Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Рішенням Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2013 року поновлено позивачу строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість в сумі 4309 грн. 49 коп. та судові витрати у розмірі 229 грн. 40 коп. Не погодившись з вказаним рішенням [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що з оскаржуваним рішенням не згодний та вважає, що воно підлягає скасуванню, оскільки позивачем не було доведено обставини, що мають значення для справи, а судом першої інстанції не досліджено належним чином всі обставини справи. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначає, що судом порушено норми ч. 5 ст. 267 ЦК України, з матеріалів справи не вбачаться поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки відповідач оплачував частково послуги позивача, останній раз оплата була здійснена в квітні 2009 року, а позивач пред'явив позов 24 травня 2013 року з вимогами про стягнення за 2009 рік, тоді як за його вимогами можливе було б стягнення боргу тільки за період з червня 2010 року. Також апелянт зазначає, що суд неправильно визначив правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, помилково вважаючи, що вони регулюються Законом України про житлово-комунальні послуги, тоді як зазначені правові відносини повинні регулюватися Цивільним кодексом, зокрема ст. 526 ЦК України. Таким чином, враховуючи вимоги зазначеної статті, позивач надавши послугу повинен скласти про це відповідний акт, тоді як не було надано суду жодного акту, складеного між відповідачем та позивачем про виконання будь-яких послуг, а ті акти, які відповідач надав про надання послуг не можуть бути доказами, оскільки апелянту вони не надавались. Також апелянт зазначає, що позивач не надав суду розрахунку заборгованості за період з лютого 2005 року по 23 травня 2010 року на заборгованість в розмірі 2060, 90 грн., а обмежився лише простим складанням нарахованої оплати, та відрахував від неї внесену оплату, тобто не вказав, за які місяці, якого року заборгованості нарахована ця оплата, який борг становить за кожний місяць, а суд переніс ці вимоги до рішення в тому вигляді, як вони існували в позовній заяві. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач та його представник не надав суду доказів того, що [PERSON] не отримував послуги, а апелянт не вбачає можливим надати докази того, що був відсутнім. Також апелянт зазначає, що докази, надані позивачем не містять інформації про надання послуг, про що звертала увагу суду представник позивача. Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2013 року. Сторони до судового засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що в справі є розписки та заява від відповідача [PERSON] про слухання справи у його відсутність. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Комунальне підприємство "Житлове підприємство «Городок» є виконавцем з надання послуг, які входять до квартирної плати. Згідно з договорами про надання послуг з обслуговування житлового фонду між Шахтарською міською радою та КП "Житлове підприємство "Городок" позивач здійснює розрахунки з наймачами і власниками приміщень у житлових будинках, надає платні послуги населенню. За період з 01.10.2009 року по 01.09.2012 року за відповідачем значилась заборгованість в сумі 3289 грн. 91 коп. 06.12.2011 року ухвалою Шахтарського міськрайонного суду було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу. 26.09.2013 року позивач збільшив позовні вимоги, вважаючи що оскільки відповідач останню оплату за житлово-комунальні послуги здійснив у квітні 2009 року, до моменту подачі позову періодично з лютого 2005 року здійснював оплату в розмірі більше нарахованої щомісячної плати, тобто вчиняв дії, які свідчать про визнання ним боргу, то можливо стягнути з відповідача заборгованість за період з лютого 2005 року по момент подачі позову до суду в розмірі 4309,49 грн. На протязі трьох років з квітня 2009 року до 18.10.2011 року позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу. Ухвалою суду від 06.12.2011 року позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу. 19.07.2012 року позивач повторно звернувся до суду з позовом, однак ухвалою суду заява була повернута позивачу. 20.12.2012 року позивач знову звернувся з позовом, ухвалою суду від 14.01.2013 року у відкритті провадження було відмовлено, так як відповідач не значиться зареєстрованим у м. Шахтарську. Згідно із ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду є, в тому числі: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Вирішуючи питання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давнини, суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що відповідач з 2005 року періодично оплачував комунальні послуги в більшому розмірі ніж встановлена у відповідний період плата за послуги, тобто тим самим визнавав існуючу заборгованість за попередній період, проте з такими висновками суду погодитись не можна. Як вбачається з уточненої позовної заяви позивача (а.с. 47), заборгованість в межах строку позовної давнини, а саме за період з 23.05.2010 року по 23.05.2013 року становить 2248,59 гривень. Заборгованість по за межами строку позовної давнини становить за період з лютого 2005 року по 23.05.2010 року в сумі 2060,90 гривень. Відповідно до п. 1 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, або іншого обов'язку. Як вбачається з виписки з особового рахунку відповідача [PERSON], той дійсно робив нерегулярні платежі за комунальні послуги за період з грудня 2005 року по квітень 2009 року, проте з травня 2009 року відповідач жодних виплат за комунальні послуги не робив. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача лише у червні 2013 року, до часу звернення дійсно робив декілька спроб звертатися до суду із заявами про видачу судових наказів та безпосередньо із позовами проте такі заяви до суду позивачем подавалися із тривалими інтервалами та до суду не було подано жодних доказів, які б вказували на поважність причин пропуску строку позовної давнини. За таких обставин апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити та застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість саме за період з 23.05.2010 року по 23.05.2013 року становить 2248,59 гривень. Ст. 151 Житлового кодексу України встановлено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати прибудинкову територію. У відповідності з п. п. 4, 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, власник квартири зобов'язаний сплачувати послуги в повному обсязі у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином апеляційний суд не приймає як довод апеляційної скарги, ту обставину, що позивачу, як виконавцю робіт на підтвердження їх виконання необхідно було складати та підписувати з відповідачем акти виконаних робіт, оскільки відповідачем такі послуги були отримані та останній у судовому засіданні не надав жодних доказів неотримання таких послуг. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд вважає висновки суду в частині необхідності задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово - комунальні послуги за період з 23.05.2010 року по 23.05.2013 року обґрунтованими і такими, що підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Outcome: partial