клею у ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» [PERSON] визнано таким, що пов`язаний з виробництвом. Отже, нещасний випадок на виробництві стався з вини відповідача, смерть [PERSON] настала від нещасного випадку у зв`язку з виробництвом. З відповіді на адвокатський запит з Амбулаторно-поліклінічного відділення КНП «Лисичанська обласна лікарня з надання психіатричної допомоги» (а.с.101), що [PERSON] зверталася до лікаря-психіатра м. Лисичанська за амбулаторною допомогою 09.08.2019 р., 29.08.2019 р., 28.11.2019 р. з погіршенням психічного стану після трагічної смерті її матері. З виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 10-76 (а.с.110), що [PERSON] перебувала на лікуванні в гінекологічному відділенні КНП «2 Лисичанська багатопрофільна лікарня» з 21.02.2020 р. по. 03.03.2020 р., заключний діагноз - замерла вагітність. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи. Відповідно до ст. 1168 ЦК України, право члена сім`ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю особи, спричиненню професійним захворюванням, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності професійного захворювання і причинного зв`язку між смертю і професійним захворюванням, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім`ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] була матір`ю позивачки, то вона має право на відшкодування моральної шкоди. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача є обґрунтованими, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до статей 1167, 1168 ЦК України відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоров`я або у випадку смерті працівника, здійснюється винною особою, яка її завдала. За змістом статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Факт спричинення моральної шкоди [PERSON] у зв`язку із загибеллю матері підтверджується матеріалами справи. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації з урахуванням наступного. Позивач оцінює моральну шкоду, заподіяну їй в наслідок загибелі матері, у 200000,00 грн., які просить стягнути з відповідача. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд бере до уваги, характер та обсяг її душевних, психічних страждань, у зв`язку із загибеллю та обставинами загибелі близької людини, враховує той факт, що дійсно [PERSON] була донькою померлої; вину підприємства - відповідача в нещасному випадку, що стався, та завданні позивачу немайнової (моральної) шкоди. Враховуючи ступінь фізичних і моральних страждань доньки загиблої, їх тривалість і тяжкість, незворотність втрати, істотність вимушених змін у її житті, а також з урахуванням конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю матері, підлягає 200000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які вона переживає та переносить . Щодо позовних вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надані наступні документи: копія договору про надання правової допомоги від 29 липня 2019 року (а.с. 68-69), який у п. 3.2 містить фіксовану суму гонорару - 5 600 грн; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 73); ордер на правову допомогу серії ВВ № 1002629 (а.с. 72); копію меморіального ордеру № 2PL765661 про сплату Фоменку Д.А. 5 600 грн, призначення платежу - оплата гонорару адвоката [PERSON] (а.с. 71); копію квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 29 липня 2019 року № 0.0.1422246398.1 яка свідчить про сплату [PERSON] Фоменку Д.А. грошових коштів у розмірі 5 600 грн, призначення платежу - оплата гонорару адвоката (.а.с 70). Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 5 600 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо послання представника відповідача на відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині через відсутність належних та допустимих доказів розрахунку витрат та їх фактичного розміру, суд зазначає, що в межах даної цивільної справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі та не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним (аналогічна позиція міститься у постанові ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19). Разом з тим, вимог щодо неспівмірності витрат на правову допомогу відповідачем заявлено не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5600 грн. є обґрунтованим, підтвердженим належними та допустимими доказами, відповідачем клопотань про зменшення або обґрунтувань неспівмірності витрат не надано, тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі. Згідно ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст. 142 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене, ст. ст. 1168 ЦК України,

Outcome: approved