Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, свої вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. У будинку зареєстровані його син [PERSON] і його малолітня донька, однак за місцем реєстрації вони не проживають грудня 2011 року. Їх точне місцезнаходження позивачу не відоме, особистих речей відповідачів у квартирі немає, перешкод у користуванні будинком їм ніхто не чинить. Реєстрація відповідача та його малолітньої доньки у належній позивачу квартирі перешкоджає позивачу у повній мірі здійснювати всі права власника по володінню, користуванню та розпорядженню житлом. Оскільки відповідач та його донька, як члени сім'ї власника житла, понад один рік не проживають за місцем реєстрації без поважних причин, просить відповідно до ст. 405 ЦК України визнати їх такими, що втратили право користування житловим будинком. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку. За згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи відповідно до ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 2 ст.3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27.09.1996р. Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою, що підтверджується копію свідоцтва, реєстраційним посвідченням ЗМБТІ про державну реєстрацію права власності. Згідно довідки голови квартального комітету №79 від 21.02.2015р., у зазначеному будинку крім власника зареєстрований з 12.11.2005р. його син [PERSON], [INFO], який не проживає за вказаною адресою з грудня 2011 року, та онучка [PERSON], [INFO], яку зареєстрували за вказаною адресою за місцем реєстрації її батька з 14.12.2012р., з народження дитина була зареєстрована за місцем проживання матері за адресою [ADDRESS], (а.с.7). Вказані обставини підтверджується записами у домовій книзі, яка досліджена у судовому засіданні. Факт непроживання за місцем реєстрації [PERSON] та його доньки [PERSON] з грудня 2011 року, підтвердили [PERSON], [PERSON] Згідно положень ст. 6 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" фізичні особи зобов'язані зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, та у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, з моменту реєстрації за спірною адресою у відповідача а також у його малолітньої доньки виникло право користування чужим майном (сервітут), відповідно до ст.ст. 401, ч.1 405 ЦК України. За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як вказує позивач і не спростовано відповідачем, з грудня 2011 року відповідач забрав свої речі і виїхав з будинку, і не проживає у ньому до теперішнього часу. Тобто, відповідач відмовився від права користування майном позивача у добровільному порядку. Докази, які б свідчили про те, що позивач перешкоджає відповідачу користуватися будинком, в матеріалах справи відсутні. Право користування малолітньої [PERSON] визначається наявністю права користування житловим приміщення її батьків. Крім того, суд приймає до уваги, що малолітня [PERSON] з народження і до 14.12.2012р. була зареєстрована за місцем проживання матері, а за спірною адресою була зареєстрована за місцем реєстрації батька в той час, коли він вже не проживав за зазначеною адресою, тобто, мала місце її реєстрація без вселення у житло. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позов власника майна про визнання відповідача та його малолітньої доньки такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS], є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved