Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача Макіївської міської ради,мотивуючи свої вимоги тим,що у 1982 році без відповідного дозволу та проектної документації побудував гараж розміром 3,25 м. на 5,90 м., загальною площею 15,70 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. За наслідками проведеної технічної інвентаризації КП « БТІ м. Макіївки» 25 листопада 2009 року було складено технічний паспорт, а 19 жовтня 2010 року КП « Градарпроект» склало звіт про технічне обстеження та можливість подальшої експлуатації цього нерухомого майна. Згідно висновку № 63 від 15 січня 2010 року управління МНС в м. Макіївці було встановлено відповідність цього об'єкту діючим будівельним нормам та правилам протипожежної безпеки. Питання про надання земельної ділянки в оренду, як свідчить відповідь відділу по регулюванню земельних відносин Макіївської міської ради від 05 березня 2010 року, може бути вирішено лише після визнання права власності на гараж. Просив визнати за ним право власності на вказаний гараж. Рішенням Центрально - Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 27 березня 2013 року позов [PERSON] - задоволено : визнано за [PERSON] право власності на гараж (літера А-1) розміром 3,25 м на 5,90 м., загальною площею 15,70 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. В апеляційній скарзі прокурор м. Макіївки Донецької області просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовити. В обгрунтування доводів посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права. У судовому засіданні апеляційного суду представник прокуратури Донецької області підтримав доводи апеляційної скарги . [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання апеляційного суду не з*явилися,належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи,шляхом отримання телефонограм,зареєстрованих в журналі телефонограм № 1 за №№ 561,560(а.с.81,82) та судової повістки,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.83). Представник позивача ,що діє за довіреністю [PERSON] двічі надавав заяви про відкладення розгляду справи через неможливість явки у судове засідання [PERSON] через стан здоров*я,проте жодного належного документу суду не надано (а.с.66,84). Від представника Макіївської міської ради надійшла заява про можливість розгляду справи у відсутності представника (а.с.75). Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю - доповідача,пояснення представника прокуратури,дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню,а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог . Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] побудовано без відповідного проекту із шлакобетонних блоків гараж розміром 3,25 м. на 5,90 м, загальною площею 15,70 кв.м.,який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-11). Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції посилався на ст.376 ЦК України та виходив з того,що позивач обґрунтовано просив визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж . Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна,оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам норм матеріального права. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. За загальним правилом, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК). Відповідно до вимог ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. У зв'язку із цим, норми ч. 3 ст. 376 ЦК можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості лише тоді, коли при відсутності права на забудову земельної ділянки на момент подання позову позивачем було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил. Однак суд зробив помилкові висновки не врахувавши змісту вищенаведених норм, якими встановлені певні умови, за дотримання яких можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку у власність або користування під уже збудований самочинно гараж [PERSON] належним чином передана не була. Вирішуючи спір, суд не врахував, що відповідно до ст. 301 Закону від 20 квітня 2000 р. N 1699-III "Про планування і забудову територій" та ст. 18 Закону від 16 листопада 1992 р. N 2780-XII "Про основи містобудування", в редакції які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснювалося з дозволу відповідних рад, які могли делегувати це право відповідним виконавчим органам; та закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. N 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Суд не врахував зазначених вимог закону та не встановив відведення земельної ділянки, факту прийняття спірного майна до експлуатації в установленому законодавством порядку, й наявності в позивача належно затвердженого проекту будівництва. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Проте судом першої інстанції встановлено, що порушене позивачем у суді питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, та відсутні обставини, які б давали підставу вважати про наявність спору про право. У той же час, якщо право позивача не визнається іншою особою рішення якого чи його відсутність впливають на права позивача, то такі дії, рішення чи відмова його прийняти може бути предметом судового розгляду, за позовом про оскарження правомірності таких дій. З досліджених матеріалів справи вбачається,що [PERSON] звертався до Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Донецькій області з проханням вирішити питання про прийняття в експлуатацію та оформлення права власності на зведений ним гараж. Проте, зазначений орган не є органом, уповноваженим на здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та видачу свідоцтв про право власності. Задовольняючи позов ,судом першої інстанції не враховано, що визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права,а не підставою його виникнення. За таких обставин, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, дійшов висновку про задоволення позову з порушенням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги обгрунтовані та заслуговують на увагу. Таким чином судом першої інстанції при ухваленні рішення було порушено вимоги матеріального та процесуального права, тому рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову .

Outcome: dismissed