Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

01 жовтня 2018 року прокурор звернувся в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до суду з позовом до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивачеві належить будинок [ADDRESS] . В ході здійснення представницьких функцій прокуророві стало відомо, що у грудні 1995 року з володіння позивача у незаконний спосіб вибуло нежитлове приміщення № [NUMBER] а загальною площею 203,7 м2 у вказаному будинку. Приміщення було придбане [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.1995 року, укладеного з [PERSON] , яка у свою чергу набула право власності на це майно за договором купівлі-продажу у лютому 1995 року. 19.08.2016 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, за яким продав спірне приміщення останньому. У процесі експлуатації [PERSON] виконав роботи з поділу спірного майна на три окремі житлові приміщення [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. 08.02.2017 року [PERSON] за договорами купівлі-продажу продав вказані приміщення відповідачеві. Викладені обставини стали причиною звернення прокурора до суду з позовом про витребування спірного майна з незаконного володіння відповідача (а.с.а.с. 3 - 12). 04 жовтня 2018 року суд за заявою прокурора постановив ухвалу про забезпечення позову, наклавши арешт на спірні житлові приміщення, та заборонивши відповідачеві та іншим особам вчиняти будь-які дії з їх відчуження (а.с. 86). 17 січня 2019 року суд своєю ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 134). У судовому засіданні прокурор, представниця позивача підтримали позов, пояснивши, що спірні житлові приміщення до їх переобладнання на підставі відповідних правоустановчих документів належали територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, отже його відчуження без згоди власника було незаконним, як і подальше відчуження на користь відповідача. Відповідач до суду не з`явився, був повідомлений належним чином. 20.11.2018 року відповідач подав до суду відзив на позов, у якому заперечував проти задоволення позову, серед іншого, зазначивши, що прокурором не було доведено суду факт належності спірних приміщень територіальній громаді м. Дніпра. Крім того, тепер спірне приміщення має геть інші індивідуальні ознаки, представляє собою три самостійні житлові приміщення, отже не може бути витребуване у законного набувача та власника (а.с.а.с. 92 - 98). 26 листопада 2018 року прокурором подано відповідь на відзив, у якій він, зокрема, зазначив, що насправді договір купівлі-продажу спірного майна [PERSON] , як і договір купівлі-продажу від 21.12.1995 року, укладений з [PERSON] , не укладалися, отже подальше відчуження майна [PERSON] та відповідачеві є незаконним (а.с.а.с. 116 - 119). 03 грудня 2018 року Дніпровською міською радою подано відповідь на відзив, у якій вона виклала доводи, аналогічні викладеним прокурором у поданій відповіді на відзив (а.с.а.с. 125 - 128, 131). Заслухавши пояснення прокурора, представниці позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що будинок №59 (до складу якого входило нежитлове приміщення [ADDRESS] на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 20.10.2000 року №290-13/ХХІІІ перебував на балансі КВЖРЕП Кіровського району м. Дніпропетровська. Від 19.10.2016 року на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №448 будинок перебуває на балансі КП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №1» і належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради (а.с.а.с. 40 - 44, 47 - 57). 21 грудня 1995 року [PERSON] та [PERSON] було складено договір купівлі-продажу, за яким третя особа купила нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 203,7 м2 у будинку [ADDRESS] . Згідно з договором він був посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Якубою О.А. (номер у реєстрі - 4-14001). Крім того, відповідно до змісту договору відчужене майно належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23.02.1995 року за №2-2415. Зворотній бік договору містить відмітку КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради про реєстрацію права власності третьої особи на придбане майно 21.02.1996 року (реєстрова книга №235п, реєстровий номер - 38) (а.с. 13) 19 серпня 2016 року між третіми особами було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за яким [PERSON] придбав спірне майно. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. (номер у реєстрі - 3249) (а.с.а.с. 15, 16). У процесі експлуатації набутим майном [PERSON] здійснив його реконструкцію шляхом створення трьох окремих житлових приміщень: [NUMBER] площею 73,4 м2, [NUMBER] площею 35,1 м2, [NUMBER] площею 112,7 м2 (а.с.а.с. 19 - 32). 08 лютого 2017 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідач придбав квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1157836212101, номер запису про право власності - 18749118). Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С. (номер у реєстрі - 141) (а.с.а.с. 33, 34). Того ж дня між [PERSON] та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідач придбав квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1157843812101, номер запису про право власності - 18749277). Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С. (номер у реєстрі - 144) (а.с.а.с. 35, 36). Того ж дня між [PERSON] та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідач придбав квартиру [NUMBER] загальною площею 112,7 м [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1157850012101, номер запису про право власності - 18749400). Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С. (номер у реєстрі - 147) (а.с.а.с. 37, 38). Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) саме власникові належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно зі статтею 387 ЦК за загальним правилом власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. У відповідності зі статтею 388 ЦК випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. За правилами, встановленими статтею 227 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК 1963 року), яка підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли до 01.01.2004 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Аналіз диспозиції приведеної норми дає підстави дійти висновку про те, що закон, що діяв на час набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, пов`язував таке набуття з обов`язковою реєстрацією відповідного договору купівлі-продажу, і невиконання цієї умови означало для його сторін невиникнення взаємних прав та обов`язків, тобто неукладення договору. Судом встановлено, що реєстрація договору купівлі-продажу від 23.02.1995 року у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради проведена не була, про що свідчить лист КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 17.03.2018 року №13594, отже [PERSON] не набула права власності, у розумінні закону, на спірне нерухоме майно (а.с. 39). Тим же листом КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради повідомило, що реєстрація договору купівлі-продажу від 21.12.1995 року також не проводилася, отже і [PERSON] не набув права власності на спірне нерухоме майно. Більш того, матеріали справи свідчать про наявність ознак фальшування договорів купівлі-продажу від 23.02.1995 року та від 21.12.1995 року, що підтверджується листом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 19.09.2018 року №3831/01-16, а також листом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори від 20.09.2018 року №3138/01-16 (а.с.а.с. 45, 46). Так, згідно з листом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори договір купівлі-продажу від 23.02.1995 року, за яким [PERSON] придбала спірне нерухоме майно, нотаріальною конторою не посвідчувався. Згідно з листом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори у ході проведення перевірки матеріалів архівних справ було встановлено, що державним нотаріусом Якубою О.А. договір купівлі-продажу від 21.12.1995 року, за яким [PERSON] придбав спірне нерухоме майно, також не посвідчувався, а в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій за 1995 рік за індексом 4 відсутня нотаріальна дія під №4-14001. Таким чином, з огляду на те, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд доходить висновку про те, що пред`явлення ним позову до добросовісного набувача (відповідача) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК відповідає вимогам закону. При цьому суд критично ставиться до доводів відповідача, викладених у відзиві на позов щодо відсутності відчуженого об`єкта як такого через його фактичне знищення та створення нових трьох з таких підстав. Частиною 1 статті 15 ЦК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини 1 статті 16 ЦК, частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Згідно з положеннями частини 1 статті 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Разом з цим відповідачем під час формування процесуальної позиції не було враховано, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (постанова Верховного Суд України від 06.07.2016 року у справі №6-1213цс16). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 року №75241773 (справа №335/640/15-ц), яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) підлягає урахуванню судом. Цей висновок суду касаційної інстанції відповідачем ураховано не було, тому його довід про те, що спірний об`єкт нерухомості, у зв`язку зі здійсненням реконструкції, є іншим об`єктом нерухомості, є помилковим. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення заявленого у справі позову. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягає стягненню компенсація судових витрат останньої у сумі 5 875,53 грн. (а.с.а.с. 1, 2).

Outcome: approved