Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

01 липня 2008 року між [PERSON] (орендодавець) та приватним підприємством «ТАЛВВ» (орендар) було укладено договір оренди землі, зареєстрований в ЗРФ ДП «Центр ДЗК» 06.05.2009 за № 040927400042 (далі - Договір оренди), відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, кадастровий номер [NUMBER], що належить орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Головою Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області 20 липня 2005 року (п. 1). Державна реєстрація Договору оренди підтверджується відповідним записом в самому договорі та засвідченою копією аркушу книги записів реєстрації договорів оренди землі, наданою управлінням Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області, номер запису про реєстрацію за книгою 42 від 06.05.2009. Згідно з п. 8 Договору оренди цей договір укладено на 10 років, що зазначено в двох оригінальних примірниках цього договору, наданих відповідачем та управлінням Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області. Разом з цим, у доданій позивачем до позовної заяви копії Договору оренди та в оглянутому під час судового засідання оригінальному примірнику, наданому позивачем, в пункті 8 строк договору не зазначено, а саме міститься незаповнена графа: «Договір укладено на ___ років». Справжність свого підпису в усіх примірниках Договору оренди позивач не заперечує, проте під час судового розгляду позивач пояснив, що домовлявся з відповідачем про укладення договору на строк 5 років, а на відсутність строку дії договору під час його підписання позивач, за його словами, не звернув уваги. Водночас, згідно з наданими відповідачем копіями видаткових касових ордерів від 29.10.2010 № 63/11 на суму 2550,00 грн., від 29.10.2010 № 63/12 на суму 2550,00 грн., від 29.10.2010 № 63/13 на суму 2550,00 грн., від 29.10.2010 № 63/14 на суму 2550,00 грн., від 29.10.2010 № 63/15 на суму 2550,00 грн., від 29.10.2010 № 63/16 на суму 2550,00 грн. підтверджується отримання позивачем орендної плати за Договором оренди за 6 років, а саме з 2010 по 2015 рік. Також, відповідач надав суду копію заяви позивача від 05.11.2009 з проханням видати орендну плату за 2009 - 2015 роки. Позивач у судовому засіданні не заперечив те, що він дійсно отримував кошти за вищевказаними видатковими касовими ордерами, але зазначив, що це мало місце у 2006 - 2008 роках, проте при цьому позивач не зміг пояснити чому, в такому разі, ці видаткові касові ордери датовані 2010 роком. Відповідно до п. 41 Договору оренди за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (далі - Закон № 161-XIV) в редакції, що була чинною на момент укладення Договору оренди, істотними умовами договору оренди землі, зокрема є: строк дії договору; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Частиною другою статті 15 Закону № 161-XIV в редакції, чинній на момент укладення Договору оренди, було визначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Виходячи з аналізу наведених норм ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України, ст. 15 Закону № 161-XIV, суд дійшов висновку про те, що підставою для визнання договору оренди землі недійсним є відсутність у ньому однієї з істотних умов, якщо це спричинило порушення прав сторони договору. Разом з цим, за наявності декількох примірників договору, не заповнення в одному з них графи щодо строку договору, саме по собі не може вважатися відсутністю згоди сторін договору щодо цієї істотної умови, крім випадків доведення факту підроблення інших примірників. Так, у двох із трьох примірників Договору оренди, підписаних сторонами, зазначено, що цей договір укладено на 10 років. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що на момент підписання ним Договору оренди, в усіх трьох його примірниках не було зазначено строку оренди. За наведених обставин не зазначення в одному з трьох примірників Договору оренди строку оренди не є доказом відсутності згоди його сторін щодо цієї істотної умови, а отже суд визнає, що сторонами було погоджено десятирічний строк оренди, що закінчується 01.07.2018. Посилання позивача на відсутність в Договорі оренди істотної умови про відповідальність за несплату орендної плати, як на підставу для визнання договору недійсним, суд визнає необґрунтованим, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У позовній заяві не наведено фактичних обставин стосовно порушення права позивача як орендодавця на отримання орендної плати, а лише зазначається про неможливість, на думку позивача, захистити свої права у випадку порушення їх відповідачем. Таке твердження позивача суд не бере до уваги, з огляду на положення частини четвертої статті 60 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, пункт 41 Договору оренди містить умову щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання обов'язків за договором, відповідно до закону. Пунктом 11 Договору оренди передбачено обов'язок внесення орендної плати один раз на рік кожного року до 31 грудня. Отже, Договором оренди передбачено відповідальність за невнесення орендної плати відповідно до загальних норм чинного законодавства України. Таким чином, недоведеність обставин, на які посилався позивач в обґрунтування заявленого позову, є підставою для відмови у його задоволенні в повному обсязі. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed