Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ПАТ «Радикал Банк» та [PERSON] укладено договір строкового банківського вкладу. На виконання договору відповідач вніс кошти. У подальшому у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Радикал Банк». На рахунку відповідача зберігалась сума коштів в розмірі 7500 дол.США, та обліковувались відсотки в розмірі 539,62 дол. США. На день почату процедури виведення Фондом банку з ринку - 10 липня 2015 року, офіційний курс долара становив 2197,1761 за 100 дол. США. Таким чином відповідач мав право на відшкодування в порядку ст..26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - 164 788,21 грн. за сумою вкладу, та 11 856,40 грн. - за нарахованими відсотками, що в цілому становить 176 644,61 грн. Але відповідача помилково було включено до переліку осіб, які мають право на відшкодування в розмірі 200 000 грн, замість 176 644,61 грн. Дані виплати проводить Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Вважають, що відповідач отримав грошові кошти в розмірі 23 355,39 грн. без достатньої правової підстави, тому мають бути повернуті. У добровільному порядку відповідач відмовляється повернути кошти. Просили суд на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст.ст.1212, 1213 ЦК України стягнути з [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 23 355,39 грн.; судові витрати покласти на відповідача. 02 травня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] . Вказав, що він укладав договір банківського вкладу та на його рахунку мали бути кошти в розмірі 8039,62 дол.США, але потім було вказано 7900 дол. США, тобто зникли судись 139,62 дол.США. Кошти в розмірі 200 000 грн. чи 7900 дол. США він не отримував. Підпис в квитанції є підробкою. Позов вважає необґрунтованим та безпідставним. Ухвалою Києво-Святоишнського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року по справі призначено експертизу. 13 травня 2019 року до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду також додатково пояснив, що при отриманні кошті від Фонду, він їх на руки фактично не отримував, оскільки відразу ж поклав на рахунок у банку, де здійснювали повернення вкладів. Тому вважає безпідставним твердження позивача про отримання ним вкладу. Підпис на квитанції вважає підробкою, що видно і без призначення експертизи. Просив відмовити в задоволенні заяви. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 10 жовтня 2014 року між ПАТ «Радикал Банк» та [PERSON] був укладений Договір строкового банківського вкладу «Пенсійний» №2-18171. На виконання п.2.1.1 укладеного договору ПАТ «Радикал Банк» відкрив відповідачеві рахунок № [NUMBER] у Доларах США. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 липня 2015 року №130 з 10 липня 2015 року у ПАТ «Радикал Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Радикал Банк» Шевченко Олександра Володимировича. 30 вересня 2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №178 «Про зміну уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Радикал Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», відповідно до якого Уповноваженою особою фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Радикал Банк» призначено Савельєву А.М. та делеговано їй всі повноваження тимчасового адміністратора, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема статтями 37-39 цього Закону. На підставі постанови Правління Національного банку України від 09 листопада 2015 року № 769 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 09.11.2015 року прийнято рішення №203 про початок процедури ліквідації ПАТ «РАДИКАЛ БАНК». Згідно з ч. 1. ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури І Ведення Фондом банку з ринку (тобто на 10.07.15 р.), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Порядок відшкодування вкладів регламентований ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції закону станом на 09.11.15 р. - дату отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку). Так, Уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника. Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства. Протягом трьох робочих днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур`єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Таким чином, Уповноважена особа Фонду формує перелік вкладників, в якому зазначає розмір відшкодування кожному з них. Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Станом на 10 липня 2015 року на рахунку № [NUMBER] зберігалася сума вкладу у розмірі 7 500,00 дол.США та на рахунку нарахованих процентів № [NUMBER] обліковувалась сума процентів у розмірі 539,62 долара США, що підтверджено виписками по особистому рахунку № [NUMBER] та рахунку нарахованих процентів № [NUMBER] . Вцілому сума становила 8039,62 дол. США, як і вказував відповідач у своєму відзиві. Офіційний курс Національного банку становив 2 197,1761 гривень за 100 доларів США. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] отримав право на відшкодування 164 788,21 грн. за сумою вкладу та 11 856,40 - за нарахованими процентами, що разом становило 176 644,61 грн. Як зазначив позивач у позові та у судовому засіданні, що була допущена при розрахунку розміру відшкодування відповідача: його було включено до переліку вкладників, які отримали права на відшкодування вкладу за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на суму більше, ніж передбачено для відшкодування, а саме 200 000 грн. замість 176 644,61 грн. Згідно зі ст. 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника). 3 метою здійснення відшкодування коштів та здійснення фактичних виплат фізичним особам Фондом та ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» був укладений Договір, згідно до якого ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» як агент мав сплачувати за рахунок коштів Фонду відшкодування у зазначеній сумі (не Ще 200 000 гривень). Відшкодування [PERSON] отримав в готівковій формі через касу ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», що підтверджується заявою на видачу готівки № 65180 від 18 листопада 2015 року на суму 200 000 грн. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Пояснення відповідача, що він кошти не отримував, підпис на заяві є підробний суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цим обставинам суду не надав, обмежився лише усними зауваженнями. За клопотанням відповідача було призначено експертизу, яка не була проведена через відмову відповідача. Також відповідач не надав суду доказів того, що він мав право на відшкодування вкладу саме на отриману суму в розмірі 200 000 грн. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1212 ЦК України зазначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею 1213 ЦК України встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Оскільки при розрахунку розміру відшкодування було допущено помилку, відповідач отримав замість відшкодування у розмірі 176 644,61 грн., на яке отримав право на підставі Закону, суму більшу, а саме - 200 000,00 грн., тому обґрунтованими є доводи позову щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів у розмірі 23 355,39 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved