Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

01 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Українська залізниця» в особі СП «Криворізьке локомотивне депо», у якому просив стягнути з відповідача 13654,73 грн., з яких 11130,38 грн. недоплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017-2021 роки, 1768,84 грн. інфляційні витрати, 755,51 грн. три відсотки річних. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він працює на підприємстві відповідача машиністом електровоза. У періоди з 01.08.2017 по 09.09.2017, 30.07.2018 по 02.09.2018, 18.03.2019 по 21.04.2019, 12.02.2020 по 06.03.2020, 18.04.2021 по 14.05.2021 позивачу надавалася щорічна тарифна відпустка, у зв`язку з наданням якої він звертався із заявою до керівника підприємства з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати на момент її виплати. 04.06.2021 Первинною профспілковою організацією Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо (далі - ППО ВПЗУ КЛД), членом якої являється позивача, були виявлені порушення при наданні матеріальної допомоги на оздоровлення, а саме невідповідність її розміру, визначеному п. 3.1.5 Колективного договору. Матеріальна допомога надавалася у меншому розмірі, і її різниця складає 11130,38 грн. за період з 2017-2021 роки. Також, у зв`язку з тим, що відповідачем не виплачена у повному обсязі матеріальна допомога, яка є складовою заробітної плати, позивач просить стягнути суми індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітку у розмірі 1768,84 грн. та 755,51 грн. відповідно. Ухвалою судді від 05 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 04 листопада 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у позові з таких підстав. По-перше, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом позову є вирішення питання про порушення законних прав та інтересів позивача через недоплачену матеріальну дорогу на оздоровлення у розмірі, передбаченому Колективним договором, тобто цей спір виник з підстав виконання (невиконання) колективного договору, а тому цей спір є колективним трудовим спором. По-друге, Колективний договір, укладений між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати є недійсним, оскільки прямо суперечить положенням п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» № 1774-V-III від 06.12.2016, відповідно до яких мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. По-третє, відповідач не погоджується з доводами позивача про недійсність умов договору про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України, оскільки після набрання чинності Законом України № 1774-V-III від 06.12.2016 фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилася лише розрахункова величина, а саме запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. По-четверте, на думку відповідача, викладене у постанові Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 у справі № 211/7250/19 не створює будь-якого обов`язку суду щодо застосування висновків Дніпровського апеляційного суду з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. По-п`яте, КЗпП України не передбачено стягнення інфляційних витрат та відсотків за користування грошовими коштами у разі виплати (або невиплати) матеріальної допомоги, і заявляючи вимоги про таке стягнення, позивач вочевидь застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, які не застосовуються до трудових правовідносин. По-шосте, відповідач зазначає, що матеріальна допомога не є складовою заробітної плати, а отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про її стягнення обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, і тому, на думку відповідача, позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Вивчивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працює машиністом електровоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією посвідчення № 9/ТИ-2, і не оспорюється відповідачем (а.с. 12). У період 2017-2021 роки [PERSON] перебував у щорічній відпустці, а саме у періоди 01.08.2017-09.09.2017, 30.07.2018-02.092018, 18.03.2019-21.04.2019, 12.02.2020-06.03.2020, 18.04.2021-14.05.2021, що підтверджується довідкою про надані відпустки працівникам депо, які є членами ППО ВПЗУ КЛД, наданої СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та копією Наказу № 254/ШУ.в від 02.04.2021 (а.с. 28-29). Згідно розрахунку заробітної плати за липень 2018 року, за березень 2019 року за лютий 2020 року, за квітень 2021 року [PERSON] отримав матеріальну допомогу в розмірі 2301,25 грн., 2401,25 грн., 2995,12 грн. та 2991,00 грн. відповідно (а.с. 17-20). Відповідно до п.3.1.5 Колективного договору, укладеному між адміністрацією та трудовим колективом на 2011-2012 роки Відокремленого структурного підрозділу ДП «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо», зареєстрованого за номером 60/11 від 24 жовтня 2011 року, при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з «Положеннями про надання працівниками Придніпровської залізниці матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної відпустки» за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по України на момент виплати допомоги. В окремих випадках матеріальна допомога на оздоровлення у більшому розмірі може встановлюватись начальником залізниці. (а.с.14-16). Згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Голова первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо звернувся до начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» з поданням від 04.06.2021 за вих.. № 40 про усунення порушення роботодавцем законодавства про працю (колективного договору), у якому пропонував усунути виявлені під час громадського контролю за додержанням законодавства про працю порушень в частині невиплати/часткової виплати матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 21-25). Згідно з відповіддю на запит від 04.06.2021 № 40, наданої начальником СП «Криворізьке локомотивне депо» від 08.06.2021, відповідно до спільної вказівки голови правління ПАТ «Укрзалізниця» В.Бальчуна, члена правління Ж.Марчека та Голови проспілки залізничників і транспортних будівельників України Бубняка В.М. від 29.03.2017 р. № Ц/6-25/713-17, прийнято спільну постанову керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» та президії Дорпрофсожу від 31.03.2017р. № Н 32/20, П-4-5г щодо застосування в діючому колективному договорі з 01.04.2017р. замість величини «Мінімальна заробітна плата» розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб» (а.с. 26) Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і президії Дорпрофсожу Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2018 року був встановлений на рівні 1 841,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 301,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1921 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2837,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Виходячи з наведеного, прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5. Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і президії Дорпрофсожу Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Таким чином, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати у 2017 році та недоплати у 2018-2021 роках позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними, і заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 11130,38 грн., що включає: 3200,00 грн. невиплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік; 1421,75 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723 грн. - 2301,25 грн.); 1771,75 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173 грн. - 2401,25 грн.); 1727,88 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723 грн. - 2995,12 грн.); 3009 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000 грн. - 2991 грн.). При цьому, суд не приймає доводи відповідача, викладені у його відзиві на позов, про те, що Колективний договір, укладений між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати є недійсним, оскільки прямо суперечить положенням п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» № 1774-V-III від 06.12.2016, відповідно до яких мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплати, передбачених колективним договором усіх рівнів, з наступних підстав. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Аналіз положень зазначених статей Конституції України та статті 9 КЗпП України, дає суду дійти висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили. Як суд зазначав вище, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн. Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, так як вказані зміни потягли зміну реального розміру допомоги, про що зазначено вище. Крім того, суд вважає необґрунтованою вимогу відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат з таких підстав. Так, у частині першій статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Частиною другою цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016р. у справі № 6-1395цс16) Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 цього Закону, в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати, зокрема допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою, і тому позовна давність до вимог про її стягнення не застосовується. Окрім позовної вимоги про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги, позивач просить стягнути з відповідача у зв`язку із порушенням законодавства про оплату праці компенсацію втрати частини заробітної плати. Так, згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач не виплатив позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення у 2017 році та недоплатив частину цієї допомоги у 2018 році, 2019 році, 2020 році, 2021 році, тобто більш ніж на один місяць, а тому у нього в силу наведених норм закону виник обов`язок виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). За положеннями п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати, виходячи з розрахунку, наведеного нижче і проведеного у відповідності до вимог законодавства, наведених вище, а саме: компенсація за невиплачену матеріальну допомогу у розмірі 3200 грн. у 2017 році (початок відпустки 01.08.2017) становить 1142,40 грн. [1.020 (Вересень 2017) ? 1.012 (Жовтень 2017) ? 1.009 (Листопад 2017) ? 1.010 (Грудень 2017) ? 1.015 (Січень 2018) ? 1.009 (Лютий 2018) ? 1.011 (Березень 2018) ? 1.008 (Квітень 2018) ? 1.000 (Травень 2018) ? 1.000 (Червень 2018) ? 0.993 (Липень 2018) ? 1.000 (Серпень 2018) ? 1.019 (Вересень 2018) ? 1.017 (Жовтень 2018) ? 1.014 (Листопад 2018) ? 1.008 (Грудень 2018) ? 1.010 (Січень 2019) ? 1.005 (Лютий 2019) ? 1.009 (Березень 2019) ? 1.010 (Квітень 2019) ? 1.007 (Травень 2019) ? 0.995 (Червень 2019) ? 0.994 (Липень 2019) ? 0.997 (Серпень 2019) ? 1.007 (Вересень 2019) ? 1.007 (Жовтень 2019) ? 1.001 (Листопад 2019) ? 0.998 (Грудень 2019) ? 1.002 (Січень 2020) ? 0.997 (Лютий 2020) ? 1.008 (Березень 2020) ? 1.008 (Квітень 2020) ? 1.003 (Травень 2020) ? 1.002 (Червень 2020) ? 0.994 (Липень 2020) ? 0.998 (Серпень 2020) ? 1.005 (Вересень 2020) ? 1.010 (Жовтень 2020) ? 1.013 (Листопад 2020) ? 1.009 (Грудень 2020) ? 1.013 (Січень 2021) ? 1.010 (Лютий 2021) ? 1.017 (Березень 2021) ? 1.007 (Квітень 2021) ? 1.013 (Травень 2021) ? 1.002 (Червень 2021) ? 1.001 (Липень 2021) ? 0.998 (Серпень 2021) ? 1.012 (Вересень 2021) = 1.356512 ? 3200 грн. = 1142,40 грн.]; компенсація за недоплачену матеріальну допомогу у розмірі 1421,75 грн. у 2018 році (початок відпустки 30.07.2018) становить 346,91 грн. [1.019 (Вересень 2018) ? 1.017 (Жовтень 2018) ? 1.014 (Листопад 2018) ? 1.008 (Грудень 2018) ? 1.010 (Січень 2019) ? 1.005 (Лютий 2019) ? 1.009 (Березень 2019) ? 1.010 (Квітень 2019) ? 1.007 (Травень 2019) ? 0.995 (Червень 2019) ? 0.994 (Липень 2019) ? 0.997 (Серпень 2019) ? 1.007 (Вересень 2019) ? 1.007 (Жовтень 2019) ? 1.001 (Листопад 2019) ? 0.998 (Грудень 2019) ? 1.002 (Січень 2020) ? 0.997 (Лютий 2020) ? 1.008 (Березень 2020) ? 1.008 (Квітень 2020) ? 1.003 (Травень 2020) ? 1.002 (Червень 2020) ? 0.994 (Липень 2020) ? 0.998 (Серпень 2020) ? 1.005 (Вересень 2020) ? 1.010 (Жовтень 2020) ? 1.013 (Листопад 2020) ? 1.009 (Грудень 2020) ? 1.013 (Січень 2021) ? 1.010 (Лютий 2021) ? 1.017 (Березень 2021) ? 1.007 (Квітень 2021) ? 1.013 (Травень 2021) ? 1.002 (Червень 2021) ? 1.001 (Липень 2021) ? 0.998 (Серпень 2021) ? 1.012 (Вересень 2021) = 1.244264 ? 1421,75 грн. = 346,91 грн.]; компенсація за недоплачену матеріальну допомогу у розмірі 1771,75 грн. у 2019 році (початок відпустки 18.03.2019) становить 258,68 грн. [1.010 (Квітень 2019) ?1.007 (Травень 2019) ? 0.995 (Червень 2019) ? 0.994 (Липень 2019) ? 0.997 (Серпень 2019) ? 1.007 (Вересень 2019) ? 1.007 (Жовтень 2019) ? 1.001 (Листопад 2019) ? 0.998 (Грудень 2019) ? 1.002 (Січень 2020) ? 0.997 (Лютий 2020) ? 1.008 (Березень 2020) ? 1.008 (Квітень 2020) ? 1.003 (Травень 2020) ? 1.002 (Червень 2020) ? 0.994 (Липень 2020) ? 0.998 (Серпень 2020) ? 1.005 (Вересень 2020) ? 1.010 (Жовтень 2020) ? 1.013 (Листопад 2020) ? 1.009 (Грудень 2020) ? 1.013 (Січень 2021) ? 1.010 (Лютий 2021) ? 1.017 (Березень 2021) ? 1.007 (Квітень 2021) ? 1.013 (Травень 2021) ? 1.002 (Червень 2021) ? 1.001 (Липень 2021) ? 0.998 (Серпень 2021) ? 1.012 (Вересень 2021) = 1.14635 ? 1771,75 грн. = 258,68 грн.]; компенсація за недоплачену матеріальну допомогу у розмірі 1727,88 грн. у 2020 році (початок відпустки 12.02.2020) становить 224,62 грн. [1.008 (Березень 2020) ? 1.008 (Квітень 2020) ? 1.003 (Травень 2020) ? 1.002 (Червень 2020) ? 0.994 (Липень 2020) ? 0.998 (Серпень 2020) ? 1.005 (Вересень 2020) ? 1.010 (Жовтень 2020) ? 1.013 (Листопад 2020) ? 1.009 (Грудень 2020) ? 1.013 (Січень 2021) ? 1.010 (Лютий 2021) ? 1.017 (Березень 2021) ? 1.007 (Квітень 2021) ? 1.013 (Травень 2021) ? 1.002 (Червень 2021) ? 1.001 (Липень 2021) ? 0.998 (Серпень 2021) ? 1.012 (Вересень 2021) = 1.130051? 1727,88 грн. = 224.62 грн.]; компенсація за недоплачену матеріальну допомогу у розмірі 3009 грн. у 2021 році (початок відпустки 18.04.2021) становить 78,23 грн. [1.013 (Травень 2021) ? 1.002 (Червень 2021) ? 1.001 (Липень 2021) ? 0.998 (Серпень 2021) ? 1.012 (Вересень 2021) = 1.026177 ? 3009.00 = 78,23 грн.]. Отже, до стягнення підлягає сума компенсації у розмірі 2052,61 грн. Що стосується позову в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних у розмірі 755,51 грн., така вимога позивача є безпідставною, оскільки приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство, і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 11 130,38 грн., компенсацію втрати частини доходів у розмірі 2052,61 грн., у стягненні трьох відсотків річних - відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позову в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: partial