Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

02.02.2016 року позивач звернулась\~\~до суду із позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, разом як подружжя не проживають з 2010 року. Представник позивача\~ суду подала заяву в якій просила позовні вимоги задоволити повністю а справу розглядати у її відсутність. В судове засідання\~відповідач не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до положень Конвенції про отримання за кордоном доказів у цивільній або комерційній справах 1970 року. Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області повернуло без виконання судове доручення Рівненського міського суду Рівненської області, оскільки станом на 20.07.2016 року за вказаною адресою запитувана особа не проживає. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача згідно ст.\~169,\~225 Цивільного процесуального кодексу України\~з винесенням заочного рішення. Суд,\~дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб вбачається, що\~\~між [PERSON] Драганом та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований 18 лютого 2006 року міським управлінням Стари Град, Республіка Сербія, реєстраційний номер 87. Відповідно до\~ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог\~Сімейного Кодексу України\~щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно зі\~ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~припинення шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє місце проживання. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 року №24-754/0/4-13, справи про розірвання шлюбу між одним з подружжя - громадянином України та другим із подружжя незалежно від його громадянства, підсудні судам України. Згідно з\~Постановою Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один із яких проживає в Україні, питання підсудності визначається загальними правилами, встановленими\~ст. 110 ЦПК України. Відповідно до ст. 28 Конвенції про правовому допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка була ратифікована 10.11.1994 року і застосовується у відносинах з державами - членами Співдружності Незалежних держав - по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство договірної сторони, громадянами однієї договірної сторони, а другий - іншої договірної сторони, застосовується законодавство договірної сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту,\~\~час сумісного не проживання, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в зв'язку з чим позовні вимоги про\~\~розірвання шлюбу підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved