Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить суд поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а саме виділити [PERSON] на праві приватної власності в натурі 1/2 частку житлового будинку під [ADDRESS] , зареєстрованого 05.12.2005 року в цілому Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим номером №25 за [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Кобзар С.В., приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу 24 листопада 2005 року, зареєстрованого в реєстрі №2752; поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а саме залишити [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки «DAEWOO», марки «LANOS», 2004 року випуску, зеленого кольору, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований 18.10.2011 року зареєстрований в Територіальному сервісному центрі №0541 РСЦ у Вінницькій області МВС України, зобов`язавши [PERSON] виплатити [PERSON] грошову компенсацію вартості інших 50% автомобіля. Також, просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судових зборів та судові витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивача обґрунтовує вимоги наступними обставинами. З 12.08.2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 20 червня 2018 року у справі №127/304/18 шлюб між [PERSON] , [INFO] (далі-позивач, та [PERSON] , [INFO] (далі-відповідач), який був зареєстрований 12.08.2000 року виконкомом Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області, актовий запис №9, було розірвано. У шлюбі сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , про що 05.12.2005 зареєстровано в цілому Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим номером №25 за [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Кобзар С.В., приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу 24 листопада 2005 року, зареєстрованого в реєстрі №2752. Крім того, за період шлюбу, а саме з 12 серпня 2000 року по 20 червня 2018 року, подружжя придбало транспортний засіб - автомобіль марки «DAEWOO», марки «LANOS», 2004 року випуску, зеленого кольору, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований 18.10.2011 року за [PERSON] , [INFO] , в Територіальному сервісному центрі №0541 РСЦ у Вінницькій області МВС України. Враховуючи те, що шлюб між сторонами розірвано, добровільно сторони поділити спільне майно не домовилися, внаслідок чого позивач вимушена звернутися до суду для захисту свого права. Ухвалою суду від 04.11.2020 прийнято до розгляду заяву представника про уточнення позовних вимог в такій редакції: - Виділити [PERSON] паспорт серії [NUMBER] , виданий Липовецьким PB УМВС України у Вінницькій області 26.11.2001 р. ідентифікаційний код [NUMBER] 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; - Виділити [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Представник позивача надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його та позивача відсутністю, позов задовольнити з урахуваннянням уточнених позовних вимог, а також зняти арешт з автомобіля, накладений ухвалою суду від 18.07.2019. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, в якій не заперечував щодо визнання позову та просив зняти арешт з автомобіля. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив наступне. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 20 червня 2018 року у справі №127/304/18 розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 12.08.2000 року виконкомом Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області, актовий запис №9 (а.с. 12). В період шлюбу, а саме з 12 серпня 2000 року по 20 червня 2018 року, подружжя придбало житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , про що 05 грудня 2005 року зареєстровано в цілому Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим номером №25 за [PERSON] , на підставі Договору купівлі-гіродажу, посвідченого Кобзар С.В., приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу 24 листопада 2005 року, зареєстрованого в реєстрі №2752 (а.с. 14). Згідно рішення виконавчого комітету Росошанської сільської ради №18 від 28.03.2016 року, затверджено нове впорядкування нумерації житлових будинків (ділянок для забудов) на території сіл Росоша та селиша Липовець, присвоєна нумерація нерухомого майна в селі Росоша, користувач [PERSON] , з попереднього номера « [ADDRESS]» на «[ADDRESS] » (а.с. 18). Крім того, за період шлюбу, а саме з 12 серпня 2000 року по 20 червня 2018 року, подружжя придбало транспортний засіб - автомобіль марки «DAEWOO», марки «LANOS», 2004 року випуску, зеленого кольору, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований 1 8.10.2011 року за [PERSON] , [INFO] , в Територіальному сервісному центрі №0541 РСЦ у Вінницькій області МВС України (а.с. 21). За весь час перебування в шлюбі позивач разом з відповідачем проживали у вказаному вище житловому будинкові, на спільні кошти здійснювали у ньому ремонтні роботи купували меблі тощо. Також спільно придбаний автомобіль використовувався ними як для індивідуальних так і спільних поїздок, в тому числі здійснення за спільні кошти його ремонтних робіт та забезпечення паливно- мастильними матеріалами. Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] та автомобіль марки «DAEWOO», марки «LANOS», 2004 року випуску, зеленого кольору, д.н.з. [NUMBER] , набуті сторонами за час перебування в шлюбі, тобто в період з 12 серпня 2000 року по 20 червня 2018 року. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. ч. 4, 5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. В п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» «Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а пуп недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості па час розгляду справи». Представник позивача в позові зазначив, що погодити вартість майна, що підлягає поділу між подружжям не виявилось можливим, так як відповідач приховує документи на будинок та автомобіль, взагалі відмовляється говорити з позивачем на тему поділу спільного майна подружжя та його вартості. Згідно п. 25 вказаної Постанови Пленуму «Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набуте сторонами в період шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині кожному житлового будинку, яка є предметом спору. З урахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі як такого, що знайшов своє підтвердження в ході судового засідання. Вирішуючи питання щодо зняття арешту на автомобіль, накладеного ухвалою суду від 18.07.2019, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суду відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Виходячи зі змісту положень, викладених в ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Тому заява представника позивача про скасування заходів забезпечення позову підлягає до задоволення. Разом з тим, відповідач подав до суду заяву про визнання позову. У разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved