Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

У жовтні 2011 року позивачка звернулась з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею земельної ділянки на масиві Лисенка в м. Боярка. З часу придбання земельної ділянки, вона не може нею користуватись, оскільки відповідачка постійно чинить їй перешкоди. На її земельній ділянці [PERSON] засадила городні культури, завезла будівельні матеріали. Вирішити спір в добровільному порядку вони не можуть, оскільки відповідачка вважає дану земельну ділянку своєю. Своїми неправомірними діями відповідачка порушує її права власника, вільно володіти і користуватись своєю власністю. Просила суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належної їй на праві власності земельної ділянки, що знаходиться на масиві Лисенко в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, шляхом звільнення нею земельної ділянки. При розгляді справи позивачка [PERSON] подала уточнені позовні вимоги (т.3 а.с.243). Вказала, що відповідачкою [PERSON] самовільно побудовано садовий будинок. Будь-яких дозволів на будівництво вона не давала, не отримувались вони й у відповідних установах. Даним будівництвом порушені її права як власника земельної ділянки. Просила суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належної їй на праві власності земельної ділянки, що знаходиться на масиві Лисенко в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, шляхом знесення самовільно побудованого будиночку, звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів. У судовому засіданні відповідачки [PERSON] подала зустрічну позовну заяву. Свої вимоги мотивувала тим, що вона за рішенням міської ради від 13 березня 2006 року їй передано у власність земельну ділянку та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, що знаходить в м.Боярка, масив Лисенка, квартал 14, ділянка 13. Зважаючи на великий обсяг та тривалість часу на її виготовлення, вона впродовж 2007-2009 років виготовляла проект. Після чого подала його до міськради, але вони відмовились приймати її проект. Її неодноразові звернення залишались не розглянутими по суті. Натомість їй стало відомо, що її земельну ділянку було передано [PERSON], який в подальшому продав її земельну ділянку [PERSON] Вважає, що передача земельної ділянки у власність, отримання державного акту, укладений правочин є недійсними, оскільки відбулось в грубим порушенням земельного законодавства. Зокрема, при отриманні державного акту [PERSON] не отримував погодження меж у суміжних землевласників, не розробив свій проект, а просто використав її проект. Предметом договору купівлі-продажу була земельна ділянка, яка була передана їй у власність. Просила суд визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 квітня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватними нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №434; визнати недійсним державний акт на право власності на землю серія ЯЛ №379518 від 23 листопада 2010 року; визнати недійсними та скасувати рішення Боярської міської ради №50/2838 від 18 серпня 2010 року, №08/424 від 30 листопада 2006 року, №09/425 від 21 грудня 2006 року, №6/268 від 10 лютого 2011 року; визнати її право власності на земельну ділянку №13 на масиві Лисенко в м. Боярці; зобовязати Боярську міську раду Києво-Святошинського району Київської області та управління Держкомзему України в Києво-Святошинському районі затвердити проект землеусрою по відведенню їй у власність земельної ділянки №13 на масиві Лисенко в м. Боярка та зобовязати їх оформити їй державний акт про право власності на дану земельну ділянку; стягнути з відповідача судові витрати по справі. При розгляді справи [PERSON] уточнила позовні вимоги (т.4 а.с. 40-52). Вказала також, що нею отримані всі погодження, погоджено і суміжні межі. Натомість міська рада двічі передала одну й ту ж земельну ділянку, що порушує її право. При цьому в неї земельна ділянка не вилучалась. Отриманий [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку містить недостовірні відомості щодо суміжних землевласників. У подальшому він незаконно продав її земельну ділянку [PERSON], яку вона особисто попереджала про незаконність отримання [PERSON] земельної ділянки. Оскільки є судове рішення про визнання незаконним рішення ради №6/268 від 10 лютого 2011 року, тому відпала необхідність визнавати і в даному засіданні його недійсним. Вона неодноразово зверталась до міської ради із заявами по надання їй земельної ділянки, затвердження її проекту, але отримувала формальні відписки, а потім виявилось, що її земельну ділянку передано іншій особі. Просила суд визнати недійсним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №36/1660 від 10 грудня 2008 року «про надання земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в м. Боярка масив Лисенка [PERSON]М.»; визнати недійсними та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №50/2938 від 18 серпня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]М.»; визнати недійсним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №08/424 від 30 листопада 2006 року та №09/425 від 21 грудня 2006 року; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ№379518 від 23 листопада 2010 року, виданий [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 квітня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; зобовязати Боярську міську раду Києво-Святошинського району Київської області та управління Держкомзему України в Києво-Святошинському районі затвердити проект землеустрою по відведенню їй у власність земельної ділянки №13 на масиві Лисенко в м. Боярка та зобовязати їх оформити та видати їй державний акт про право власності на дану земельну ділянку; стягнути з відповідача судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, проти доводів зустрічного позову заперечувала. Просила задоволити позов, відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник проти позову заперечували, вимоги за зустрічним позовом підтримали в повному обсязі. Просили суд задоволити зустрічний позов та відмовити в задоволенні позову [PERSON] У судовому засіданні представник Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області на початку розгляду справи підтримала позов [PERSON], заперечували проти доводів позову [PERSON] В судових дебатах просили суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] та підтримали зустрічні позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. У судовому засіданні прокуратура Києво-Святошинського району Київської області позовні вимоги [PERSON] та просила суд задоволити зустрічний позов. У судовому засіданні [PERSON] проти доводів зустрічного позову заперечував. Просив відмовити в його задоволенні. У судове засідання представник Управління Держгеокадастр Києво-Святошинському районі Київської області не зявивсь. Про час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь при розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). За ст. 116 ЗК України, в редакції на час передачі земельної ділянки, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. При розгляді справи судом встановлено, що 03 лютого 2006 року [PERSON] подала до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою про надання земельну ділянку під забудову. Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №47/2452 від 13 березня 2006 року надано у власність земельну ділянку та дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована в м. Боярка для ведення особистого селянського господарства [PERSON], на масиві Лисенко, квартал 14, ділянка 13, площею 1000 кв.м. На виконання даного рішення [PERSON] уклала договір на виготовлення проекту землеустрою №07/13 від 09 липня 2009 року та виготовила проект щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована в м. Боярка для ведення особистого селянського господарства, на масиві Лисенко, квартал 14, ділянка 13, площею 1000 кв.м. Також встановлено, що починаючи з 2011 року [PERSON] зверталась до міської ради із заявами про затвердження проекту землеустрою щодо земельної ділянки на масиві Лисенко. З наявних відповідей міської ради встановлено, що проект не був затверджений, оскільки за результатами голосування питання не набрало потрібної кількості голосів (листи №Д 3/49-2081.2 від 19 листопада 2011 року, №Д 3/49-255.2 від 17 березня 2011 року). Протягом 2008-2011 років [PERSON] зверталась до міської ради з численними заявами про надання їй земельної ділянки. На що отримувала відповіді про неможливість надання земельної ділянки через відсутність земель запасу. Приймаючи рішення №47/2452 від 13 березня 2006 року Боярська міська рада не лише надала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована в м. Боярка для ведення особистого селянського господарства [PERSON], на масиві Лисенко, квартал 14, ділянка 13, площею 1000 кв.м, але й передала дану конкретну земельну ділянку у власність. Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №6/268 від 10 лютого 2011 року відмінено всі рішення міської ради від 13 березня 2006 року «Про надання земельної ділянки та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам міста Боярка для ведення особистого селянського господарства м. Боярка на масиві Лисенка». Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2013 року визнано незаконним, протиправним та нечинним п.1 рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №2/268 від 10 лютого 2011 року. А саме в частині відміни всіх рішення міської ради від 13 березня 2006 року «Про надання земельної ділянки та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам міста Боярка для ведення особистого селянського господарства м. Боярка на масиві Лисенка». Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2014 року апеляційне провадження на постанову районного суду закрито. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року постанову районного суду залишено без змін. При розгляді справи судом апеляційної інстанції вказано на встановлені при розгляді справи обставини, а саме: 47 сесія IV скликання оскаржувалась в судовому порядку. Так, постановою Києво-Святошинського районного суду від 08.06.2006 року у справі № 2-а-167 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Боярської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень ради від 09.03.2006 року щодо дострокового припинення його повноважень як секретаря міської ради та обрання іншого секретаря, зміну запису в трудові книжці щодо причин та дати звільнення. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до вищезазначеної постанови [PERSON] просив скасувати рішення Боярської міської ради № № 47/2, 47/3, 47/4 від 09.03.2006 року, якими припинено його повноваження як секретаря Боярської міської ради та обрання іншого секретаря. У подальшому, постановою апеляційного суду Київської області від 26.09.2006 року у справі № 22АС-139/2006 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено та визнано неправомірними всі рішення, прийняті позачерговою 47 сесією IV скликання Боярської міської ради, визнані незаконними та скасовані. Тобто, постановою апеляційного суду Київської області від 26.09.2006 року скасовані рішення 47 сесії IV скликання Боярської міської ради від 13 березня 2006 року, якими мешканцям м. Боярка надано дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, у тому числі й на масиві Лисенка. Ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 14.03.2007 року скасовано постанову апеляційного суду Київської області від 26.09.2006 року, а справу передано на новий розгляд до Київського апеляційного адміністративного суду. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2007 року позов [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Києво-Святошинського районного суду від 08.06.2006 року - без змін. Тобто, судом не визнано, що вищезазначені рішення винесені з перевищенням повноважень Боярської міської ради IV скликання. Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача про відсутність рішень Боярської міської ради 47 сесії Боярської міської ради IV скликання від 13 березня 2006 року. Крім того, як вбачається з документів наданих в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, треті особи, отримавши рішення про надання їм у власність земельних ділянок розпочали розробляти проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. Всі проекти землеустрою були виготовлені третіми особами, однак, не були затверджені відповідачем, крім того ними було отримано дозволи на отримання кадастрового номеру. Зокрема, з копій рішень від 13 березня 2006 року № 47/2448, № 47/2457, № 47/2452, № 47/2456, що наявні в матеріалах справи вбачається, що третім особам надано у власність земельні ділянки та дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, які розташовані у м. Боярка для ведення особистого селянського господарства. Отримавши вказані рішення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зайняли надані їм земельні ділянки та приступили до розробки проектів землеустрою ще у 2008, 2009 роках. Однак, звернувшись до відповідача з клопотанням про затвердження вже готових проектів землеустрою та отримання кадастрового номеру, їм було відмовлено. Тобто, з наданих документів, треті особи, отримавши рішення Боярської міської ради 47 сесії Боярської міської ради IV скликання від 13 березня 2006 року, почали використовувати за призначенням, крім того, вони розпочали виготовляти проекти землеустрою на земельну ділянку, які не були розглянуті та затверджені. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11 листопада 2014 року постанова районного суду залишена без змін. Таким чином, правомірність прийняття рішення №47/2452 від 13 березня 2006 року та подальше його використання, виготовлення відповідних проектів, підтверджено судовим рішенням. Відповідно до ст. 118 ЗК України, в редакції чинній при передачі земельної ділянки [PERSON], громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Також встановлено, що рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №36/1660 від 10 грудня 2008 року надано [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована в м. Боярка для будівництва та обслуговування житлового будинку на масиві Лисенко; надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №50/2938 від 18 серпня 2010 року затверджено [PERSON] проект землеустрою на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в м. Боярка на масиві Лисенко для будівництва та обслуговування житлового будинку. 23 листопада 2010 року [PERSON] отримав державний акт серія ЯЛ №379518 на земельну ділянку площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, масив Лисенка. 14 квітня 2011року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, масив Лисенка. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що [PERSON] користується спірною земельною ділянкою. У ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» надано визначення, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до розяснень Державного комітету України із земельних ресурсів, викладених в листі №14-17-4/12991 від 11 листопада 2008 року, не вважається самовільним зайняттям земельної ділянки, якщо орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування прийняв рішення про її передачу у власність або надання в користування (оренду). Даний перелік рішень є вичерпним. У разі використання земельної ділянки за наявності будь-яких інших рішень зазначених органів (наприклад, про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, про погодження місця розташування обєкту тощо), дані дії слід кваліфікувати як самовільне зайняття земельної ділянки. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оскільки [PERSON] була передана земельна ділянка з індивідуальними ознаками у власність, на час прийняття рішення про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту земелеустрою радою не вирішувалось питання про вилучення у [PERSON] спірної земельної ділянки, тобто не було дотримано порядку вилучення земельних ділянок у попереднього користувача, рішення було чинне та [PERSON] виготовляла проект, тому фактично міська рада двічі передала одну й ту ж земельну ділянку, що порушує право [PERSON] На підставі наведеного, суд вважає, що оспорюванні рішення, виданий на їх підставі державний акт на право власності на земельну ділянку, прийняті з порушенням земельного законодавства, порушує право позивача за зустрічним позовом, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Твердження [PERSON], позивача, що передана земельна ділянка була вільна та передавалась з земель комунальної власності, спростовуються матеріалами справи, оскільки рішення було не лише надано дозвіл на виготовлення проекту, а й передано у власність, що підтверджено судовими рішеннями по адміністративній справі. Тому рішення ради є незаконним та порушують права позивача за зустрічним позовом, на його підставі був виданий державний акт, тому суд визнає дані рішення ради та державний акт недійсним. За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. 23 листопада 2010 року [PERSON] отримав державний акт серія ЯЛ №379518 на земельну ділянку площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, масив Лисенка. 14 квітня 2011року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, масив Лисенка. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи Так, за правилом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки за договором купівлі-продажу земельної ділянки була відчужена земельна ділянка, яка передана у власність позивачу за зустрічним позовом, право на яку на час укладення правочину не припинено, не вилучено, тому договір підлягає визнанню недійсним, оскільки предметом договору виступила земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON] Щодо позовних вимог про визнання недійсним інших рішень ради, визнання права власності та зобовязання вчинити дії. Так, за ч.6 ст. 118 ЗК України, в чинній на час розгляду справи редакції, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим. [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна [PERSON] Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. При розгляді справи судом встановлено, що Боярською міською радою не розглядався виготовлений проект землеустрою [PERSON] та не приймалось рішення про відмову чи затвердження проекту землеустрою. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вказано, що згідно зі статтею 118 ЗК України питання про безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення фермерського господарства в межах норм за заявою громадянина із зазначенням бажаного розміру та мети одержання землі вирішується районною, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями щодо земель державної власності, а стосовно земель комунальної власності - сільською, селищною, міською радою. У судовому порядку це питання вирішується в разі відмови зазначених органів у передачі земельної ділянки у власність для цієї мети в бажаному розмірі чи місці або в разі нерозгляду ними заяви. У п. 7 постанови вказано, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. "Про фермерське господарство" питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Доводи представника позивача за зустрічним позовом, що земельна ділянка вже була передана у власність, виготовлялась технічна документація та присвоєний кадастровий номер, суд до уваги не бере. Оскільки суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування, та не є розпорядником земель, щодо правомірності та законності прийнятих рішень Боярської міської ради №08/424 від 30 листопада 2006 року, №09/425 від 21 грудня 2006 року, №6/268 від 10 лютого 2011 року є наявні судові рішення, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на земельну ділянку №13 на масиві Лисенко в м. Боярці за [PERSON], визнання вищевказаних рішень недійсними та зобовязання Боярську міську раду Києво-Святошинського району Київської області та управління Держкомзему України в Києво-Святошинському районі затвердити проект землеустрою по відведенню їй у власність земельної ділянки №13 на масиві Лисенко в м. Боярка та зобовязання їх оформити та видати їй державний акт про право власності на дану земельну ділянку. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки позовні вимоги [PERSON] полягають у захисті її права власності на земельну ділянку, суд задоволив зустрічний позов щодо правомірності передачі [PERSON] земельної ділянки, тому у задоволенні позову [PERSON] суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] та часткового задоволення позову [PERSON] На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed