Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

01 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на загальну суму 24602 грн 64 коп.. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 23 грудня 2014 року відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт позивач надав відповідачу кредит у розмірі 16606 грн 99 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач зобов'язався повернути кредит, сплачувати проценти, виходячи з 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а також штрафи за порушення строків погашення заборгованості. Оскільки відповідач порушив умови кредитного договору та має заборгованість на загальну суму 24602 грн 64 коп., з яких 15 290 грн 26 коп. - заборгованість за кредитом; 1562 грн 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2009 грн 05 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 5740 грн 44 коп. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, банк звернувся з позовом до суду. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій також зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON], будучи у порядку, передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦК України, належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи через оголошення у пресі (а.с. 48), до суду не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено три кредитні договори: №SAMDN50OTC003099637 від 28 квітня 2010 року; №3R415662296 від 23 травня 2012 року; NKH3F521751427 від 03 грудня 2012 року. 23 грудня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», з одного боку, та [PERSON], з другого боку, була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. З пунктів 2.1, 2.2 зазначеної угоди слідує, що позивач надав [PERSON] кредит в сумі 16606 грн 99 коп строком на 36 місяців з 23 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в обмін на зобов'язання останнього сплатити заборгованість по кредиту шляхом внесення щомісячного платежу в сумі 602 грн 50 коп., який складається із заборгованості по кредиту, процентів та інших витрат у відповідності до умов та правил. Датою останнього погашення заборгованості є 31 грудня 2017 року. Погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами в розмірі 602 грн 50 коп. За порушення строків погашення заборгованості більш як на 31 день по зобов'язанням, строк сплати яких настав, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 6311 грн 10 коп. (а.с. 7). З долученого до позовної заяви розрахунку вбачається, що у [PERSON] перед банком утворилась заборгованість по кредиту станом на 19 жовтня 2015 року у розмірі 24602 грн 64 коп., з яких 15 290 грн 26 коп. - заборгованість за кредитом; 1562 грн 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2009 грн 05 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 5740 грн 44 коп. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Договором, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Зазначений правовий висновок щодо застосування норм ст. ст. 1048, 1050 ЦК України, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних та господарських справах від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13. Суд погоджується та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує його при застосуванні вказаних вище правових норм. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За порушення зобов'язання винна особа несе цивільно-правову відповідальність, тобто зазнає основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні боржника певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Разом із тим, вирішуючи позов в частині стягнення з відповідачки суми штрафу, суд звертає увагу на такий прямо прописаний у змісті генеральної угоди. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1218 грн, що підтверджується платіжним дорученням №ІНВ96В1615 від 16 листопада 2015 року, доданим до матеріалів справи (а.с.1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов, стягує з відповідача суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved