Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він є головою Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 15 серпня 2013 року до сільської ради надійшов лист відповідача, в якому він називав його «злочинцем» та «сукіним сином» та «скуштує собачого життя». 21 грудня 2013 року до сільської ради надійшов лист відповідача, де його було названо «гадом» та «буде знесена голова». Тобто даними листами відповідач поширив, оприлюднив інформацію, яка не відповідає дійсності та порушує його ділову репутацію, як сумлінного працівника. Тому просив суд визнати недостовірною інформацію, розповсюджену відповідачем, а саме: в листі від 14 серпня 2013 року - «злочинцем» та «сукіним сином», «скуштує собачого життя» та в листі від 21 грудня 2013 року - «гадом» та «буде знесена голова»; зобов'язати відповідача спростувати поширену інформацію шляхом направлення на адресу сільської ради відповідного листа; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 55 056 грн. та судові витрати. У судове засідання позивач та його представник не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Надали суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали. У судове засідання відповідач не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Надав суду письмові заперечення. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] є головою Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується посвідченням [NUMBER], видане Києво-Святошинською районною радою Київської області. 15 серпня 2013 року за №П-523 до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області надійшов лист, підписаний [PERSON] 14 серпня 2013 року. В даному листі [PERSON] названий «Ти - злочинець №1 в с. Крюківщина. Тому скуштуєш собачого життя згідно Закону ВРУ, цього ти вже достиг своїми злочинними діями. Охаменись, сукин ти сину! Досить грабить селян!». 21 грудня 2013 року за №П-829 до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області надійшов лист, підписаний [PERSON] 21 грудня 2013 року. В даному листі щодо [PERSON] вказано: «За невиконання рішень судів буде знесена голова, де б ти не знаходився, гад». Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення проти неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації . Відповідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Закону України «Про інформацію» поняття інформації визначено як будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Пленум Верховного Суду України в постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» в п. 15 роз'яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Також, Пленум Верховного Суду України в постанові від 27.02.2009 року у п. 19 дав роз'яснення, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про інформацію", відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у поширенні відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Згідно ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд вважає, що викладені вислови «буде знесена голова» та «скуштуєш собачого життя», «сукин син» є оціночними і не містять відомості про конкретні факти, події та явища. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Стаття 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] мав ряд нагород та відзнак за трудові досягнення, до кримінальної відповідальності не притягався. Поняття гідності, честі та ділової репутації є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сімї, родичі) якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Якщо поширено недостовірну інформацію про особу, яка померла, з відповідним позовом вправі звернутися члени її сім'ї, близькі родичі та інші заінтересовані особи. Суд вважає, що факт поширення [PERSON] недостовірної інформації щодо позивача знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, підтверджується зібраними матеріалами справи. Позивач довів факт поширення інформації відповідачем, порушення особистого немайнового права, а відповідач не довів, що поширена інформація є достовірною, тому вимоги позивача в частині визнання недостовірною інформацію, що він є «злочинець» та «гад», що мають негативне значення, підлягають задоволенню. Інші вислови «буде знесена голова», «сукин син», «скуштуєш собачого життя», суд розцінює наведені висловлювання не порушенням позивача конституційного права на повагу до його гідності, відповідач не вийшов за межі вільного вираження своїх поглядів і переконань, право на яке гарантоване статтею 34 Конституції України та статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, оскільки цими ж правовими нормами передбачені і обмеження вільного вираження поглядів та переконань для захисту репутації або прав інших людей. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, і по принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. П. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проаналізувавши встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд дійшов до висновку часткове задоволення позову. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивач не довів факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не довела суду, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, відсутні докази, що втрата довіри населення до сільської ради та зниження ділової репутації її керівника відбулася саме у зв'язку з надходженням даних листів, не надано доказів і щодо негативних наслідків. У зв'язку з цим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed