Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

У поданій до суду в січні 2018 року заяві позивач [PERSON] просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] [INFO], обґрунтовуючи тим, що відповідач протягом тривалого часу не піклувався про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавився долею, станом його здоров'я, не виявляв бажання побачитися, аліменти не сплачував, що свідчить про ухилення ним від виконання своїх батьківських обов'язків. У відзиву на позовну заяву від 16 квітня 2018 року відповідач позовні вимоги вважає безпідставними, оскільки доводи позивача про наявність заборгованості за сплати аліментів не відповідають дійсності та до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів він не притягувався. Від виконання батьківських обов'язків по вихованню своєї дитини він не ухилявся, неодноразово приїздив до сина, проте позивач створює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Крім того, органу опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення його батьківських прав. Просить у задоволені позову відмовити. У відповіді на відзив від 20 квітня 2018 року позивач зазначає, що заборгованість зі спати аліментів на дитину відповідачем була погашена після порушення 27 лютого 2018 року кримінального провадження №42018181130000020, позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини, а висновок органу опіки та піклування носить формальний, однобічний характер та носить рекомендаційний характер. 10 вересня 2018 року заяву представника відповідача про відвід судді Шуляка А.С. задоволено та справ передано для автоматизованого визначення іншого судді. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю і по аналогічних мотивах. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просять у задоволенні позову відмовити та не позбавляти його батьківських прав. Представник органу опіки та піклування висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина підтримала повністю. Заслухавши учасників справи та їх представників, показання свідків, з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Установлено, що батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON], яка до 25 липня 2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та змінила своє прізвище у зв'язку з укладенням 16 вересня 2016 року шлюбу з [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами та рішенням суду. Згідно ч.1 ст.18 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З роз'яснень, які містяться в пунктах 15-17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, о негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно висновку Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області від 16 березня 2018 року орган опіки і піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], обґрунтовуючи тим, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою та можливе за умови, коли змінити поведінку батька в кращу сторону неможливо, а відповідач зобов'язується брати участь у вихованні та утриманні дитини. Указаний висновок узгоджується з поясненнями відповідача у судовому засіданні щодо його бажання виконувати свої батьківські обов'язки відносно сина та погашення заборгованості зі сплати аліментів, яка на час розгляду справи відсутня, причинами відсутності належного спілкування з дитиною, що, разом з тим, не знімає з нього відповідальності у ситуації, яка склалась з приводу його участі в утриманні та у вихованні сина, з яким фактично протягом тривалого часу не спілкувався, що підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Викладене вказує на те, що ставлення відповідача до дитини змінилось і він бажає виконувати свої батьківські обов'язки. З роз'яснень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на вищевикладене та

Outcome: dismissed