Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] , (далі - позивач), звернувся до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі - третя особа) з позовом, в якому просив суд усунути перешкоди та не чинити перешкоди, у здійсненні позивачем права користування спільним допоміжним приміщенням загального користування - технічним поверхом (10 поверх), розташованого за адресою: [ADDRESS]; зобов`язати відповідача забезпечити вільний доступ Позивачу у дане приміщення шляхом демонтажу металевих дверей, які знаходяться при вході в зазначене приміщення, а також стягнути понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному будинку на самому верхньому поверсі передбачений технічний поверх, на якому знаходяться різні комунікаційні системи та який відповідно до чинного законодавства України є спільною сумісною власністю власників квартир (майна) цього будинку. Через те, що відповідач незаконно загородив доступ до технічного поверху будинку, шляхом встановлення металевих дверей мешканці будинку не можуть безперешкодно потрапити на технічний поверх з метою контролю якості комунікаційних систем будинку та його покрівлі. На неодноразові скарги позивача до правоохоронних органів та інших державних органів, останній отримував відповіді, що встановлювали факти протиправних дій відповідача, що перешкоджають користуванню технічним поверхом власникам квартир будинку. На думку позивача, існує загроза життю та здоров`ю мешканців будинку, у зв`язку з тим, що не проводяться планові ремонтні роботи. Покрівля будинку протікає, що призводить до виникнення всякого роду грибків, виникає пліснява, руйнується сам будинок. Позивач вважає, що відповідач своїми протиправними діями порушує його право на вільне користування місцем загального користування, а тому єдиною можливістю відновити його порушене конституційне право на вільне користування своєю власністю (співвласністю) є покладення на відповідача за рішенням суду обов`язку усунути перешкоди в користуванні майном (технічним поверхом) та примусити його забезпечити вільний доступ на технічний поверх, та демонтувати металеві двері, які встановлені на вході на технічний поверх. Відповідач відзив на позов не надав. Третя особа в наданих суду поясненнях зазначає, що розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміна та скасування обмежень щодо користування спільним майном багатоквартирного будинку - приміщеннями загального користування (у тому числі допоміжними) здійснюється за рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку. Проте, на момент подання позову до третьої особи не надходила інформація щодо прийняття співвласниками багатоквартирного будинку, розміщеного за адресою: [ADDRESS] , рішення про вибір управителя, створення ОСББ, ОСН тощо, юридичним наслідком якого є списання з її балансового утримання будинку, а отже, право користування допоміжними приміщеннями зазначеного будинку не визначене в установленому порядку та спосіб його співвласниками, а відтак вимога усунення перешкод у користуванні допоміжними приміщеннями одним співвласником на користь іншого співвласника будинку є неправомірною. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. від 13.04.2020 року відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Копія ухвали від 13.04.2020 року була направлена судом на адресу відповідача, яка не була ним отримана, лист повернувся на адресу суду із зазначенням «за закінченням встановленого строку зберігання», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення, що міститься в матеріалах справи. 10.06.2020 року на сайті Шевченківського районного суду м. Києва було розміщено оголошення, яким відповідача було повідомлено про те, що ухвалою суду від 13.04.2020 року відкрито провадження у справі № 761/6327/20, справу призначено до розгляду за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без виклику сторін; роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями щодо розгляду справив порядку спрощеного позовного провадження; встановлено строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.ст. 174, 178 ЦПК України та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Третя особа скористалась своїм правом, передбаченим ст.ст. 178,180 ЦПК України та 16.06.2020 подала до суду свої пояснення, якими заперечувала проти позову та не визнає його у повному обсязі. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України). Частиною 1 статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина 1 статті 60 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , якому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.07.1996 року належить 1/5 частина квартини. Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 року № 80 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» здійснює господарське відання житлового фонду Шевченківського району міста Києва та обслуговування закріплених за ним житлових будинків. До переліку майна, яке закріплене за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» та перебуває на його балансовому утриманні належить жилий будинок за адресою, [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, на адресу позивача надійшла відповідь на його звернення від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 30.01.2019 року № 68/1 та від Управління житлово-кумунального господарства Шевченківської районної в м. Києва державної адміністрації від 30.01.2019 № 109 109/ОПП/КО 69 якою повідомлялось, що власник квартири [ADDRESS] дозвільної документації на переобладнання технічного поверху зазначеного будинку не надав, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» готуються відповідні документи для передачі до суду. З листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 18.04.2019 № 1881/3 адресованому адвокату Бригадир Ю.В. вбачається, що представники обслуговуючої організації мають вільний доступ до технічного поверху будинку, для здійснення обслуговування інженерних мереж в житловому будинку [ADDRESS] , у зв`язку з чим передача документів до суду не здійснювалась, оскільки права комунального підприємства не порушені. До вказаного листа додано припис ПП «Українського центру нерухомого майна» від 27.03.2019 року № Т/245/1 виданий гр. [PERSON] ( [ADDRESS] ), яким встановлено, що власник квартири [ADDRESS] при вході до загального коридору перед входом на технічний поверх першого під`їзду встановила металеві двері та замкнула їх на замок без надання екземпляру ключа експлуатуючій організації чи диспетчерській службі. В даному приписі висунута вимога, адресована гр. [PERSON] , надати доступ та ключі від технічного поверху до чергового обслуговуючої організації та лист-попередження ПП «Українського центру нерухомого майна» від 27.07.2019 року № Т/332/1 виданий гр. [PERSON] ( [ADDRESS] ) з вимогою терміново надати ключі на диспетчерську службу за адресою; [ADDRESS] . З відповіді Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.10.2019 № 073-073/П-669/1-1800 на звернення позивача від 28.08.2019 щодо проведення перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності під час виконання будівельних робіт із реконструкції технічного поверху власником квартири [ADDRESS] та інших питань, вбачається, що станом на час відповіді, Департамент не видавав та не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт. Під час виїзду на місце посадової особи Департаменту з метою проведення перевірки, доступу до технічного поверху не було, власник чи уповноважені особи власника квартири [ADDRESS] були відсутні, що унеможливило проведення перевірки у відповідності до вимог п.9 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 № 553. Враховуючи зазначене, з метою здійснення заходів спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил Департамент письмово запросив власника нерухомого майна - фізичну особу з необхідними документами, проте. У зазначений час замовник будівництва чи уповноважені особи до Департаменту не з`явились, документи не надали. Департамент письмово звернувся до Шевченківського УП ГУНП к м. Києві з проханням сприяти Департаменту в проведенні перевірки. У відповідності до положень ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 16 ЦК України в частині 1 визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (статті 317, 319 Цивільного кодексу України). Проте юридично забезпечена можливість здійснювати правомочності щодо володіння, користування і розпорядження власника належним йому майном не може виходити за рамки, встановлені правовими нормами, що регулюють відносини у сфері власності (абзац другий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року N 4-рп/2005 у справі про права акціонерів ЗАТ). Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно зі статтею 19 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб`єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру. Правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників, виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у різних формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній власності - шляхом взаємного волевиявлення усіх співвласників, при спільній частковій власності - лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності. У відповідності до ч. 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.. Рішенням Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року N 14-рп/2011 встановлено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року по справі №4-рп/2004 встановлено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. У відповідності до ч.2 ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.1, 2 ст.369 ЦК України). Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). У відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Цей Закон визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління. Відповідно до ст.10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування ним. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права співвласників багатоквартирного будинку залежать від правового статусу приміщення і відрізняються залежно від того, чи є приміщення допоміжним або нежитловим. Співвласники багатоквартирного будинку, якщо мова йде про допоміжні приміщення, мають право користування такими приміщеннями, право отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень. Якщо хтось заважає співвласникам багатоквартирного будинку використовувати допоміжні приміщення, вони мають право на захист своїх прав в судовому порядку, шляхом подання позову про усунення перешкод у здійсненні права користування. При цьому для задоволення такого позову необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди; внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного суду від 23.10.2019 року по справі № 598/175/15-ц. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не надано доказів щодо розташування зазначених у позові приміщень у вказаному будинку та їх належність до допоміжних приміщень загального користування с багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] . Також позивачем не було надано до суду доказів, що співвласники багатоквартирного будинку приймали рішення у відповідності до вимог Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та вирішували питання, щодо користування спільним допоміжним приміщенням загального користування - технічним поверхом (10 поверх), розташованого за адресою: [ADDRESS] , перший під`їзд. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed