Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 15 серпня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №15/0816. За цим договором цедент відступає в певній частині цесіонарієві, а цесіонарій набуває в певній частині право вимоги грошових коштів, належне цедентові, у зв'язку з чим цесіонарій стає кредитором в певній частині, яка далі зазначена в договорі, за договорами банківського вкладу та банківського рахунку від 22 травня 2014 року, укладеним між цедентом та ПАТ «Банк Перший». Тому він набув право вимагати від банку сплатити суму боргу у розмірі 195 000 грн., який виник у зв'язку з наданням відповідачем [PERSON] банку у тимчасове строкове користування грошових коштів за договором з банком. Вказав, що відповідно до договору з моменту його підписання він набув статус вкладника стосовно вказаних грошових коштів у значенні цього терміна, що визначений у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме: «вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». При цьому право власності на суму боргу (на грошові кошти) перейшло від [PERSON] до нього з моменту підписання Договору сторонами, тобто з 15 серпня 2014 року. Але, 30 серпня 2014 року на його адресу було надіслано лист, в якому [PERSON] повідомив його про відмову від договору, оскільки вважає його помилковим, а також про його розірвання в односторонньому порядку та припинення з 30 серпня 2014 року. В листі відповідач [PERSON] також повідомив, що він вважає своєю власністю вищевказані грошові кошти і не визнає його право власності на них у зв'язку з розірванням Договору. Він намагався вирішити питання в добровільному порядку, але результатів це не мало. У подальшому 10 січня 2015 року він отримав лист, про те, що [PERSON] подарував [PERSON] грошові кошти в сумі 2 757 449,78 грн., тому він не має права претендувати на вищевказані грошові кошти в сумі 195 000 грн. В даний час в банку запроваджено тимчасову адміністрацію, тому він не має можливості звернутись за видачою даних коштів. Вважає таку поведінку відповідачів незаконною, такою, що суперечить нормам чинного законодавства України та порушує його право власності. Тому просив суд визнати за ним право власності на грошові кошти в розмірі 195 000 грн., які в набув відповідно до Договору відступлення права вимоги (цесії) №№15/0816 від 15 серпня 2014 року за договорами банківського вкладу та банківського рахунку, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Банк Перший» на підставі договору №ДФ-061460 банківського вкладу (депозит) від 22 травня 2014 року, з набуттям ним, [PERSON] за вказаним договором на суму в розмірі 195 000 грн. статусу вкладника у значенні п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній. Просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] на початку розгляду справи проти позову заперечував. Суду пояснив, що дійсно був укладений договір відступлення права вимоги. У подальшому змінились істотно обставини, тому він в односторонньому порядку розірвав даний договір та уклав інший договір, хоча умовами не передбачено такого розірвання. Після пояснень осіб, які беруть участь в розгляді справи, представник відповідача [PERSON] подав суду заяву про визнання позову. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні представник ПАТ «БГ Банк» проти позову заперечував. Подав суду письмові заперечення проти позову. Просив суд відмовити в задоволенні позову. У судове засідання відповідач [PERSON] та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не з'явились. Причини неявки суду не повідомили. [PERSON] надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» за рішенням загальних зборів акціонерів банку (протокол №2 від 10 березня 2011 року) було змінено найменування банку з ВАТ «БГ Банк» на ПАТ «Банк Перший», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань ВАТ «БГ Банк». 22 травня 2014 року між ПАТ «Банк Перший» та [PERSON] був укладений договір банківського вкладу (депозиту) фізичною особою №ДФ-061460 (вклад «Класичний» без права поповнення зі сплатою процентів в кінці строку) на суму 2 683 217,83 грн. Строк дії даного договору становить 32 дні, з 22 травня 2014 року по 23 червня 2014 року. Відповідно до п.1.4 договору по закінченню строку вкладу банк повертає вклад та нараховані проценти вкладникові у безготівковій формі на рахунок [NUMBER], відкритий в ПАТ «Банк Перший». 15 серпня 2014 року між [PERSON] (цедент) та [PERSON] (цесіонарій) був укладений договір відступлення прав вимоги (цесії) №15/0816, за яким цедент відступає в певній частині цесіонарієві, а цесіонарій набуває в певній частині право вимоги грошових коштів, належне цедентові, у зв'язку з чим цесіонарій стає кредитором в певній частині за договорами банківського вкладу та банківського рахунку від 22 травня 2014 року, укладеним між цедентом та ПАТ «Банк Перший». З листа від 30 серпня 2014 року вбачається, що [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що вважає помилковим укладений договір відступлення прав вимоги (цесії) №15/0816 від 15 серпня 2014 року, розриває його та вважає припиненим дію договору з 30 серпня 2014 року. Відповідач зазначив, що вважає грошові кошти своєї власністю та не визнає право власності позивача на ці кошти у зв'язку з розірванням договору, і що вона передумала відступати право вимоги та передавати право власності на грошові кошти у зв'язку з особистими обставинами, а грошові кошти має намір стягнути з банку на свою користь. З листа від 10 січня 2015 року вбачається, що [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що [PERSON] подарувала йому грошові кошти в сумі 195 000 грн., що знаходяться на рахунку відкритому згідно договору банківського вкладу фізичною особою №ДФ-061460 від 22 травня 2014 року, укладеному між ПАТ «Банк Перший» та [PERSON] і вказані грошові кошти належать йому з 31 грудня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.ч. 1, 2 , ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" дано визначення банківського вкладу відповідно до якого вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Статтею 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" передбачено, що Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку. Договір банківського вкладу є реальним і вважається укладеним із моменту прийняття банком від вкладника грошової суми (вкладу). За договором банківського вкладу (депозиту) передані вкладником у готівковій або у безготівковій формі кошти стають власністю банку. Водночас, у банку виникає зобов'язання щодо повернення вкладнику такої ж суми грошей та нарахованих на цю суму процентів на умовах та в порядку, встановленому договором. Договір банківського вкладу є одностороннім зобов'язанням, з моменту його укладення банк має обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти, а вкладник набуває права вимагати виконання зазначених дій. П.2 передбачено, що цесіонарій набуває право вимагати від боржника сплатити суму боргу в розмірі 195 000 грн., який виник у зв'язку з наданням цедентом боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за договорами з банком відповідно до умов договорів банківського вкладу та рахунків. Відповідно до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Уклавши з відповідачем Договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, позивач отримав право грошової вимоги до Банку за договором банківського вкладу фізичною особою №ДФ-061460 від 22 травня 2014 року укладеним між ПАТ «Банк Перший» та [PERSON] щодо повернення вкладу на суму 195 000 грн., що може бути предметом розгляду в іншому провадженні, в разі оспорення такого права банком, а не визнання права власності, а тому зазначений договір не може бути підставою до визнання права власності за позивачем на зазначену суму вкладу. На підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивач посилався на письмове повідомлення відповідача про те, що він відмовляється від договору про відступлення права вимоги (цесії), оскільки вважає, що уклав його помилково, а тому він вважав, що цим порушено його право власності на зазначену суму банківського вкладу і підлягає захисту саме в такий спосіб. Проте письмове повідомлення відповідача [PERSON]про помилкове укладання договору відступлення права вимоги, як і письмове повідомлення відповідача [PERSON] не припиняють зобов'язальних правовідносин та не обмежують цивільних прав учасників спірних правовідносин. Крім того, у матеріалах справи відсутні дані про те, що відповідач [PERSON] в установленому порядку ставила питання про розірвання зазначеного договору або визнання його недійсним. Не здійснював таких дій і відповідач [PERSON] За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. Суд критично оцінює пояснення представника позивача з посиланням на п. 4 договору цесії, яким передбачено, що з моменту підписання цього договору до позивача переходить право власності на суму боргу (грошові кошти), визначену у п.2 цього Договору, оскільки за договором банківського вкладу передані вкладником кошти стають власністю банку, а у банку з цього моменту виникає обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти. За змістом ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Позивачем на виконання вимог ст. 60 ЦПК України не надано жодного доказу про повідомлення Публічного акціонерного товариства «Банк Перший» про заміну кредитора з 15 серпня 2014 року. Посилання про повідомлення на гарячі лінії, суд оцінює критично, оскільки належних та допутимих доказів цим обставинам суду подано не було. За змістом ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням викладених обставин та наведених норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що при зверненні до суду із позовом до відповідачів по вказаній справі про визнання права власності у судовому порядку, позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого порушеного права, передбачених ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Статтею 1058 ЦК України вбачається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). З матеріалів справи та встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що позивач не звертався до банку з вимогою видачі грошових коштів, з метою реалізації свого права за договором цесії. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed