Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 03.02.2015 року позов задоволено: укладений між сторонами договір нерухомого майна від 11.03.2014 року визнано дійсним, за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно кафе - бару з навісами та замощенням. 19.05.2015 року [PERSON] на підставі купівлі - продажу кафе - бару з розстрочкою платежу продала кафе - бар, розташований за адресою: [ADDRESS] [PERSON] Договір посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Фареник О.О. (а.с. 9). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна [PERSON] є власником кафе - бар, загальною площею 83,4 кв. м., розташованого за адресою м. Краматорськ, вул. Ювілейна, 64-К на підставі договору купівлі - продажу, виданого 19.05.2015 року Першою краматорською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Фареник О.О. (а.с. 49 - 50) Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 19.11.2015 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 03.02.2015 року скасовано. Відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності. (а.с. 51 - 52) В рішенні Апеляційного суду Донецької області від 19.11.2015 року зазначено: Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. N 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13). Виходячи з цих положень закону, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Заперечення представника позивача та представника відповідача в тій частині, що КП «Об'єднання парків культури та відпочинку» не є особою, права якої порушені укладанням договору купівлі-продажу та рішенням суду першої інстанції, а тому не може оскаржувати ухвалене судом рішення є неспроможними. З долучених до апеляційної скарги документів вбачається, що КП «Об'єднання парків культури та відпочинку» є юридичною особою, згідно акту передачі від 01.07.2000 р. прийняв на баланс нерухоме майно та інші матеріальні цінності, до переліку яких включені об'єкти парку «Ювілейний». Вбачається, що 08.09 2003 року між КП «Об'єднання парків культури та відпочинку» та ЧП [PERSON] укладено договір оренди приміщення для торгівлі строком, розташоване у парку «Юбилейний», строком до 31.12.2008 року. Вказаний договір оренди в наступному неодноразово переукладався, що вбачається із власноручної заяви [PERSON], договору оренди від 28.04.2004 р, додаткових угод до договору оренди щодо розміру орендної плати від 16.04.2009 р., 01.4.2014 року, акту від 11.06.2004 року щодо передачі орендарю [PERSON] майданчика з плитки, кухні з навісом, прилавку тощо, квитанціями про внесення [PERSON] орендної плати за оренду комунальної власності, останні з яких датовані 23.01.2015 року та 16.02.2015 року, інвентарними картками обліку основних засобів тощо. Таким чином, рішенням суду першої інстанції про визнання дійсним договору купівлі-продажу кафе-бару в парку «Ювілейний» порушені права заявника, який не приймав участь у розгляді справі. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України ообставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.11.2015 року встановлено, що договір купівлі - прожажу від 11.03.2014 року, згідно якого [PERSON] придбала у власність, а [PERSON] продав кафе - бар в парку не був укладений у передбаченому законом порядку та [PERSON] не мав прав власності на майно, яке було предметом договору, то суд приходить до висновку, що відповідно до норм ЦК України договір купівлі - прожажу від 11.03.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 7 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 Договору купівлі-продажу кафе - бару з розстрочкою платежу від 19.05.2015 року кафе - бар, який є предметом цього договору є особистою приватною власністю продавця ( [PERSON]) і вона має всі права щодо вільного розпорядження ним. Продавець стверджує, що на момент укладання цього договору відчужуване кафе - бар іншому не продане, не подароване, в спорі не перебуває, під арештом, під забороною чи у заставі не перебуває. Треті особи не мають прав на кафе - бар. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Тобто, приймати рішення про відчуження майна/майнового права (визначати його правову долю) має право лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобов'язаний передати покупцеві не лише само майно, а й право власності на нього. Тільки за такої умови у покупця може виникнути відповідне право. Тому продавцями в договорі виступають власники майна. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи, що судом встановлено, що укладений договір купівлі-продажу кафе - бару з розстрочкою платежу від 19.05.2015 року не відповідає вимогам законодавства, укладений особою, яка не мала жодного права на розпорядження об'єктом нерухомості, чим порушено право позивача як особи, яка прийняла на баланс нерухоме майно та інші матеріальні цінності, до переліку яких включені об'єкти парку «Ювілейний», в складі якої перебувало відчужене майно, а тому підлягає визнанню його недійсним в силу положень ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовна заява була подана до суду 21.05.2018 року, предмет позову - вимоги немайнового характеру. Згідно п.п. 2 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 1 762 грн. Враховуючи, що судом позовні вимоги задоволені, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 762 грн. в рівних частках по 881 грн. з кожного.

Outcome: approved