Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

01.09.2021 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом, обґрунтувавши вимоги тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] , які з 2014 року не проживають у будинку, особистих речей в будинку не мають. Оскільки відповідачі близько шести років не мешкають у вказаному будинку, а їх реєстрація в будинку створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав, як власника майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті суду, судові повістки, що направлялися на адресу відповідачів, повернулися за закінченням строків зберігання. За вказаних обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення. Представник зацікавленої особи надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив врахувати рішення комісії з питань захисту прав дитини від 30.09.2021 року служби у справах дітей Слов`янської міської ради. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), встановив наступне. З довідки КП «БТІ» вбачається, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору № 670 про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою Донецької області 17.09.1959 року, номер запису 13622 в книзі № 49 (а.с.32). З домової книги будинку за адресою: [ADDRESS] вбачається, що відповідачі прописані у вищевказаному будинку (а.с. 10-11) Згідно акту № 140 від 03.08.2021 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Залізничний» Козаковою О.О., вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2014 року по теперішній час не мешкають у будинку [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. ст. 391, 396 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. За змістом ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Частиною 2,3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Інтереси дітей даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку не мешкають, так саме, як і їх матір. Залишення неповнолітніх зареєстрованими у спірному будинку суперечило б змісту ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] залишили постійне місце проживання разом зі своєю матір`ю [PERSON] , суд вважає, що, [PERSON] та [PERSON] слід також визнати такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved