Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

01.09.2014 р. позивач звернувся до Хмельницького міськрайонного суду із позовом про визнання недійсним договору дарування від 22.04.1975 р.; скасування заяви [PERSON] від 15.05.2013 р. про прийняття спадщини внаслідок пропуску шестимісячного строку. Позовні вимоги мотивовані тим, що підпис матері позивача на договорі належить не їй, договір дарування вочевидь був виготовлений пізніше (не раніше 1984 р.); будинок, про який йдеться у договорі дарування фактично не існує (оскільки має іншу площу 88,2 кв.м., а не 51,6 кв.м.); вартість будинку зазначена у договорі (2340 крб.) відрізняється від вартості, зазначеній у свідоцтві про право на спадщину та технічному паспорті (89997 грн. та 307959 грн. відповідно). 16.12.2014 р. позивач уточнив та доповнив позовні вимоги. Просить скасувати неконкретизовані підроблені документи на спадщину за заповітом від 24.07.2012 р. та про право власності на нерухоме майно від 15.01.2013 р. В уточненні покликається на те, що договір дарування обумовлював дарування старого будинку, придбаного у 1939 р. загальною площею 28,3 кв.м.; текст договору дописувався пізніше, підпис дарувальника підроблений. Своїм клопотанням від 22.01.2015 р. із зазначених вимог позивач наполягає лише на визнанні недійсним договору дарування або з підстав помилки у предметі (подаровано новий будинок замість старого, причому, не належний дарувальнику), або у зв'язку із підробкою підпису, або у зв'язку із підробкою договору в цілому, або у зв'язку із тим, що [PERSON] своїм заповітом заповіла усе своє майно [PERSON]. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 03.09.2014 р. було відкрито провадження у справі (№686/18628/14-ц). Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 22.01.2015 р. за заявою позивача було залишено без розгляду позовну заяву в частині скасування заяви про прийняття спадщини. Доповненням та уточненням до позовної заяви від 14.05.2015 р. позивач повторно наполягає на позовних вимогах щодо скасування заяви про прийняття спадщини, просить визнати недійсним витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №34502668 від 15.06.2012 р.; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.07.2012 р.; визнати недійсним витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.01.2013 р. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 14.05.2015 р. дану справу направлено за підсудністю до Ярмолинецького районного суду. Розгляд справи здійснювався суддею Ярмолинецького районного суду Шевчик О.М.. Ухвалою від 01.10.2015 р. була задоволена п'ята заява позивача про відвід судді і справу було передано для розгляду судді Кульбабі А.В. Після задоволення заяви [PERSON] про відвід суді [PERSON] ухвалою від 02.12.2015 р., згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.12.2015 р., справа за позовом [PERSON] до Другої Хмельницької держнотконтори, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 22.04.1975 р., була передана для розгляду судді Соловйову А.В. В судовому засіданні позивач позов підтримав із наведених у позовній заяві та уточненнях мотивів. Ствердив, що з аналогічними вимогами він звертався ще в січні 2014 р. до Хмельницького міськрайонного суду, однак, його позов було залишено без розгляду. Покликається на порушення його прав при намаганні ознайомитись із матеріалами спадкової справи; наявність у нього позовних вимог саме до другої Хмельницької державної нотаріальної контори, оскільки для набуття права власності на будинковолодіння в [ADDRESS] у порядку спадкування необхідно визнати недійсним договір дарування від 22.04.1975 р. Стверджує про безпідставне залучення Хмельницьким міськрайонним судом до участі у справі інших відповідачів. Відповідачі [PERSON] в особі опікуна [PERSON]; [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечили, подавши письмові заперечення. Вважають безпідставним заявлення позивачем позову до нотаріальної контори як до відповідача, оскільки статус такого суб'єкту мав би визначатись ним лише як третя особа. Вказують, що перелічені позивачем у позовній заяві ст. ст. 717, 719 - 721 ЦК України спірних відносин не регулюють; а відмінність у площі будинку, зазначеному у технічних паспортах 1974 р. та 2012 р. пояснюється пізнішими добудовами, здійсненими [PERSON] та [PERSON]. Заявами [PERSON] та [PERSON] неодноразово просили розглядати справу в їх відсутності. На підставі наказів ГУЮ у Хмельницькій області №244/09 від 07.06.2013 р. «Про приймання-передавання документів діловодства та матеріальних цінностей Ярмолинецької державної нотаріальної контори», №349/04к від 04.06.2013 р. «Про звільнення [PERSON], №462/09 від 24.10.2013 р. «Про організацію нотаріального обслуговування мешканців Деражнянського та Ярмолинецького районів», у зв'язку із звільненням завідувача Ярмолинецької державної нотаріальної контори, виконання обов'язків по нотаріальному обслуговуванню мешканців Ярмолинецького району з 28.10.2013 р. покладено на державного нотаріуса ІІ Хмельницької держнотконтори Кушал Д.В.. Друга Хмельницька державна нотаріальна контора, як виконуюча обов'язки по нотаріальному обслуговуванню населення Ярмолинецького району Хмельницької області, просила провести слухання справи без участі свого представника. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне. 22.04.1975 р. між [PERSON] та її донькою - [PERSON] був укладений договір дарування цегляного, критого шифером жилого будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] загальною площею 51,6 кв.м., який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Ярмолинецької селищної ради 03.03.1975 р. і зареєстрованого в Хмельницькому БТІ 03.03.1975 р. за №9-1417. Інвентаризаційна оцінка будинку - 2336 крб.; оцінка дару сторонами - 2340 крб.. Договір посвідчений державним нотаріусом Ярмолинецької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1172. [PERSON] померла [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 07.02.1978 р. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 11.11.2011 р. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.07.2012 р., посвідченого державним нотаріусом Ярмолинецької державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №2186 (спадкова справа №141-2012), зазначене будинковолодіння у складі цегляного житлового будинку А-1 загальною площею 88,2 кв.м., житловою площею 63 кв.м., цегляного сараю з літньою кухнею - Б, камінного підвалу - б, цегляної убиральні - В, цегляного сараю - Г, цегляного сараю - Д, штахетної огорожі 1-2 вартістю 89997 грн. в рівних частках було успадковане [PERSON] та сином [PERSON] - [PERSON] При цьому, право власності на ? вказаного будинковолодіння було зареєстроване за [PERSON], що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 15.01.2013 р., у той час як доказів проведення такої реєстрації права власності [PERSON] на ? вказаного будинковолодіння суду не надано. [PERSON] помер [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 25.12.2012 р.. Рішенням Ярмолинецького районного суду від 11.04.2013 р. у справі №689/275/13-ц, яке набрало законної сили 22.04.2013 р., [PERSON] визнано недієздатною та призначено її опікуном [PERSON]. 15.05.2013 р. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась [PERSON] в інтересах підопічної [PERSON] (спадкова справа №30-2013). Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 09.10.2013 р. у справі №689/1110/13-ц [PERSON] відмовлено у позові про надання права на спадкування після смерті [PERSON] разом із спадкоємцями третьої черги за законом. Доказів державної реєстрації певними особами права власності на спадкове нерухоме майно після смерті [PERSON] суду не надано, як і доказів отримання свідоцтва про право на спадщину. Сторони ствердили, що свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] ще ніким не отримувалось у зв'язку із триванням спорів. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до п. 26 вказаної Постанови, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Позивач не є стороною оскаржуваного правочину чи правонаступником сторін правочину у спірних відносинах. Тим не менш, позивач згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України належить до інших заінтересованих осіб, оскільки у позовній заяві та уточненнях він покликається на свої права на подарований будинок, оскільки вважає себе особою, що разом із батьками його будувала, висловлює неконкретизовані претензії майнового характеру на подароване майно. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору позивач адресує лише Другій Хмельницькій державній нотаріальній конторі, представленій відповідними нотаріусами, про що неодноразово позивач наголошував у судових засіданнях. Однак, зі змісту позовної заяви вбачається, що порушення закону вказаним суб'єктом позивач вбачає у процедурі реалізації своїх спадкових прав після смерті [PERSON], що не впливає на дійсність договору. Покликання позивача на пізніше виготовлення договору дарування, зокрема, в силу невідповідності інвентаризаційної вартості будинковолодіння, спростовується зведеним оціночним актом домоволодіння [ADDRESS], де інвентаризаційна вартість станом на 22.01.1974 р. визначена в 2336 крб., що відповідає зазначеному у договорі. Матеріалами справи підтверджується, що станом на 22.01.1974 р. у [ADDRESS] знаходився будинок літ. А-1 без прибудованої веранди (без прим. 1-1, 1-2, 1-3 у плані від 13.06.2012 р.), чим пояснюється розбіжність у площах будинку станом на дату розгляду справи та станом на дату укладення договору дарування. Така прибудова була узаконена рішенням виконавчого комітету Ярмолинецької селищної ради від 25.02.1993 р.. Зазначене також підтверджується листом КП «Ярмолинецьке бюро технічної інвентаризації» №325 від 29.09.2014 р. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що по місцю розташування будинковолодіння, належного до смерті [PERSON] в смт. Ярмолинці по вул. Пархоменко, розташовано два будинки: «старий», у якому проживає [PERSON], та «новий», у якому до смерті проживала [PERSON]. У деякій документації, зокрема, рішеннях виконкому Ярмолинецької селищної ради за 1993 р. вказується адреса [ADDRESS], хоча відповідно до архівної довідки від 26.09.2014 р., листа Державного архіву Хмельницької області від 27.10.2014 р., з 1979 р. по 1992 р. питання щодо зміни нумерації будинків по [ADDRESS] не розглядалось. Водночас, таку згадку у рішенні виконкому щодо адреси [ADDRESS] КП «Ярмолинецьке бюро технічної інвентаризації» розцінило як зміну адреси, що випливає з листа №325 від 29.09.2014 р. Т.зв. «старий» будинок відповідно до експлікації має загальну площу 28,30 кв.м.. Заповітом, посвідченим у той же день, що й оскаржуваний договір, але пізніше від нього, - 22.04.1975 р. державним нотаріусом Ярмолинецької державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за №1175, [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON]. У відповідності до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 30.04.1982 р., виданого Ярмолинецькою селищною радою народних депутатів, цей житловий будинок в [ADDRESS] з приналежними до нього спорудами належить [PERSON] на підставі рішення виконкому Ярмолинецької селищної ради від 11.02.1982 р. взамін свідоцтва на право особистої власності від 21.03.1961 р.. Відповідно до реєстраційної карточки вказаний будинок зареєстрований за [PERSON] в Хмельницькому ООБТІ 30.04.1982 р. під реєстровим №1084 у реєстровій книзі №7. Покликання на те, що оскаржуваним договором був подарований «старий» будинок загальною площею 28,30 кв.м., оскільки саме він розташований в [ADDRESS], не заслуговує на увагу враховуючи, що станом на 22.04.1975 р. питання зміни адреси не виникало, договір містить площу будинку - не 28,30 кв.м., а 51,6 кв.м., що відповідає площі «нового» будинку до проведення його добудови згідно із технічною документацією. Крім того, інвентаризаційна вартість зазначених будинків істотно відмінна: «нового» станом на 1974 р. - 2336 крб., а «старого» станом на 1982 р. - 1862 крб.. На зазначені будинки видавались різні правовстановлюючі документи різним особам: [PERSON] та [PERSON]. Та обставина, що після укладення договору дарування [PERSON] склала заповіт і заповіла усе своє майно [PERSON], не означає включення до складу спадкового майна спірного будинковолодіння. Згідно із змістом самого заповіту, [PERSON] заповіла [PERSON] лише все те, що буде їй належати на момент смерті, а не на момент складання заповіту, що відповідає ст. 525 ЦК УРСР в редакції, чинній на час існування відповідних відносин. Матеріалами справи, зокрема висновком експерта №345/15-26 від 03.03.2015 р. спростовується покликання на підробку підпису дарувальника у договорі. Експертом констатовано, що підписи від імені [PERSON] на договорі дарування, посвідченого 22.04.1975 р. за реєстром №1172; заповіті, посвідченого 22.04.1975 р. за реєстром №1175; в реєстрі №1 нотаріальних дій Ярмолинецької державної нотаріальної контори за №№1172, 1175 виконані однією і тією ж особою. Не надано й належних доказів підробки тексту договору. Згідно із ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно із ст. 48 ЦК УРСР в редакції, чинній на час укладення оскаржуваного договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Суду не доведено наявність підстав, з якими закон пов'язує недійсність договору. Вимоги про скасування заяви [PERSON] про прийняття спадщини, визнання недійсним витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №34502668 від 15.06.2012 р. не підлягають задоволенню враховуючи, що вказані документи не носять характеру правовстановлюючих документів чи правових актів індивідуального характеру; на їх підставі жодні права чи обов'язки у позивача не виникають. Закон не передбачає можливості скасування судом заяви будь-якої особи, у т.ч. поданої із спливом встановлених строків. Такий спосіб захисту не відповідає ст. 16 ЦК України. Оскаржуваний витяг з реєстру прав власності видано лише для подальшого оформлення спадщини, у ньому лише констатується існуючий на дату його видачі правовий режим майна: зареєстрований власник (спадкодавець) та склад майна; права та обов'язки сторін із нього не випливають. Позивач не заперечував правильність такого витягу, оскаржуючи його лише як документ, із використанням якого у подальшому [PERSON] та [PERSON] оформили свої спадкові права після смерті [PERSON]. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, але лише у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Не підлягає задоволенню і вимога про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.07.2012 р., виданого після смерті [PERSON]. В числі спадкоємців [PERSON] є її син, а позивач до числа спадкоємців за заповітом чи спадкоємців відповідної сину - першої - черги спадкоємців за законом, не належить. З урахуванням наведеного, таким свідоцтвом не порушено прав позивача. Заповіт [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Ярмолинецької районної держнотконтори 14.03.2008 р., з якого випливають спадкові права [PERSON] та [PERSON] сторонами не оскаржувався, недійсним він не визнавався. Належних доказів порушення закону при видачі вказаного свідоцтва суду не надано. У зв'язку із цим відсутні і підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.01.2013 р., здійсненого на підставі вказаного заповіту та свідоцтва про право на спадщину. При цьому, згідно із вказаним витягом від 15.01.2013 р. власником частини спірного майна вказано [PERSON], який був залучений до участі у справі судом і щодо якого позивач заявляв, що він його відповідачем не вважає і вимог до нього ніяких немає. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку із чим, згідно із ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed