Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та просила наступне: Встановити юридичний факт належності на праві приватної власності [PERSON] в момент його смерті нижче зазначеного майно, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,30 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат, дачного будинку [ADDRESS], автомобіля 3A3-DAEWOO LANOS Т13110 1299 , (2004), червоного кольору, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , гаражного боксу [NUMBER] , який знаходиться за адресою м. Київ, просп. Повітрофлотський, 59, обслуговуючий автогаражний кооператив «Жуляни»; встановити факт ухилення відповідача - [PERSON] від виконання обов`язку щодо утримання та догляду померлого [INFO] спадкодавця [PERSON] ; усунути [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини, відкритої після смерті [PERSON] , до складу якої входить майно, яке належало спадкодавцеві на момент його смерті, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,30 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат, дачний будинок [ADDRESS], автомобіль 3A3-DAEWOO LANOS Т13110 1299 , (2004), червоного кольору, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , гаражний бокс [NUMBER] , який знаходиться за адресою м. Київ, просп. Повітрофлотський, 59, обслуговуючий автогаражний кооператив «Жуляни». Позов обґрунтований тим, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . Після смерті останнього залишилось наступне спадкове майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,30 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат, дачний будинок [ADDRESS] , гаражний бокс [NUMBER] , який знаходиться за адресою: м. Київ, просп. Повітрофлотський, 59, обслуговуючий автогаражний кооператив «Жуляни», а також автомобіль 3 A3 -DAEWOO LANOS Т13110 1299 , (2004), червоного кольору, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Зазначено, що до своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, та станом на дату звернення до суду із зазначеним позовом після його смерті є два спадкоємці: його донька, позивачка, а також відповідачка, його дружина [PERSON] , з якою було укладено шлюб у 1991 році. Позивачка вважає, що зазначене вище спадкове майно було особистою власністю померлого, в обґрунтування чого вказала наступне. Зазначено, що квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю померлого на момент смерті. Так, у період з 1961 по 1984 р.р. померлий перебував у шлюбі з матір`ю позивачки - [PERSON] . Під час їх сумісного проживання, останні на підставі рішення Залізничного райвиконкому, в 1979 році отримали трикімнатну квартиру [ADDRESS] . У мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що вказана квартира надавалася батькам позивачки з підстав наявності в останніх дитини інваліда 1 «А» групи, яка потребувала додаткової площі для проживання та постійного догляду за нею. Однак, в результаті розлучення батьків позивачки в 1984 році, рішенням Залізничного райвиконкому ради народних депутатів м. Києва від 28.01.1985 №50, було здійснено поділ квартири [ADDRESS] , шляхом надання [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] , та надання [PERSON] двокімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження органу приватизації №17131 від 24.11.1997 квартиру [ADDRESS] , було передано у приватну власність [PERSON] . В подальшому, останній 04.03.2002 продав зазначену квартиру та за отримані кошти від її продажу придбав квартиру [ADDRESS] . Позивачка посилалася на те, що орієнтовно в 1986-1988 р.р. баба позивачки - [PERSON] подарувала своєму сину, померлому [PERSON] , земельну ділянку та будинок по [ADDRESS] . Зазначене майно він продав приблизно у 2005 році - першому півріччі 2006 року та за кошти, виручені кошти з продажу даного майна, останній збудував дачний будинок [ADDRESS]. З огляду на наведене, позивачка вважає, що дачний будинок [ADDRESS] , був особистою приватною власністю померлого на момент його смерті. Позивачка стверджувала, що гаражний бокс [NUMBER] , який знаходиться за адресою м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 59, був особистою приватною власністю померлого на момент його смерті, так як набутий був до початку сумісного проживання з відповідачкою. Так, шлюб між останньою та спадкодавцем було укладено в 1991 році, проте, гаражний бокс [NUMBER] , який знаходиться за адресою м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 59, обслуговуючий автогаражний кооператив «Жуляни», було надано [PERSON] в 1979 році на підставі рішення загальних зборів членів ОАК «Жуляни» протокол №8 від 11.06.1979, що, на думку позивача, підтверджується довідкою, наданою Головою правління ОАК «Жуляни» №15/1 від 15.03.2016. Позивачка також посилалася на те, що після укладення шлюбу між відповідачкою та померлим - [PERSON] , останні проживали разом, проте, в 1992 році відповідачка фактично припинивши шлюбні відносини, без пояснення причин, вирішила переїхати від померлого - [PERSON] жити до свого сина та до 2005 року подружжя разом не проживало та спільного бюджету/господарства не вело. Таким чином, на думку позивачки, автомобіль ЗАЗ-DAEWOO LANOS Т13110 1299, (2004), червоного кольору, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , померлий - [PERSON] придбав в 2004 році за власні кошти та в той період часу коли він не проживав з відповідачкою. Таким чином, позивачка вважає, що зазначене свідчить про відсутність підстав вважати, що вищевказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти, оскільки померлий протягом дванадцяти років до моменту купівлі автомобіля проживав окремо від своєї дружини, а тому остання ніяким чином не брала участі в його купівлі. З огляду на наведене, позивачка вважає, що майно, яке залишилося після смерті її батька - [PERSON] , на момент смерті належало останньому на праві особистої приватної власності. Оскільки, одна його частина була набута останнім ще до укладення шлюбу з відповідачкою, а інша - придбана за особисті кошти померлого, які останній отримав з реалізації майна, що було набуто ним до укладення шлюбу з відповідачкою. Крім того, позивачка вважає, що відповідачку має бути усунуто від спадкування з підстав ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця та ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу та інвалідність був у безпорадному стані. Зазначено, що у серпні 2015 року померлий звертався до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про розірвання шлюбу до відповідачки. У своєму позові останній зазначав, що його дружина [PERSON] через деякий проміжок часу після укладення шлюбу переїхала від нього проживати до свого сина, та з того часу спільне господарство вони перестали вести та шлюб набув ознак формальності. До 2005 року подружжя разом не проживало, та в 2005 році [PERSON] переїхала жити у квартиру до [PERSON] , на що останній не заперечував, оскільки сподівався на поліпшення відносин між ними та відновлення шлюбних відносин. Однак, відповідачка в даній квартирі постійно не проживала, з`являлася там періодично, а тому фактично подружнє життя між ними так і не відновилося. Також його позов про розірвання шлюбу був обґрунтований тим, що в подальшому [PERSON] перебував протягом двох місяців на стаціонарному лікуванні, під час якого відповідачка заселилася у належній йому квартирі, та після його повернення з лікування вона наполягала на залишенні ним його квартири та на його переїзді до родичів, оскільки він був хворий, та вона мала намір заволодіти його квартирою, а також своєю нездатністю підтримувати нормальну моральну атмосферу, чим завдавала йому моральних страждань. Він зазначав також про те, що під час існування шлюбу йому було відомо про її численні подружні зради. Позивачка посилалася також на те, що напередодні смерті [PERSON] , в черговий раз, за станом здоров`я перебував на стаціонарному лікуванні, проте його дружина [PERSON] жодного разу не відвідувала його у лікарні, не цікавилася його станом здоров`я та не вчинила жодних дій, пов`язаних з його матеріальним утриманням та доглядом, беручи до уваги, що він був інвалідом 2 групи, та навіть після його смерті не вчинила дій, пов`язаних з похованням свого чоловіка, оскільки, останнього було поховано за рахунок місцевого бюджету. Крім того, позивачка вказала, що спадкодавець всі комунальні платежі та утримання спірної квартири сплачував самостійно, що, на переконання позивачки, також свідчить про відсутність матеріального утримання відповідачкою батька позивача. На переконання позивачки, відповідачка ухилялася від надання допомоги своєму чоловіку, який через похилий вік, тяжку хворобу та інвалідність II групи був у безпорадному стані. Також позивачка посилалася на те, що Солом`янським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №120151000900012091, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.12.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, згідно фабули якого, 21.09.2015 приблизно о 22:40 год. у кв. [ADDRESS] виявлено труп [PERSON] [INFO] , без ознак насильницької смерті. Потерпілим за вказаним кримінальним провадженням встановлено - [PERSON] . Так, позивачка вважає, що її батька [PERSON] було доведено до смерті, оскільки слідству стали відомі вище викладені обставини, які говорять про наявність мотивів у відповідачки та її зацікавленості у майні, що залишиться їй після смерті [PERSON] . З огляду на наведене, просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 23.05.2017 позовну заяву залишено без руху. 13.07.2017 позивачкою було усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 18.07.2017 у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 18.07.2017 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: державний нотаріус дев`ятої Київської Державної нотаріальної контори Давидова Т.М. про визнання спадкового майна особистою приватною власністю та усунення від права на спадкування. Заборонено державному нотаріусу дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Давидовій Т.М. вчиняти дії, спрямовані на видачу свідоцтва про право власності на частину спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 26.04.2018 на адресу суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про усунення від права на спадкування, в якій позивачка за зустрічним позовом просить суд усунути [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , що помер [INFO] до складу якої ввійшли всі його права та обов`язки, які існували на момент його смерті. У зустрічному позові [PERSON] підтвердила наявність двох спадкоємців після смерті [PERSON] : сторін у справі. Зустрічний позов обґрунтований тим, що після свого звільнення в 1987 році з посади головного лікаря, спадкодавець почав хворіти. Декілька разів переніс гіпертонічний криз. Протягом 2014-2015 років перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні № 4 м. Києва 6 разів: 21.07.-05.08.2014 (пульмонологія), 22.10.-01.11.2014 (II терапія); 28.03.-15.04.2015 (II терапія), 24.06.-17.07.2015 (кардіологія), 27.08.-09.09.2015 рік (пульмонологія), 18.09.-21.09.2015 рік (пульмонологія). Позивачка за зустрічним позов посилалася на те, що вона та її син [PERSON] постійно провідували [PERSON] в лікарні: приносили ліки та їжу, спадкодавець з 2012 року по час смерті перебував в безпорадному стані через свою хворобу, при цьому, [PERSON] , як його рідна донька, жодного разу не провідала батька ні вдома, ні в лікарні та не була навіть, на похоронах свого батька. [PERSON] вважає, що [PERSON] повинна бути усунена від права на спадкування за законом, оскільки, знаючи про стан здоров`я свого батька, свідомо розуміла, що останні роки життя він дуже важко хворів, знаходився у безпорадному стані, а вона знала про необхідність надання йому допомоги, однак, свідомо від цього ухилялася, навіть не цікавилася його самопочуттям, не надавала йому допомоги, а ні моральної, а ні матеріальної, що позбавляє її взагалі права на спадщину, оскільки, не допомагала і не намагалася допомогти ніяк і нічим своєму рідному батьку. Такі дії проявилися, зокрема, в тому, що вона, знаючи, що батько важко хворий і потребує коштів на лікування і сторонньої допомоги, зважаючи на інвалідність його дружини - [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів та був задоволений судом та постановою головного державного виконавця відділу ДВС Дніпровського УЮ Біленчук Л.І. від 15.06.2012 у ВП № 33054210 з примусового виконання виконавчого документу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі ј було відкрито виконавче провадження. Крім того, позивачка за зустрічним позовом відповідачка за первісним позовом посилалася на те, що померлий [PERSON] не міг отримати інвалідність через перешкоди, які чинила його донька, навідуючись до лікарні та заперечуючи проти оформлення йому інвалідності, оскільки, наявність інвалідності у батька може перешкоджати їй отримувати аліменти, проте, з 27.02.2012 померлому було присвоєно другу групу інвалідності. Також посилається на те, що причиною звільнення [PERSON] із займаної посади є дії відповідачки за зустрічним позовом позивачки за первісним, яка не давала можливості батькові виконувати свої службові обов`язки через постійні сварки на його робочому місці. Позивачка за зустрічним позовом відповідачка за первісним вказала, що відповідачка за зустрічним позовом та її матір неодноразово зверталися до прокуратури із заявою про злочин, вчинений батьком [PERSON] , а саме: про погрози їм смертю. Так, згідно листа Прокурора Дарницького району м. Києва від 27.07.1984 № 474-ж, направленого [PERSON] , вбачається наявність кримінальної справи по факту нанесення йому бувшою дружиною тілесних ушкоджень, матеріали якої були направлені до суду. Також, згідно постанови від 16.01.1985 Залізничним районним судом м. Києва по скарзі [PERSON] та заяві [PERSON] було відмовлено в порушенні кримінальної справи по ст. 125 ч.1 КК УРСР у відношенні громадянки [PERSON] . Також зазначено, що з рішення Виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 09.02.1987 № 130 вбачається, що відносини між донькою [PERSON] та її батьком [PERSON] буде дуже поганими, останній, навіть, не допускав її до користування гаражем. [PERSON] посилалася на те, що вона є інвалідом другої групи та постійно перебуває під наглядом лікарів та періодично проходить стаціонарне лікування. А 11.02.2015 перенесла операцію - тотальне ендопротезування лівого кульшового суглобу протезом. Зазначено, що [PERSON] була присвоєна група інвалідності, здоров`я якого з року в рік все більш погіршувалось, виникало ряд інших захворювань, постійно виникали ускладнення від захворювань, що змушувало по декілька разів на рік перебувати в лікарні на стаціонарному лікуванні, при цьому, відповідачка за зустрічним позовом позивачка за первісним позовом не надавала матеріальної допомоги померлому батьку в той час, коли він перебував у тяжкому стані та потребував лікування як стаціонарного так і амбулаторного, не надавала йому жодної допомоги по догляду в період повної непрацездатності, не відвідувала та не цікавилась навіть його здоров`ям. Організацію похорон та їх оплату взяв на себе син позивачки за зустрічним позовом відповідачки за зустрічним, що, на її переконання, підтверджується товарним чеком на оплату ритуальних послуг на суму 10 260,00 грн., поминального обіду на суму 3 700,00 грн. та пам`ятника на суму 4 600,00 грн. Стверджує, що відповідачка за зустрічним позовом позивачка за первісним позовом жодним чином не приймала участі у допомозі батьку та за його доглядом, не надавала моральної підтримки. Спілкування зводилося тільки до вимагання від нього аліментів та погроз, що при його хворобі є недопустимим. Байдуже віднісшись до стану здоров`я свого батька, усвідомлюючи необхідність надання невідкладної допомоги та підтримки, зволікала обов`язками доньки, передбаченими законом. На думку [PERSON] , саме такі нервові відносини батька з її матір`ю [PERSON] призвели до хвороби, а потім і до смерті. Ухвалою суду від 23.05.2018 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування до спільного розгляду з первісним позовом. Об`єднано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус дев`ятої Київської Державної нотаріальної контори Давидова Т.М. про визнання спадкового майна особистою приватною власністю та усунення від права на спадкування. 30.05.2018 на адресу суду від представника відповідачки за первісним позовом надійшов відзив на первісний позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Зазначено, що квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] у 1997 році та належала останньому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.11.1997 відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва згідно з розпорядженням від 24.11.1997 за № 17131 та зареєстрованого в Київському міському БТІ 02.12.1997. Так, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у 1991 році, та в тому ж році, коли [PERSON] разом із [PERSON] переїхали туди жити, квартира потребувала серйозного ремонту, на який було витрачено чимало спільних коштів подружжя. Посилається на те, що статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час реєстрації шлюбу, було визначено, що роздільним може бути майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Тому вважає, що дана квартира була приватизована у 1997 році, тобто під час перебування [PERSON] у шлюбі із відповідачкою за первісним позовом, а отже, є спільною сумісною власністю згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Зазначено, що квартира [ADDRESS] , була придбана 04.03.2002. Вказує, що на період відчуження та придбання квартири вони перебували у шлюбі і дохід котрий вони отримали від продажу квартири, згідно ст. 22 Кодексу про шлюб сім`ю України, котрий діяв на той час - став їхньою спільною сумісною власністю. Тобто, на переконання сторони відповідача за первісним позовом, квартира [ADDRESS] вже була придбана за спільні кошти. Крім того, вказала, що ці норми права розповсюджуються і на гаражний бокс [NUMBER] , в м. Київ по проспекту Повітрофлотському, 59, АК "Жуляни". За період шлюбу, будь-яких договорів, передбачених законами України чи інших угод щодо приватного майна чи майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, отриманого розподілу доходу між подружжям [PERSON] не укладалося. З приводу дачного будинку [ADDRESS] зазначено наступне. Земельна ділянка в с. Криве, Попільнянського р-ну Житомирської області дійсно була належала [PERSON] з 1991 року. Відповідачка за первісним позовом разом зі своїм чоловіком [PERSON] почали спільними зусиллями та за спільні кошти добудовувати будинок, що був розташований на земельній ділянці. Даний будинок перебудовувався, у тому числі, за особисті кошти [PERSON] в розмірі 15 000 000,00 крб., котрі були нею отримані з продажу будинку, що в с. Криве, Попільнянського району Житомирської області, який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину Р-1007 від 13 травня 1995 року (договір купівлі-продажу від 13.05.1995 року). Сам же дачний будинок [ADDRESS] почав будуватися у 2006 році, тобто у період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. Дачу будували за спільні кошти подружжя, спільними зусиллями, що, на переконання [PERSON] , підтверджується поданням членів кооперативу "Суднобудівник-2". У будівництві допомагали сини [PERSON] - [PERSON] , ніхто з родичів [PERSON] , в тому числі позивачка за первісним позовом, не допомагали. Зазначено, що [PERSON] та [PERSON] з часу одруження, тобто з 1991 року, і до вересня 2015 року жили разом. Ні до одного з синів відповідачка ніколи не переїздила. Вказує на те, що даний факт спільного проживання та ведення спільного господарства можуть підтвердити сусіди будинку [ADDRESS] , а також вказане підтверджується державною реєстрацією відповідачки за первісним позовом на адресою спірної квартири. Посилається на те, що легковий автомобіль, який є предметом спору був придбаний у 2004 році в період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , а тому він є спільною власністю подружжя. З огляду на наведене вказує, що позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним не надала належних та допустимих доказів того, що спірне майно було придбане [PERSON] за особисті кошти та є його особистою приватною власністю. На спростування вимоги про усунення відповідачки за первісним позовом позивачки за зустрічним зазначено, що остання та [PERSON] знали одне одного ще зі школи, у 1991 році між ними було укладено шлюб, та вже у 1991 році у [PERSON] сталися проблеми з психікою та серцем. Як зазначалось вище, після свого звільнення у 1987 році з посади головного лікаря, спадкодавець почав хворіти, декілька разів переніс гіпертонічний криз, протягом 2014-2015 років перебував декілька разів на стаціонарному лікуванні, де його постійно провідували [PERSON] та її син [PERSON] : приносили ліки та їжу, підтримували морально. Також [PERSON] систематично відпрошувалася з роботи протягом 2014-2015 років для відвідування чоловіка. Так як вказувалось раніше, організацію похорон та їх оплату взяв на себе син [PERSON] . З приводу позову [PERSON] про розірвання шлюбу зазначено, що наявність даного позову для [PERSON] стала несподіванкою, оскільки, за час їх шлюбу не було жодної мови про розлучення, а також були відсутні причини для подачі даного позову, тим більш, під час хвороби, рішення по даному позову так і не приймалось. З огляду на наведене, вважає, що в позові не наведено жодної причини для усунення [PERSON] від права на спадкування, вказана вимога є надуманою, безпідставною та недоведеною, а подані докази на підтвердження зазначеного не відповідають процесуальним нормам, тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. 15.03.2019, у судовому засіданні, представником [PERSON] - [PERSON] було подано відповідь на відзив, у якій сторона позивачки за первісним позовом наполягала на задоволенні первісного позову з підстав, викладених у ньому. На спростування зазначеного у відзиві вказав, що квартира [ADDRESS] хоч і була приватизована померлим за час перебування у шлюбі з відповідачкою за первісним позоовм, проте їхні сімейні стосунки в період даної приватизації не підтримувалися, крім того, квартира була отримана померлим задовго до одруження з [PERSON] . Крім того, вказує, що [PERSON] не надано жодного доказу, що дачний будинок у с. Лісне будувався спільними силами померлого та [PERSON] . Також посилається на те, що спадкодавець за свого життя не мав жодних проблем із психікою, та зазначене відповідачкою за первісним позовом відповідачкою за первісним не підтверджено жодним доказом, як і не надано доказів відвідування нею свого чоловіка в лікарні. Крім того, зазначено, що позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом не здійснила оплати за поховання батька та була відсутня на його похоронах, оскільки дізналася про його смерть лише через кілька днів після смерті та була переконана, що її батько пропав. У судовому засіданні позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом та її представник первісний позов підтримали, просили його задовольнити, проти зустрічного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідачки за первісним позовом позивачки за зустрічним позовом проти первісного позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити. Третя особа в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявна її заява про розгляд справи у її відсутність та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 06.11.2015 Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, серія [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що після смерті останнього до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися: 28.10.2015 - [PERSON] , дружина померлого, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1991 року, а також [INFO] - [PERSON] , рідна донька померлого від першого шлюбу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , що не заперечувалося учасниками судового розгляду. Так, [PERSON] , звертаючись до суду із первісним позовом, просила суд, насамперед встановити юридичний факт належності на праві приватної власності [PERSON] в момент його смерті нижче зазначеного майна, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,30 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат, дачного будинку [ADDRESS], автомобіля 3A3-DAEWOO LANOS Т13110 1299 , (2004), червоного кольору, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , гаражного боксу [NUMBER] , який знаходиться за адресою м. Київ, просп. Повітрофлотський, 59, обслуговуючий автогаражний кооператив «Жуляни», на що суд зазначає наступне. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №91568306 від 10.07.2017, [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії та номер: 26739434, виданого 12.09.2014 Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, належав гараж [NUMBER] , 20,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , обслуговуючий автогаражний кооператив «Жуляни», а також на праві приватної власності [PERSON] належав на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2006, серії Р №2-2776, посвідченого І-шою Київською обласною державною нотаріальною конторою, садовий будинок, заг. площею 20 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті [PERSON] , останньому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І., реєстровий №929, на праві власності належала квартира [ADDRESS] , та зареєстровано в БТІ за №931. Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Від встановлення даного юридичного факту має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи. Заявником є особа, що звертається в суд з заявою про встановлення певних обставин чи юридичного стану громадянина, з яким закон пов`язує виникнення, зміну, припинення особистих або майнових прав громадянина для здійснення особою цих прав. Суд зазначає, що не підлягають встановленню факти належності майна померлій особі. Суд роз`яснює, що в даному випадку у разі виникнення спору між сторонами щодо порядку спадкування, визначення часток, він повинен вирішуватися в судовому порядку шляхом подачі позову про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, а тому, у задоволенні вимоги про встановлення юридичного факту належності на праві приватної власності [PERSON] в момент його смерті майна, слід відмовити. Також [PERSON] просить суд усунути [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини, відкритої після смерті [PERSON] , на підставі абз. 2 ч. 3 та ч. 5 ст. 1224 ЦК України, а [PERSON] , у свою чергу, у зустрічному позові просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , на що суд зазначає наступне. Відповідно до абз. 2 ч. 3 та ч. 5 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Таким чином, можливість усунення від спадкування чинне законодавство України пов`язує з наявністю і доведеністю певних обставин, встановлення їх судом. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що правило абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи можлива лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності. Підсумовуючи наведене, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавцю [PERSON] було встановлено другу групу інвалідності з 27.02.2012 довічно. Протягом тривалого часу спадкодавець хворів, неодноразово проходив лікування в медичних закладах протягом 2013-2015 років, що підтверджується виписками з медичних карт [PERSON] . При цьому, з матеріалів справи вбачається, що донька спадкодавця - [PERSON] є інвалідом першої групи «А» з дитинства. Встановлено, що [PERSON] на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , було 76 років, та як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0438961, виданої 07.04.2016, [PERSON] при первинному огляді встановлено другу групу інвалідності з 05.04.2016 у зв`язку з загальним захворюванням. Сторони, звертаючись до суду з аналогічними позовами, вказують, що спадкодавець потребував сторонньої допомоги та був у безпорадному стані, однак, будь-яких доказів на підтвердження перебування [PERSON] у безпорадному стані не зазначають, як і не надають доказів, що він потребував сторонньої допомоги. Наведені сторонами факти про ухилення сторін від обов`язку надання допомоги спадкодавцю [PERSON] не підтверджені доказами та не свідчать про ухилення сторін від надання [PERSON] допомоги. При цьому, суд враховує вік, стан здоров`я сторін, їх негативне відношення одна до одної, та в різні періоди також про негативне ставлення до померлого, та померлого до них. Судом не приймаються до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони не підтверджують, що [PERSON] був безпорадний, потребував допомоги та сторони ухилялися від надання йому допомоги при можливості її надання. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що сторонами будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зазначених ними обставин не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовів. Суд,

Outcome: dismissed