Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

01.06.2020 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , в якій просить суд визнати за ним - [PERSON] право власності на спадкове майно за заповітом, що складається з Ѕ частини чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 71,3 кв.м., в тому числі житловою площею 47,2 кв.м., що залишилась після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] , яка за життя залишила на його ім`я заповіт, посвідчений Сорокою Л.З. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 07.10.2019 року № 475, відносно усього майна, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі, все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право. Позивач вказує, що у встановленому законом порядку він прийняв спадщину за заповітом, про що 29.11.2019 року подав заяву про прийняття спадщини, на підставі якої Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Л.Г. відкрила спадкову справу № 25/2019. Позивач зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1994 року № [NUMBER] , зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №15-1933, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, на підставі розпорядження органу приватизації № 31232 від 13.01.1994 року його бабусі - [PERSON] та його матері - [PERSON] належить по 1/2 частини чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] , яка складається з чотирьох кімнат загальною площею 71,3 кв.м., в тому числі, житловою площею 47,2 кв.м. Позивач вказує, що за життя його бабуся [PERSON] мала двох дітей - [PERSON] , яка є його матір`ю, та [PERSON] , який є його дядьком. 28.05.2020 року, як стверджує позивач, він звернувся до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Л.Г., яка відкрила спадкову справу №25/2019, із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частини квартири, що заповіла йому бабуся. Однак,\~листом від\~01.06.2020\~року Приватний\~нотаріус Одеського\~міського нотаріального\~округу Прокоф`єва\~Л.Г.\~відмовила йому\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом на\~Ѕ частину квартири, оскільки [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті його матері [PERSON] і він має право на обов`язкову частку у спадщині на 1/4 частину квартири від 1/2 частини спадкового майна, що взагалі складає 1/8 частини від всієї квартири, оскільки він є непрацездатною особою. Разом з тим, позивач категорично не погоджується з тим, що за наявності заповіту на його ім`я, йому не видають свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину спадкового майна. На думку позивача, відповідач - [PERSON] не є непрацездатною особою, оскільки по-перше, він не набув пенсійного віку, а по-друге, він працює і не визнаний особою з інвалідністю в установленому порядку. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 03.06.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Розгляд справи\~призначено в\~порядку загального\~позовного провадження.Призначено підготовче засідання. Задоволено клопотанняСалій Євгенія Валентиновича про витребування доказів. Витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Людмили Геннадіївни належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи №25/2019, заведеної 29.11.2019 року до майна [PERSON] , яка померла [INFO] . 28.09.2020 року до канцелярії суду від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Людмили Геннадіївни надійшли належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.01.2021 року було витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відомості відносно того, чи перебуває на обліку в Пенсійному фонді - [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 09.08.1996 року Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ), чи отримує він пенсію за віком або по інвалідності, у разі, якщо отримує пенсію, зазначити з якого саме часу та на якій підставі. 02.02.2021 року до канцелярії суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшла відповідь на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19.01.2021 року про витребування доказів. 31.03.2021 року від представника відповідача до канцелярії суду надійшли заперечення на позов, в яких представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом у повному обсязі. В обґрунтування наданих заперечень представник відповідача посилається на те, що станом на дату смерті заповідача - [PERSON] , відповідачу - [PERSON] було повних 61 рік, тобто він досяг встановленого Законом пенсійного віку, однак пенсія йому призначена не була у зв`язку з відсутністю страхового стажу, пенсія за віком на пільгових умовах також не призначалась та не виплачувалась, а на даний час відповідач не працює та знаходиться на утримані сина. З урахуванням викладеного, вважаючи, що відповідач - [PERSON] на момент смерті своєї матері - [PERSON] був повнолітньою непрацездатною за віком дитиною спадкодавця, оскільки досяг пенсійного віку, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку спадкодавця, з посиланням на Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року за №1058-ІV, з наступними змінами, на рішення Конституційного Суду України від 11.02.2014 року № 1-рп/2014, представник відповідача вважає позов [PERSON] незаконним, необґрунтованим, таким, що порушує права відповідача, передбачені діючим законодавством. У підготовчому засіданні 13.04.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19.04.2021 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла відповідь на заперечення представника відповідача, в якій представник позивача просив суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні 26.05.2021 року представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити. У судовому засіданні 26.05.2021 року представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлялася належним чином, у підготовчі та судові засідання не з`явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, письмових пояснень на позовну заяву не надала. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідач - [PERSON] є сином, а третя особа [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 78-79, 92 на звороті). Позивач - [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, та, відповідно, онуком [PERSON] (а.с. 82-83). 13 січня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, на підставі розпорядження органу приватизації від 13.01.1994 року № 31232, [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідного до якого, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,3 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 24-25). Згідно договору від 10.10.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокою Л.З., зареєстровано в реєстрі за № 477, виходячи з рівності часток, з урахуванням вимог цивільного законодавства, [PERSON] та [PERSON] домовилися, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , буде належати їм на праві спільної часткової власності, в рівних частинах кожному, без встановлення порядку володіння та користування, а саме: [PERSON] Ѕ частка в праві спільної власності на квартиру; [PERSON] Ѕ частка в праві спільної власності на квартиру (а.с. 30-31). Право власності на вказану квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, тобто по Ѕ частині за кожним, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 28-29). Таким чином, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, по Ѕ частині кожному, належала квартира [ADDRESS] . 07.10.2019 року [PERSON] було складено заповіт, з якого вбачається, що усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає внуку [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). Зазначений заповіт був посвідчений 07.10.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокою Л.З., зареєстровано в реєстрі за № 475. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 14 листопада 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 11640 від 14.11.2019 року (а.с. 21). Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вбачається, що 29 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Л.Г. з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі - [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 69). Крім того, 13.05.2020 року [PERSON] , відповідно до ст. 1241 ЦК України, як повнолітня непрацездатна за віком дитина спадкодавця, звернувся до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Л.Г. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 91 на звороті). Листом від 01.06.200 року за №106/02-14 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна повідомила [PERSON] про неможливість видати свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку згаданої квартири має бути видане з урахуванням наявності права на обов`язкову частку у спадщині, у зв`язку з тим, що 13 травня 2020 року до нотаріуса надійшла заява від повнолітнього непрацездатного за віком сина спадкодавця [PERSON] , а відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). З урахуванням викладеного, [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є\~перехід прав\~та обовязків\~(спадщини)\~від фізичної\~особи,\~яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1\~статті 1220 ЦК України\~передбачено відкриття спадщини внаслідок смерті особи та часом відкриття спадщини є день смерті особи. Останнє місце проживання спадкодавця є місцем відкриття спадщини, що передбачено ч.1\~ст.1221 ЦК України. Згідно ч.1\~ст.1222 ЦК України\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1\~ст.1223 ЦК України). Статтею 1233 ЦК України\~передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч.1\~ст.1235 ЦК України\~заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно\~ст.1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановлено ст. 1270 цього кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , є її онук [PERSON] , який спадщину прийняв шляхом звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1\~ст.1241 ЦК України\~малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у\~постанові від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~у п.19 зазначив, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст. 1\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»\~непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого\~статтею 26\~цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Тобто, юридичним фактом, який презюмує постійну непрацездатність особи є досягення пенсійного віку. На момент відкриття спадщини відповідачу [PERSON] виповнилось 61 рік. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, яка діяла станом на момент відкриття спадщини, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по [INFO] включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії. Таким чином, суд зазначає, що непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого\~статтею 26\~цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону, при цьому, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 (63-ох або 65-ти) років та лише за наявності відповідного страхового стажу. Згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на виконання вимог ухвали Київського районного суду м. Одеси від 19.01.2021 року про витребування доказів, [PERSON] , [INFO] , як отримувач пенсії, на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області не перебуває та пенсію не отримує (а.с. 131). Крім того, у наданих запереченнях на позов представник відповідача зазначає про те, що відповідач - [PERSON] досяг встановленого Законом пенсійного віку, однак пенсія йому призначена не була у зв`язку з відсутністю страхового стажу, пенсія за віком на пільгових умовах також не призначалась та не виплачувалась. Так, судовим розглядом встановлено, що на момент відкриття спадщини відповідачу [PERSON] виповнилось 61 рік, однак пенсія за віком йому призначена не була у зв`язку з відсутністю відповідного страхового стажу, пенсія за віком на пільгових умовах також не призначалась. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , як на момент відкриття спадщини, так і станом на день розгляду справи, не є непрацездатною особою, тобто пенсіонером, оскільки він не досяг пенсійного віку у зв`язку з відсутністю відповідного страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За\~статтею 76 ЦПК України\~доказами є будь-які\~дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показання свідків. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання\~обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки\~з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Разом з тим, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, відповідачем - [PERSON] не було надано суду відповідних доказів на підтвердження факту того, що він є непрацездатною особою - пенсіонером, не надано відповідного пенсійного посвідчення, тобто відповідачем не надано доказів того, що він є повнолітньою непрацездатною дитиною спадкодавця. При цьому,\~суд не\~приймає до\~уваги посилання\~представника відповідача\~на рішенняКонституційного\~Суду України\~від 11.02.2014\~року №\~1-рп/2014 у справі\~за конституційним\~зверненням громадянина\~щодо офіційного\~тлумачення положення\~частини першої\~статті 1241\~Цивільного кодексу\~України (справа\~про право\~на обов`язкову\~частку у\~спадщині повнолітніх\~непрацездатних дітей\~спадкодавця),\~оскільки резолютивна\~частина цього\~рішення стосується\~повнолітніх дітей\~спадкодавця,\~визнаних інвалідами\~в установленому\~законом порядку,\~незалежно від\~групи інвалідності,\~які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Таким чином,\~суд приходить\~до висновку\~про те,\~що[PERSON] \~не відноситься до переліку осіб (повнолітні непрацездатні діти спадкодавця), які мають право на обов`язкову частку у спадщині, відповідно до положень ст. 1241 ЦК України. Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Листом від 01.06.200 року за №106/02-14 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна повідомила [PERSON] про неможливість видати свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку згаданої квартири має бути видане з урахуванням наявності права на обов`язкову частку у спадщині, у зв`язку з тим, що 13 травня 2020 року до нотаріуса надійшла заява від повнолітнього непрацездатного за віком сина спадкодавця [PERSON] , а відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Таким чином, судом встановлено, що оформити спадщину в нотаріальному порядку позивачу [PERSON] не вбачається можливим, а тому його спадкові права підлягають судовому захисту. З урахуванням викладеного, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 71,3 кв.м., житловою площею 47,2 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Оскільки ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.06.2020 року було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved