Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

у березні 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом про захист прав споживача та визнання недійсним договору позики. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09 серпня 2019 року між ним та ТОВ "Інфінанс" було укладено договір № 0507246328/1, відповідно до якого [PERSON] отримав позику. Ознайомившись зі змістом договору, позивач вважає, що укладений договір є недійсним, оскільки ТОВ «Інфінанс» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладання договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, проте позивач не підписував даний договір. Відповідач не повідомив позивачу письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору. Позивачу, як позичальнику, бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, необхідні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. На думку позивача, договір про надання позики на умовах фінансового кредиту містить ознаки кредитного договору, однак в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Відповідач не надав позивачу розрахунок загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов"язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв"язку з цим реально нарахований позивачу відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Крім того, відповідачем було введено позивача в оману щодо істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за користування кредитом та щодо великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладеним між сторонами у справі, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. За таких підстав, позивач просить визнати недійсним договір позики № 0507246328/1 від 09.08.19 р., укладений між ним та ТОВ «Інфінанс». Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. (а.с. 17) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року зобов`язано посадових осіб ТОВ «Інфінанс» надати суду належним чином завірену копію договору позики № 0507246328/1 від 09 серпня 2019 року, що був укладений між [PERSON] та ТОВ «Інфінанс» в мережі інтернет. Відповідач ТОВ «Інфінанс» відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПКУкраїни, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. В обгрунтувнання позову зазначено, що 09 серпня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір через мережу інтернет та позивач отримав позику у відповідача ТОВ «ІНФІНАНС», однак укладений між сторонами договір до позову долучено не було та в ході розгляд справи стороною відповідача останній суду надано не було. Як на правову підставу своїх вимог позивач посилається на ч. 1 ст. 230 ЦК України, відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий, правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При вирішенні спору суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз`яснено у п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N9, судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15), необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Згідно із ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Статтею 18 Закону Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції Україниє частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. В ході розгляду справи судом вживались заходи щодо витребування доказів у справі, однак, останні суду надані не були, та стороною позивача в цій частині інших клопотань заявлено не було. Суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема, щодо факту укладення кредитного договору, сплати ним суми позики відповідачу, тощо. Так, суду не наданий ані електронний примірник договору ані письмовий, щоб суд мав можливість пересвідчитися в тому, що він дійсно укладений з порушеннями вимог законодавства, як про це зазначає позивач. Твердження позивача про те, що на момент укладення договору, позивач не мав можливості ознайомитись з умовами даного фінансового кредиту, оскільки відповідачем така можливість йому надана не була, судом до уваги не приймаються, з огляду на те, що таке твердження, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, стороною позивача не підтверджено належними та допустимими доказами. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивач не надала суду доказів на підтвердження наявності достатніх та законних підстав для визнання умов договору несправедливими. Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі № 6-94цс13). Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Outcome: dismissed