Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення грошових сум, в зв»язку з порушенням зобов»язань. В обґрунтування позову зазначено, що 06.05.2015 року позивач, перебуваючи в приміщенні прокуратури Деснянського району м. Києва, познайомився із відповідачкою [PERSON] Остання, розповіла йому, що має проблеми щодо неналежного виконання певними особами своїх зобов»язань по реконструкції пам»ятників її родичів на Лісовому кладовищі. Позивач запропонував відповідачці її підвезти, та, остання, погодилась. В подальшому відповідач сказала йому, що якщо він вирішить її проблеми, вона перепише на нього квартиру, так як є самотньою. Позивач запропонував відповідачу сплатити їй кошти в якості одного зі своїх зобов»язань в рамках договору довічного утримання, на що відповідач погодилась. Згодом, перебуваючи в квартирі [PERSON], позивач погодився на пропозицію відповідачки укласти із нею договір про їх правовідносини і передав їй суму коштів в розмірі 150 000 грн. Позивач 06.05.2015 року склав письмово договір, та відповідач погодилась на всі його умови, добровільно підписавши його. До 14.05.2015 року ним виконувались умови щодо реконструкції пам»ятників на могилі родичів відповідачки, однак, зателефонувавши відповідачці щодо оформлення договору довічного утримання, остання, відмовилась від його укладення. Вважає, що відповідач порушила умови за договором, в зв»язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути із відповідача на його користь гроші в сумі 150000 грн. та штрафні санкції за договором в сумі 1500000 грн. В серпні 2015 року позивач змінив предмет позову, уточнивши позовні вимоги та просив суд визнати його набувачем за договором довічного тримання з відчужувачем [PERSON] В обґрунтування змін позивачем зазначено, що на підставі ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов»язання не допскається та останнє має виконуватись належним чином, договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідач порушила договірні зобов»язання та ухиляється від нотаріального посвідчення договору довічного утримання, а відтак, на підставі ст. ст.. 220, 744, 754 ЦК України, він є набувачем за договором довічного утримання. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач та її представник в судовому засідання позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні позову відмовити, посилаючи на те, що відповідачка не мала наміру укладати договір довічного утримання з позивачем та жодні грошові кошти позивач їй не передавав. Відповідач вчинив шахрайські дії щодо відповідача та пред»явив до суду необґрунтований та безпідставний позов. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надані сторонами, а також з»ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] року та зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Є інвалідом 3 групи (а.с.4-6, 7). Відповідач [PERSON] народилась [INFO] року та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Є пенсіонеркою, має інвалідність 2 групи (а.с.45-46, 47). Відповідно до копії договору від 06.05.2015 року, наданого позивачем, - 06.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] на підставі ст.ст. 6, 627 ЦК України укладено договір, відповідно до якого [PERSON] до 15.05.2015 року зобов»язується укласти з [PERSON] договір довічного утримання з передачею у власність [PERSON] своєї частку квартири за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] до підписання цього договору передає [PERSON] у власність 150000 грн., з яких: 70000 грн. на реконструкцію пам»ятника, 40000 грн. - на операцію, 40000 грн. - на протезування. Після укладення договору довічного утримання [PERSON] зобов»язується доглянути [PERSON] до її смерті, поховати її та щомісячно надавати їй 1000 грн. до її смерті. Підписання даного договору [PERSON] означає, що [PERSON] гроші в сумі 150000 грн. від [PERSON] отримала до підписання договору. В разі невиконання [PERSON] своїх зобов»язань по укладенню договору довічного утримання з [PERSON] до 15.05.2015 року, [PERSON] зобов»язана впродовж трьох днів повернути [PERSON] гроші в сумі 150000 грн. та неустойку у вигляді штрафу в сумі 1500000 грн. Відповідно до п. 6 зазначеної копії договору, вказано, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами (а.с.8). Зазначений договір надруковано за допомогою комп»ютерної техніки. Відповідно до витягу із кримінального провадження № 42015100010000218, 08.07.2015 року за заявою [PERSON] були внесені відомості до ЄРДР щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Фабула: 06.05.2015 року [PERSON] шляхом обману та зловживання довірою, отримав підпис [PERSON] та в подальшому підробив договір позики на загальну суму 15000 грн. (а.с.62). В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 01.02.2016 року начальнику Голосіївського УП щодо закінчення досудового розслідування за кримінальним провадженням № 42015100010000218 від 08.07.2015 року (а.с.71). Відповідно до листа Голосіївського УП від 28.03.2017 року, [PERSON] повідомлено про те, що досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 42015100010000218 від 08.07.2015 року триває та встановити суб»єкт та суб»єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, не виявляється можливим. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2018 року, позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, - залишено без задоволення. Крім того, в матеріалах справи міститься копія договору від 12.05.2015 року, надана стороною відповідача, який оформлено письмово прописом, відповідно до якого, [PERSON] і [PERSON] уклали цей договір про наступне: 1. [PERSON] оформляє із [PERSON] договір довічного утримання із оформленням на [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS]. 2. [PERSON] зобов»язується доглянути [PERSON] до її смерті і надавати їй допомогу в сумі 1000 грн., а також поховати її біля сина та чоловіка на Лісовому кладовищі. Відповідно до пункту 3 зазначеного договору, вказано, що зобов»язання [PERSON] наступає з моменту оформлення договору довічного утримання. В обґрунтування змінених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач зобов»язалась укласти з позивачем договір довічного утримання, однак, у встановлений договором строк своїх зобов»язань не виконала, ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, а відтак він є законним набувачем за договором довічного утримання з відчужувачем [PERSON] Інших вимог позивачем не пред»явлено. З наведеними твердженнями позивача суд не погоджується за таких підстав. Статтею 744 ЦК України визначено поняття договору довічного утримання (догляду). Так, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. При виконанні цих умов у відповідності до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання за правилами ст. 334 ЦК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Крім того, як викладено в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину недійсними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно із ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Приписами ч.1 ст. 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях сторін. Згідно із ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Приписами ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, суд вважає, що доводи позивача, що він та відповідач домовились щодо усіх істотних умов договору довічного утримання, який мав би бути укладений в подальшому, а також відповідач в будь-який спосіб неправомірно ухиляється від нотаріального посвідчення договору довічного утримання, а відтак наявні підстави для визнання його набувачем за договором довічного утримання, - не знайши свого підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, надаючи оцінку доказам та доводам позивача стосовно вимоги про набуття ним прав за договором довічного утримання, на думку суду, є не правильним способом захисту порушеного права, оскільки, обставини, викладені позивачем, за умови їх доведеності, - є підставою для визнання договору дійсним, що не є предметом даного позову та наведених вимог позивачем не пред»явлено. Суд, враховуючи викладене в сукупності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, та не зазначено набувачем яких саме прав він є, а суд позбавлений можливості вийти за межі пред»явлних позовних вимог, - вважає, що позов є безпідставним та недоведеним, в зв»язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed