Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

02.02.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Адміністрації Заводського району м. Миколаєва про відібрання малолітньої дитини. Ухвалою суду від 06.04.2017 року службу у справах дітей Миколаївської районної Держаної Адміністрації Миколаївської області залучено до справи в якості третьої особи. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. З 2 червня 2015 року їх фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинені. Відповідач самовільно вивіз дитину за місцем проживання його батьків в с. Зелений Яр Миколаївського району Миколаївської області та перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною, що негативно впливає на психіку дитини. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року визначене місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з нею за її місцем проживання. Проте відповідач добровільно віддати позивачу дитину відмовився, ухиляючись таким чином від виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини із позивачем. Вважає, що відповідач утримує мою дитину у себе незаконно, на підставі викладеного просила позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що на теперішній час малолітня [PERSON] проживає разом з ним. Догляд та піклування отримує від нього та його батьків. Дитина забезпечена всім необхідним, створені умови для її нормального розвитку та виховання. Позивач на протязі майже року не цікавилась дитиною, не брала участь в її вихованні та матеріальному забезпеченні. Різка зміна місця проживання, дошкільного закладу, знаходження дитини в новій, не звичній для неї обстановці може вплинути на її психологічний стан, а тому просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Представники третіх осіб просили прийняти рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 20.08.2015 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають дитину дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції від 27 грудня 2011 року, про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 4243. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року у справі № 487/6069/15-ц визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] із матір'ю [PERSON] за місцем проживання матері. Проте, на теперішній час дитина мешкає із відповідачем, який добровільно віддати дитину матері відмовляється та ухиляється від виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини із позивачем. Відповідно до п. 3. Ст. 61 ЦПК України, обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною першою статті 162 Сімейного кодексу України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Крім того, у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Малолітньою за законодавством України вважається дитина до чотирнадцяти років. В цій справі не було встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 14.12.2016 (справа №6-2445цс16). А тому, дитина повинна бути відібрана у батька та передана матері. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від добровільного виконання рішення суду, яким визначено місце проживання дитини із матір'ю позивачем по справі, та не віддає дівчинку матері, суд вважає, що позовні вимоги в частині відібрання дитини та передачі її матері, підлягають задоволенню. Згідно п.5 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Але, у цій справі дитина мешкає у батька вже тривалий час, і різка зміна місця проживання, дошкільного закладу, знаходження дитини в новій, не звичній для неї обстановці може вплинути на її психологічний стан. А тому, суд вважає за доцільне не допускати негайного відібрання дитини від батька, надавши сторонам можливість мирно врегулювати це питання з урахуванням інтересів дитини. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial