Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 2004 року до 22.11.2005 року, на теперішній час шлюб між ними розірвано. У вказаному шлюбі позивач народила доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина мешкає разом із матір`ю, [PERSON] з часу припинення шлюбних відносин не бере участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, не спілкується зовсім з дитиною, свідомо нехтує своїми обов'язками щодо виховання та матеріального забезпечення своєї доньки, не бере участі у вирішенні її подальшої долі, не виявляє найменшої батьківської турботи, повністю відсторонився від своєї неповнолітньої дитини. У зв'язку з викладеним позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітньої доньки [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, навела аргументи на підтримання своєї позиції, аналогічні вказаним у позовній заяві, не заперечувала проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних, доказів, ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду, однак для участі в судовому засіданні не прибув, про наявність поважних для цього причин не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надав, відзиву на позов до суду не направив; натомість відповідачем надана до суду нотаріально посвідчена заява від 22.02.2017 року, згідно з якою [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 13,41,54). Третьою особою - Органом опіки та піклування Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області не направлено повноважного представника для участі в судовому засіданні, надані заяви про розгляд справи без участі такого представника (а.с.38,49,50). Судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив такі обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст.165 СК України [PERSON] як один із батьків має право на звернення до суду з позовом до батька дитини про позбавлення батьківських прав. Згідно зі ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", ст.59 Закону України "Про освіту" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Позивач [PERSON], [INFO], є громадянкою України, внесена до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, не є працевлаштованою, отримувала державну допомогу сім`ям з дітьми з 01.05.2018 року по 01.07.2018 року на загальну суму 4512,50 грн., інших доходів не отримує (а.с.7-8,18,19). [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 2004 року, 22.11.2005 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджено наданою позивачем копією свідоцтва серії [NUMBER], виданого 22.11.2005 року відділом РАЦС по Ізюмському району Ізюмського МРУЮ Харківської області (а.с.11). Неповнолітня [PERSON] народилась [INFO] у с. Студенок Ізюмського району Харківської області, батьками її є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). [PERSON] 04.05.2016 року зареєструвала шлюб із [PERSON], що підтверджено наданою позивачем копією свідоцтва про шлюб (повторного) серії [NUMBER], виданого 05.05.2016 року Ізюмським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області (а.с. 12). Позивач [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають у будинку за адресою: [ADDRESS]; у цьому ж будинку мешкає чоловік позивача [PERSON], що підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування від 21.06.2018 року вих. № 02-01.48/53 (а.с.14,15,20,21). Позивач [PERSON] за місцем поживання територіальною громадою характеризується позитивно, (а.с.15). Неповнолітня [PERSON], [INFO], перебуває на диспансерному обліку у лікаря - педіатра з приводу захворювання хребта (а.с.22), в іншому є цілком здоровою, є ученицею 9 класу Комунального закладу «Студенокський ліцей Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області», батько дитини - [PERSON] не бере участі у вихованні доньки, не цікавиться долею дитини, не відвідує батьківські збори, не спілкувався з вчителями, вихованням та утриманням дитини опікується її мати - [PERSON], що підтверджено інформаційною довідкою навчального закладу від 11.06.2018 року № 01-22/41 (а.с.16). Згідно з довідкою Лиманського МВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 16.07.2018 року № 14.32-1222870/1 виконавчий лист у справі № 2-2004-05, виданий 16.08.23005 року Краснолиманським міським судом Донецької області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO], перебував на примусовому виконанні у державного виконавця, 12.04.2013 року стягувачем [PERSON] подана заява про повернення виконавчого документа без виконання, повторно на виконання до територіального органу ДВС вказаний виконавчий документ від стягувача не надходив (а.с.17) Крім того, показаннями свідка [PERSON], допитаної в судовому засіданні, підтверджено, що відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, не цікавиться станом здоров'я та подальшою долею доньки, позивач сама утримує дитину, доглядає за нею, допомагає їй у цьому лише її теперішній чоловік [PERSON] Суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], виходячи з такого. Згідно зі ст. 32 Конституції України «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України…». «…Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою» (ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» «…Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків». Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» «Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини… Держава надає батькам … допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей…, захищає права сім'ї». «Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили» (ст. 14 згаданого Закону). Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття; малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі - позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень ст. 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до положень ст. 9 Конвенції ООН про права дитини держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до роз'яснень, викладених у пп. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення,не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, протоколів до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні такої категорії справ про позбавлення батьківських прав Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine, заява № 39948/06, від 18.12.2008 року, пп.47-51) в черговий раз зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (п. 47 вказаного рішення Суду) Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст.8 Конвенції (п. 48 згаданого рішення Суду). Суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (п.49 наведеного рішення Суду). Потрібно з'ясовувати наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (п.50 вказаного рішення Суду). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (п. 51 згаданого рішення Суду). Суд погоджується із вимогами позивача [PERSON] щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON], оскільки такі вимоги є вмотивованими, доцільними з погляду позитивного впливу на мнеповнолітню дитину відповідача, відповідач життям та здоров'ям дитини тривалий час не цікавиться, матеріально дитині не допомагає, морально дитину не підтримує. Суд додатково вважає за необхідне роз'яснити учасникам процесу, що відповідно до ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved