Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

01.04.2020 року позивач - [PERSON] , звернувся до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу за договорами позики. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 30 грудня 2016 року між ним та [PERSON] укладено договір позики у простій письмовій формі, за умовами якого він передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що на дату укладання договору еквівалентно 135954,29 гривень (за курсом НБУ 100 доларів США - 2719,0858 грн.). Пізніше, 09.09.2019 року, [PERSON] раніше написану ним розписку переписав, та гарантував повернути позику у строк - до 15.10.2019 року. Проте, у встановлений в розписці строк грошові кошти не повернуті, зобов`язання за договором позики не виконані, розписка про отримання грошових коштів знаходиться у позивача. Таким чином, [PERSON] , який користується його грошовими коштами, повинен повернути [PERSON] 7573,89 доларів США, що еквівалентно 213454,94 гривень (за курсом НБУ на 30.03.2020 року 100 доларів США - 2818,3 грн.), з яких: 5000 доларів США - сума позики; 2506,59 доларів США - проценти, відповідно до ст. 1048 ЦК України, 67,30 доларів США - проценти, відповідно до ст. 625 ЦК України. Крім того, витрати по сплаті судового збору, позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 09.04.2020 року було залишено позовну заяву без руху, та позивачу надано строк для усунення її недоліків. 17.04.2020 року ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області було прийнято до розгляду позовну заяву за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 00 хвилин 15 травня 2020 року. 15.05.2020 року підготовче судове засідання було відкладено на 10 год. 00 хв. 29 травня 2020 року, у зв`язку з клопотанням відповідача. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 19.05.2020 року було задоволено клопотання позивача, щодо проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції з Орджонікідзевськимрайонним судом м. Харкова. 27.05.2020 року відповідачем надано до суду заперечення на позовну заяву, згідно яких позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що по відношенню до нього було вчинено шахрайство. 29.05.2020 року було відкладено підготовче судове засідання на 10 год. 30 хв. 11 червня 2020 року, у зв`язку з технічною неможливістю провести судове засідання в режимі відеоконференції з Орджонікідзевськимрайонним судом м. Харкова. 10.06.2020 року позивачем було надано до суду відповідь на заперечення відповідача. 11.06.2020 року підготовче судове засідання було відкладено на 24.06.2020 року, на 09 год. 00 хв., у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 24.06.2020 року було призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 13 годину 00 хвилин 16 липня 2020 року. 16.07.2020 року слухання справи було відкладено на 10 год. 00 хв. 28.07. 2020 року, у зв`язку з перебуванням судді на дистанційному навчанні. 28.07.2020 року слухання справи було відкладено на 10 год. 00 хв. 06.08.2020 року, у зв`язку з клопотанням відповідача, щодо виклику свідків в судове засідання. 06.08.2020 року слухання справи було відкладено на 10 год. 00 хв. 27.08.2020 року, у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 27.08.2020 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог. 27.08.2020 року судове засідання було відкладено на 10 год. 00 хв. 09.09.2020 року, для надання часу, для підготовки відповіді на відзив. 09.09.2020 року судове засідання було відкладено на 10 год. 00 хв. 09.09.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 10.09.2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача на відзив на позовну заяву представника відповідача. 18.09.2020 року представник відповідача подав до суду клопотання про витребування доказів та долучення до матеріалів справи додаткових доказів по справі, а саме: копію заяви про вчинення кримінального правопорушення від 09.09.2020 року, копію ухвали суду від 16.09.2020 року у справі № 933/684/20 та копію адвокатського запиту від 10.09.2020 року № 135. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 18.09.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та витребування доказів по справі. Зобов`язано Державну прикордонну службу України надати суду інформацію, про можливий перетин державного кордону України громадянином [PERSON] , адміністративної межі з ТОТ АР Крим, лінії розмежування з ТОТ Донецької та Луганської областей, у період з 01.10.2016 року по 31.01.2017 року. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 12.10.2020 року, за клопотанням представника відповідача, було відкладено розгляд справи на 09 год. 30 хв. 28.10.2020 року. 21.10.2020 року, на виконання ухвали Олександрівського районного суду Донецької області від 18.09.2020 року, від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надійшла інформація. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 28.10.2020 року було відкладено розгляд справи на 13 год. 00 хв. 11.11.2020 року, у зв`язку з викликом свідків. 11.11.2020 року було відкладено розгляд справи на 09 год. 00 хв. 20.11.2020 року, у зв`язку з клопотанням позивача. 20.11.2020 року було відкладено розгляд справи на 09 год. 00 хв. 11.12.2020 року, у зв`язку з викликом свідків. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 11.12.2020 року було відкладено розгляд справи на 10 год. 00 хв. 12.01.0221 року, у зв`язку з клопотанням представника відповідача. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 12.01.2021 року було відкладено розгляд справи на 10 год. 00 хв. 26.01.2021 року, у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 26.01.2021 року було відкладено розгляд справи на 13 год. 00 хв. 15.02.2021 року, у зв`язку з неявкою відповідача та свідка. Позивач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Проте, в попередніх судових засіданнях зазначав, що в 2016 році до нього звернувся його товариш [PERSON] , який попросив надати його знайомому - [PERSON] позику в сумі 5000 доларів США., на що погодився, та 30.12.2016 року передав відповідачу у місті Краматорську, на вул. Ювілейній, вказану суму коштів та отримав від [PERSON] , власноруч написану розписку. Дату повернення коштів в розписці не зазначав, розраховуючи на його порядність. Другу розписку ініціював написати сам [PERSON] 09.09.2019 року із зазначенням дати повернення коштів, отриманих за розпискою 30.12.2016 року. Ніяких погроз та фізичних розправ з його боку до [PERSON] не було. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що боргова розписка від 30.12.2016 року, про отримання грошових коштів у сумі 5000 доларів США не створює обов`язку для [PERSON] повернути їх [PERSON] , оскільки не містить: інформації про їх отримання у борг; обов`язку [PERSON] повернути ці кошти; жодних умов, за якими ці кошти надавалися (строку повернення, нарахування відсотків). Крім того, неправомірним є і нарахування відсотків за користування позикою, оскільки, як зазначає позивач, предметом договору позики виступали кошти в іноземній валюті - доларах США, і розмір процентів сторонами не визначався, тому відсутні підстави у стягненні відсотків за договором позики у порядку, встановленому ст. 1048 ЦК України. Також відповідач та його представник в судовому засіданні зазначили про те, що на сьогоднішній день вони не підтримують заявлені ними клопотання про допит свідків: [PERSON] та [PERSON] та просять суд розглянути справу на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Крім того, в попередніх судових засіданнях судом були допитані свідки. Свідок [PERSON] , яка працює двірником в Олександрівському професійному аграрному ліцеї, суду пояснила, що на початку вересня 2019 року, точної дати не пам`ятає, близько 9-10 години ранку, вона разом з [PERSON] та черговим майстром - [PERSON] , стояли на порозі ліцею. В цей час під`їхала машина білого кольору з якої вийшов чоловік, років 50, привітався з [PERSON] та почали розмовляти. Після чого, вона з майстром відійшли в сторону. Про що була розмова не знає та не чула. Після розмови, [PERSON] , зайшов до приміщення ліцею, і через деякий час, виніс якісь папери та передав [PERSON] . Як стало відомо пізніше від [PERSON] , що приїжджав [PERSON] з питань земель ліцею. Свідок [PERSON] , який доводиться знайомим [PERSON] , суду пояснив, що 08.09.2019 року йому зателефонував [PERSON] і повідомив, що він разом з [PERSON] 09.09.2019 року приїде в смт. Олександрівка в особистих справ і заодно хоче купити у нього мед. 09.09.2019 року зранку, точного часу не пам`ятає, він під`їхав до ліцею, за 20 метрів від центрального входу поставив автомобіль, і в цей час під`їхав [PERSON] , який відкрив багажник і почали переставляти мед. В цей час до них підійшов [PERSON] . Вони переговорили близько 5 хв. і роз`їхались. Крім того, зазначив, що бачив [PERSON] , який виходив до [PERSON] , проте розмови ніякої не чув. [PERSON] казав, що [PERSON] винен йому кошти, але того дня мова про це не йшла. Свідок [PERSON] , який доводиться знайомим [PERSON] , суду пояснив, що 09.09.2019 року разом зі своїм товаришем [PERSON] приїхали в смт. Олександрівка забрати борг у [PERSON] та купити у спільного знайомого мед. Під`їхавши, на автомобілі чорного кольору до ліцею, [PERSON] пішов на зустріч з [PERSON] , в цей час підї`хав [PERSON] , з яким поспілкувався близько хвилину і почали перекладати мед та олію, в цей час підійшов [PERSON] , тримаючи в руках аркуш паперу, поспілкувавшись ще з ними близько 5 хвилин, роз`їхались. Вже в машині, [PERSON] повідомив, що [PERSON] борг не віддав, проте, написав нову розписку і запевнив, що передасть кошти після збору врожаю. Про що була розмова, між [PERSON] та [PERSON] , не чув. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, свідків дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 30 грудня 2016 року відповідачем - [PERSON] власноруч написана та підписана розписка, оригінал якої досліджено судом, про отримання у [PERSON] грошових коштів у сумі 5000 доларів США. 09.09.2019 року відповідачем - [PERSON] також власноруч написана та підписана розписка, оригінал якої досліджено судом, в якій він підтверджує, що розписка на суму 5000 доларів США знаходиться у [PERSON] , кошти гарантує повернути до15.10.2019 року. Дані дві розписки свідчать про укладення між позикодавцем - [PERSON] та позичальником - [PERSON] у письмовій формі договору позики, за умовами якого, позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, які він зобов`язався повернути позивачу у строк до 15 жовтня 2019 року. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В статті 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року №6-79 цс-14. Отже, у цій справі [PERSON] надаючи [PERSON] розписку від 30.12.2016 року підтвердив факт отримання грошової суми у розмірі 5000 доларів США, а розпискою від 09.09.2019 року зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 5000 доларів США до 15 жовтня 2019 року, відображаючи таким чином зміст умов договору позики. Відповідач не заперечує того, що ці розписки написані та підписані саме ним. В обумовлений договором строк відповідач - [PERSON] , кошти позивачу- [PERSON] , не повернув. Наявність у позивача боргових документів - розписок відповідача від 30.12.2016 року та 09.09.2019 року, свідчать про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення зобов`язання, відповідачем не надано доказів, які б спростували надані позивачем докази. Відповідач заперечуючи проти позову посилається на те, що кошти у сумі 5000 доларів США не отримував, а розписку написав на підтвердження домовленості, про надання матеріальної допомоги. Проте, кошти так і не отримав, тому і не приділяв уваги розписці від 30.12.2016 року. З липня 2019 року [PERSON] почав систематично вимагати від нього передачу йому грошових коштів у сумі 5000 доларів США, погрожувати, залякувати, що змусило написати та передати [PERSON] , 09.09.2019 року розписку з зобов`язанням передати йому грошові кошти у сумі 5000 доларів США. Суд вважає, що [PERSON] не надав суду жодного належного доказу на підтвердження своїх заяв про те, що фактично не отримував кошти від [PERSON] . Посилання відповідача та його представника на те, що кошти не могли бути передані [PERSON] у день написання розписки, у зв`язку з його відсутністю того дня на території України, були спростовані довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 0.184-27102/0/15-20 від 15.10.2020 року, відповідно до якої [PERSON] 30.12.2016 року перебував на території України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Якщо насильство виражається в злочинних діях, то належним доказом може слугувати тільки вирок суду, а у випадку інших незаконних, але не злочинних дій, доказування може здійснюватись іншими засобами. Погрози розправою по своїй суті являються злочинними діями, відповідальність за що передбачена Кримінальним кодексом України, а тому, враховуючи вищевказані роз`яснення ВСУ, наявність подібних обставин може бути підтверджена виключно вироком у кримінальній справі. Тому, суд вважає, що посилання [PERSON] на тиск зі сторони [PERSON] , що став підставою написання розписки від 09.09.2019 року не підтверджено жодними доказами, а довідка про телефонні з`єднання та присутність свідків на подвір`ї ліцею, де відбувалась зустріч сторін, проте які не були учасниками розмови та не чули її зміст, судом не можуть розцінюватись як вчинення тиску на відповідача. Крім того, відповідач договір позики у судовому порядку не оспорював (стаття 1051 ЦК України), хоча відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Твердження відповідача про те, що, оскільки, розписка від 30.12.2016 року не містить вимоги повернути [PERSON] кошти в сумі 5000 доларів США, тому у [PERSON] і відсутній обов`язок їх повертати - не заслуговує на увагу, так як вимога про повернення коштів отриманих за розпискою від 30.12.2016 року була передбачена розпискою від 09.09.2019 року, яка також написана та підписана власноруч відповідачем. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного суду України від 16.01.2019 року № 14-465цс18 суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті. Отже, з огляду на зміст боргових розписок, наданих сторонами пояснень, а також письмових доказів, можливо дійти висновку, що між сторонами існують правовідносини виключно за договором позики, а не інші правовідносини, тому позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 5000 доларів США., є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного суду України від 16.01.2019 року № 14-465цс18). Отримані у позику кошти в обумовлений у розписці від 09.09.2019 року строк - до 15 жовтня 2019 року - повернуті не були, а відтак з цієї дати відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. За період з 16.10.2019 року по дату проведення розрахунків ціни позову позивачем 27.03.2020 року минуло 164 дні. Розмір 3% річних від суми боргу 5000 доларів США становить (5000 доларів США х 3% /365 днів х 164 дні) 67,30 доларів США. Отже, суд, перевіривши розрахунок позивача, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних за період прострочення з 16.10.2019 року по 27.03.2020 року у розмірі 67,30 доларів США. Щодо стягнення з боржника процентів за користування, отриманими в борг коштами, за період з 31 грудня 2016 року по 27 березня 2020 року в розмірі 2506,59 доларів США, нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті, то суд не може погодитись з позивачем з огляду на таке. Як встановлено судом, предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Позивач при здійсненні розрахунку заборгованості по відсоткам виходив із рівня облікової ставки НБУ. За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, так як [PERSON] отримана позика в іноземній валюті та в розписках не обумовлено про порядок сплати процентів від суми позики, що свідчить про неможливість застосування положень частини першої статті 1048 ЦК України, а інший механізм їх застосування та нарахування на законодавчому рівні не визначений, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача відсотків за період з 31.12.2016 року по 27.03.2020 року в сумі 2506,59 доларів США . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2134,55 гривень. Згідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч.1 ст.141 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI). Враховуючи вищевказані положення ЦПК України, а також роз`яснення Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 1428,12 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial