Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить стягнути з Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" на його користь середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2016 року по 11 липня 2017 року у розмірі 32 557,35 грн., посилаючись на те, що при його звільненні з даного підприємства відповідні розрахунки з ним проведені не були. Крім того, позивач, посилаючись на викладені обставини, простить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 2 000,00 грн. В судове засідання позивач не з»явився, причини неявки не повідомив і заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. У судовому засіданні його представник позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] повністю. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні, надавши суду письмовий відзив на позовну заяву і заяву про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] Заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, а також дослідивши письмові докази, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], який працював у Житомирській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» на посаді провідного інженера, Наказом № 64-к від 15 квітня 2016 року позивач був звільнений із займаної посади в цей же день, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а. с. 9). Відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, у зв'язку з чим заборгував йому заробітну плату у розмірі 8 038,08 грн., що підтвердилось копією довідки Житомирської регіональної філії Центр державного земельного кадастру за № 4 від 19.01.2017. Крім того, на підставі вказаної довідки, Корольовьским районним судом було видано судовий наказ від 21 лютого 2017 року щодо стягнення з Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру " в особі Житомирської регіональної філії Центр державного земельного кадастру на користь позивача зазначеної заборгованості (цивільна справа № 296/1359/17, а. с. 10). Відповідно копії довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12 липня 2017 року (а. с. 8), відповідачем 11 липня 2017 року на картку/розрахунок, що належить [PERSON], було перераховано грошові кошти у сумі 8 038,08 грн. Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16. Встановивши вину відповідача в невиплаті належних позивачеві при звільненні грошових сум, а також те, що виплата вказаних грошових сум була здійснена під час примусового виконання судового рішення, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Визначаючи розмір середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, суд приймає наданий позивачем його розрахунок. Позовна давність, про яку заявив представник відповідача, до вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку не застосовується, оскільки згідно положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, що мало місце в даному випадку, працівник має право звертатись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, у зв'язку з чим заперечення відповідача в цій частині є необґрунтованими. Крім того, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 2 000,00 грн. та просить стягнути на його користь. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, враховуючи вимоги ст.237-1 Кодексу законів про працю України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з обґрунтувань позивачем характеру, обсягу заподіяних йому моральних збитків, глибини його душевних страждань. При визначенні доцільності та розміру моральної шкоди, суд відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, тривалість вимушених змін у його житті, невиплата заробітної плати, що призвело до матеріальних проблем та порушення нормальної життєдіяльності [PERSON], суд вважає за доцільне стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 700,00 грн. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: partial