Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін: 26 липня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що вона являється власником домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] . У вказаному будинку разом з нею зареєстрований її син [PERSON] та онук від дочки [PERSON] , відповідач по справі. Фактично останній тільки формально зареєстрований в належному їй будинку, але в ньому не проживає з 2011 року, особистих речей у ньому не має, витрат по утриманню будинку не несе, комунальні послуги не оплачує. Через те, що відповідач зареєстрований у її житловому помешканні вона має велику складність в оформленні субсидії, а також не зможе відчужити своє нерухоме майно в майбутньому. На її неодноразові прохання відповідач відмовляється добровільно знятись з реєстрації, хоча з 2011 року проживає зі своєю нареченою у Республіці Польща. З 23.08.2013 вона втратила з ним зв`язок. Зі слів знайомих, він по даний час перебуває у Польщі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала письмову заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, судові витрати з відповідача не стягувати. Не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 26). Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про день час та місце розгляду справи, відзиву на позов від нього не надходило. Спір між сторонами не вирішений. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 26.07.2021 відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання за участю сторін. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 26.08.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 17 вересня 2021 року від позивачки надійшла заява, в якій вона позов підтримала, просила задовольнити, судові витрати з відповідача не стягувати. Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляв, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за його відсутності. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, позивачка не заперечила проти заочного розгляду справи, а тому ухвалою від 28.09.2021 суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13763318 від 02.03.2007 та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, [PERSON] належить на праві приватної власності домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 7, 8-10). Згідно з витягом № 514 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.07.2021, за вищевказаною адресою зареєстровано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 6). Акт від 15.07.2021, складений депутатом Вигодської селищної ради за участю сусідів [PERSON] , [PERSON] , вказує на те, що, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , але не проживає по даному адресу з 2011 року (а.с. 5). Свідки [PERSON] та [PERSON] були викликані в судове засідання за клопотанням позивачки рекомендованими листами з повідомленням (а.с. 24, 25), однак не з`явилися для дачі показів, їх участь не була забезпечена і позивачкою, тому суд вирішує справу на підставі наявних доказів. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу тривалого (понад один рік) непроживання відповідача за місцем його реєстрації без поважних причин та наявності підстав для визнання його таким, що втратив право користування житлом, яке належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] . Оцінка суду: вивчивши зміст позову, беручи до уваги заяву позивачки, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та представлені останньою на виконання вимог ст.ст. 80, 81 ЦПК України, які вона вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований відповідач у справі [PERSON] , який більше року в ньому не проживає. [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , а також не відноситься він і до кола осіб, які постійно проживають разом з власниками і ведуть з ними спільне господарство. У помешканні немає його особистих речей, з реєстрації за місцем знаходження будинку він не знявся. Останній не використовує домогосподарство для проживання, а формальна його реєстрація у ньому створює незручності позивачці, в тому числі щодо отримання субсидії та відчуження житлового будинку. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав, як і не встановлено поважності причин його непроживання за місцем реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні з нормами ст. 405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивачка на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку, а його реєстрація у будинку перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном, а також оформити субсидію, тільки через те, що у належному їй будинку значаться відповідач. Дані обставини відповідачем не спростовані, доказів поважності непроживання в будинку чи наявності іншої домовленості між ним і власником не представлено. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, а [PERSON] визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Розподіл судових витрат між сторонами: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що позивачка просить сплачений нею судовий збір з відповідача не стягувати. На підставі ст.ст. 33, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317,319, 379, 380, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved