Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом в інтересах [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, інші суми, належні працівникові при звільненні та індексацію належних до сплати сум, середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що позивач [PERSON] працювала у відповідача з 1990 року. З 03 липня 2017 року її звільнили з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників. В цей же день розрахунок з позивачем по справі всіх належних виплат при звільненні не провели, а саме не виплатили заборгованість по заробітній платі за період березень - червень місяці 2016 року та березень - червень місяці 2017 року в сумі 40256 грн. 26 коп., вихідну допомогу при звільненні в сумі 6694 грн. 69 коп., компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 5318 грн. 73 коп., та матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2350 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за період березень - червень місяці 2016 року та березень - червень місяці 2017 року в сумі в сумі 1960 грн. 06 коп.Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період березень - червень місяці 2016 року в сумі 51482 грн. 46 коп. та березень - червень місяці 2017 року в сумі14062 грн. 06 коп. З вини відповідача [PERSON] відчуває психічні страждання, які полягають в порушенні її звичайного способу життя. Розмір моральної шкоди оцінює в 5000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, її інтереси за довіреністю представляла [PERSON], яка заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В обґрунтування своїх заперечень суду зазначила, що новоутворене ПАТ «Укрзалізниця» не є правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця», де працювала позивач [PERSON], тому у керівництва регіональної філії «Донецька залізниця» відсутні повноваження для виплати заборгованостей по заробітній платі за період березень - червень 2016 року. В новоутвореному підприємстві відсутні будь - які документи на працівника [PERSON], необхідні для нарахування заробітної плати та документи на виплату розрахункових не надходили. тому просила суд повністю відмовити в їх задоволенні. З цих підстав, просила суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КзпП України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно - правовими актами щодо трудових правовідносин. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Позивач [PERSON] з 1990 року знаходилася у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», в наступному Регіональною філією «Донецька залізниця» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до записів у трудовій книжці позивача по справі [PERSON], 08.07.2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». В цей же день станція «Донецьк» Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізоване у виробничий підрозділ «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 03 липня 2017 року позивач [PERSON] була звільнена з займаної посади на підставі ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Запис про звільнення внесено в трудову книжку [PERSON] начальником відділу кадрів Регіональної філії «Донецька залізниця» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», тобто відповідачем по справі. Відповідно до ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Виходячи з цього, обов'язок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, як в даному випадку з позивачем [PERSON], а саме у зв'язку з скороченням штату працівників, покладено на власника. Відтак, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача, що новоутворене підприємство не є правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця», оскільки після реорганізації шляхом злиття підприємств, саме відповідач по справі взяв на себе обов'язки роботодавця та прийняв рішення по звільненню працівників у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача у зв'язку з скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено власником, тобто відповідачем по справі. Отже, Регіональна філія «Донецька залізниця» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» є належним відповідачем по справі, і представник позивача правомірно звернулася до суду з цим позовом за захистом прав і законних інтересів позивача [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає, зокрема права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. При цьому, відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Твердження представника позивача про те, що в день звільнення розрахунок з позивачем по справі всіх належних виплат при звільненні не провели, заслуговують на увагу. Більш того, такий розрахунок виплат відповідачем не проведений і на день розгляду справи в суді. В той же час, суд не погоджується з представленим [PERSON] розрахунком цих сум, так як не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Суд також не може прийняти належним доказом довідки про доходи за період липень 2016 року - червень 2017 року, табеля обліку використання робочого часу в спірні періоди, оскільки надані документи також не знайшли свого підтвердження в суді, і більш того, спростовуються матеріалами справи. Згідно інформації, що міститься в персональній картці застрахованої особи [PERSON] стосовно суми нарахованої їй заробітної плати та з якої сплачено відповідні страхові внески заборгованість по заробітній платі у [PERSON] складає 14106 грн. 57 коп. за березень - травень місяці 2016 року. Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з належних до сплати сум так і не провели. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Виходячи із змісту ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В той же час суд не погоджується із представленим позивачем розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в сумі 65544 грн. 52 коп. з наступних підстав. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Таким чином суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У зв'язку з цим позивачу необхідно сплатити заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 03.07.2017 року по 07.12.2017 року у розмірі середнього заробітку. Відповідно до цього середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 318 грн. 81 коп. (13389,94 (заробітна плата за лютий - березень місяці 2017 року) / 42 робочих дня за два місяця перед звільненням). Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03.07.2017 року по 07.12.2017 року на загальну суму 35706 грн. 72 коп., виходячи із 112 робочих днів при середньоденному заробітку у розмірі 318 грн. 81 коп. (визначеному за період лютий-березень 2017 року із числа відпрацьованих робочих днів за цей період - 42). Інших будь-яких об'єктивних даних, які б підтверджували доводи представника позивача, що у позивача по справі є заборгованість по заробітній платі за червень 2016 року та за період квітень - липень місяці 2017 року, суду не надано. Тому, суд прийшов до висновку, що у позивача за ці періоди немає заборгованості по виплаті заробітної плати. При встановлені суми заборгованості судом прийнято до уваги інформацію, що міститься лише в персональній картці застрахованої особи [PERSON] стосовно суми нарахованої їй заробітної плати та з якої сплачено відповідні страхові внески, та визнано належним доказом, оскільки система персоніфікованого обліку відомостей - це спеціальна інформаційна система, яка створена в Пенсійному фонді, в якій накопичуються відомості про заробіток, дохід, внески і стаж застрахованих осіб. Із системного аналізу діючого пенсійного законодавства України вбачається, що відомості про застраховану особу подаються страхувальниками та після відповідної обробки на місцевому рівні подаються до Державного реєстру застрахованих осіб. У цьому сховищі у вигляді електронних облікових карток накопичуються відомості про застрахованих осіб за весь період їх трудової діяльності. Крім цього, єдина централізована база даних дозволяє накопичувати та зберігати інформацію, що надходить зі всіх місць, де працювала людина протягом своєї трудової діяльності. Це дає можливість одержати інформацію про дохід і страховий стаж застрахованої особи. Також заслуговують на увагу доводи представника позивача з приводу виплати [PERSON] вихідної допомоги при звільненні. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема у п. 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до цього вихідна допомога [PERSON] складає 6694 грн. 97 коп. (13389,94 грн. заробітна плата за 2 місяця перед звільненням / 2 місяця). Також суд погоджується з доводами представника позивача з приводу виплати на користь позивача компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, але в іншому розмірі ніж зазначено в позові, з наступних підстав. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з березня 2016 року по жовтень місяць 2017 року на загальну суму 2172 грн. 42 коп., виходячи із заборгованості по заробітній платі за березень - травень місяці 2016 року в сумі 14106 грн. 57 коп. відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, який в вересні 2016 року становить 101,8% (де різниця складає 253,92 грн.), в жовтні місяці 2016 року - 102,8% (де різниця складає 394,98 грн.), в листопаді місяці 2016 року - 101,8% (де різниця складає 253,92 грн.), в січні 2017 року - 101,1% (де різниця складає 155,17 грн.), в березні 2017 року - 101,8% (де різниця складає 253,92 грн.), в травні 2017 року - 101,3% (де різниця складає 183,39 грн.), в червні 2017 року - 101,6% (де різниця складає 225,71 грн.), в вересні 2017 року - 102% (де різниця складає 282,13 грн.), в жовтні 2017 року - 101,2% (де різниця складає 169,28 грн.). При обчисленні компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, судом був взятий індекс зростання споживчих цін по жовтень місяць 2017 року включно, так як на час розгляду справи відсутня інформація про індекс споживчих цін в листопаді місяці 2017 року. Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої незалежності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Такі ж саме положення містяться і в ст. 24 Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу по справі [PERSON] за період роботи з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року включно було надано щорічну відпустку строком на 10 календарних днів. Згідно з наказом (розпорядженням) № 76/6 від 22.02.2017 року щорічна відпустка [PERSON] була надана з 15.03.2017 року по 24.03.2017 року включно, з виплатою матеріальної допомоги. Відповідно до цього наказу у позивача по справі відпустка за законом складає 28 календарних днів. Отже, залишок невикористаної відпустки становить 18 календарних днів. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 3160 грн. 80 коп., виходячи із заробітної плати за рік 01.02.2016 року по 01.02.2017 рік в сумі 59001 грн. 64 коп. (не врахований червень 2016 року за відсутністю відомостей про заробітну плату) / 12 місяців = 4916 грн. 80 коп. (середньомісячна заробітна плата) / 28 календарних днів відпустки х 18 календарних днів залишку відпустки. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається із матеріалів справи, що не оспорюється сторонами по справі, згідно з п. 3.19 колективного договору, укладеного між керівництвом та Дорожнім комітетом профспілки Донецької залізниці «Про тарифи, трудові та соціальні гарантії», при кожному наданні залізничникам щорічної відпустки, незалежно від часу її надання, виплачувати за письмовою заявою, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 50% тарифної ставки або посадового окладу. Між тим, із наказу (розпорядження) № 76/6 від 22.02.2017 року вбачається, що частина щорічної відпустки була надана позивачу [PERSON] з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що позивач по справі повністю реалізувала своє право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника позивача з приводу неотримання позивачем по справі нарахованих сум щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення. Такі твердження представника позивача не знайшли свого підтвердження в суді, і більш того, спростовуються матеріалами по справі. Так, відповідно до інформаціїщо міститься в персональній картці застрахованої особи [PERSON] стосовно суми нарахованої їй заробітної плати та з якої сплачено відповідні страхові внески, в березні місяці 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 8229 грн. 38 коп., з якої сплачено відповідні страхові внески. Тому, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] повністю отримала нараховані їй кошти за цей місяць, відтак заборгованості по виплаті спірних сум за цей період в неї немає. Таким чином, позовні вимоги в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення є недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Суд, звернув увагу на те, що відповідно до наказу № 114/6 від 27.03.2017 року позивач [PERSON] було надано додаткову відпустку для підготовки і захисту дипломного проекту на 98 календарних днів з 27.03.2017 року по 02.07.2017 року включно з оплатою в порядку і розмірах, що визначаються законодавством згідно ст. 15 Закону України «Про відпустки». Статтею 216 КЗпП України передбачена додаткова відпустка у зв'язку з навчанням у вищих навчальних закладах, навчальних закладах післядипломної освіти та аспірантурі. Згідно із ст. 217 КЗпП України на час додаткових відпусток у зв'язку з навчанням (статті 211, 213, 216 цього Кодексу, за працівниками за основним місцем роботи зберігається середня заробітна плата. Однак, в персональній картці застрахованої особи [PERSON] не міститься інформації про нараховану їй заробітну плату за період квітень - липень 2017 року, а саме за час знаходження у додатковій відпустці у зв'язку з навчанням, та сплату за цей період страхових внесків. При цьому, інші доводи представника позивача щодо неотримання позивачем спірних сум заробітної плати та інших виплат за цей період, розрахункових при звільненні, якими вона обґрунтовувала свої пояснення, суд не приймає до уваги, так як це є припущеннями сторони представника позивача, які в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, крім власних пояснень, представник позивача не надала суду жодних переконливих доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині, а відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України суд прийняв до уваги доводи позивача про завдання їй моральної шкоди внаслідок порушення її законних прав. Суд врахував глибину та тривалість моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача,

Outcome: partial