Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Хустська районна рада звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Свій позов, позивач мотивував тим, що 12 грудня 2017 року близько 13 години 00 хвилин за київським часом, [PERSON], опублікував в мережі Інтернет, а саме на своїй сторінці у Фейсбук та у загальнодоступних групах «Хуст - інфо», «Хуст» та «Антикорупційне Закарпаття», що при вирішенні порядку денного Хустської районної ради про внесення змін до рішення районної ради від 23 грудня 2016 року №235 «Про районний бюджет на 2017 рік», не було виділено коштів для оплати праці технічним працівникам загальноосвітніх закладів, при цьому висловився (згенерував публічний допис) наступним чином «…Хустська райрада з баригою Іванчо на сесії зараз роздеребанила 3,5 млн. гривень, а людям на зарплату -0». Таким чином, відповідач порушив право на недоторканість ділової репутації юридичної особи - Хустської районної ради, перед не визначеним колом осіб, які могли оглянути таку інформацію. Крім того вважає, що оприлюднена відповідачем інформація є недостовірною, тобто не відповідає дійсності, адже сесією Хустської районної ради, прийнято рішення щодо виділення для оплати праці, технічним працівникам, загальноосвітніх закладів Хустського району більше 2,8 мільйонів гривень. Внаслідок опублікування у мережі інтернет з використанням особистої сторінки та загальнодоступних груп, які вказані вище, [PERSON] поширив серед великої кількості людей інформацію, що суттєво негативно впливає на оцінку діяльності Хустської районної ради, особами які з такою недостовірною інформацією ознайомились. Таким чином, [PERSON] намагається дестабілізувати обстановку у Хустському районі. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати недостовірною поширену в мережі інтернет (Фейсбук) [PERSON], інформацію наступного змісту «…Хустська райрада з баригою Іванчо на сесії зараз роздеребанила 3,5 млн. гривень, а людям на зарплату -0» та зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію поширену ним у мережі інтернет, у такий же спосіб, у який вона була поширена, тобто із розміщенням спростувальної інформації на двох його сторінках у Фейсбук, та у загальнодоступних групах «Хуст - інфо», «Хуст» та «Антикорупційне Закарпаття» та на сторінках тих осіб, які поширили допис із відповідною недостовірною інформацією. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд такі задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти позову заперечили та просили суд відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву Хустської районної ради до [PERSON] про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, з якого вбачається, що позовна заява подана неналежним позивачем, без оформлених відповідним чином повноважень, не на підставі і не в межах повноважень, що передбачений законодавством, тобто шляхом зловживання службовим становищем, оскільки [PERSON] звернувся до суду із цивільним позовом від імені юридичної особи - Хустської районної ради, як голова даного органу місцевого самоврядування, зазначивши предметом спору - порушення «права на недоторканість ділової репутації юридичної особи - Хустської районної ради», однак депутати Хустської районної ради не уповноважували голову райради [PERSON] на звернення до суду, а оскаржувана інформація не містить недостовірної та образливої інформації. Водночас, судовий збір за подачу позову, згідно квитанції, сплачено із коштів Хустської районної ради, тобто за рахунок місцевого бюджету Хустського району. Таким чином, відповідач стверджує, що Хустська районна рада не зверталася до суду із позовом щодо захисту порушеного цивільного права, а від її імені як юридичної особи звернувся і сплатив судовий збір безпідставно гр. [PERSON], без оформлених належним чином на це повноважень (довіреності від депутатського корпусу чи виконавчого апарату районної ради), тобто з порушенням вимог ч.7 ст.177 ЦПК. Відтак, в діях [PERSON] вбачаються очевидні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.364 Кримінального кодексу України. Відповідач додав, що позивачем, також обраний неналежний спосіб захисту цивільного права. Зокрема, в позовній заяві [PERSON] ставить першою позовною вимогою - «визнати недостовірною поширену в мережі Інтернет (Фейсбук) [PERSON], інформацію наступного змісту: «Хустська райрада з баригою Іванчо на сесії зараз роздерибанила 3,5 млн., а людям на зарплату -0»». Однак, за своїм змістом це спосіб захисту цивільного права щодо встановлення факту, що має юридичне значення і розглядається в окремому провадженні, не передбачений законом для спорів про захист честі, гідності, ділової репутації. Щодо другої позовної вимоги, а саме про зобов'язання відповідача «спростувати недостовірну інформацію поширену ним у мережі Інтернет у такий же спосіб, у який вона була поширена, тобто із розміщенням спростувальної інформації на двох його сторінках у Фейсбук, на сторінках загальнодоступних груп «ХУСТ-ІНФО», «Хуст», «Антикорупційне Закарпаття» та на сторінках тих осіб, які поширили допис із відповідною недостовірною інформацією», відповідач вважає таку інформацію оціночним судженням, та такою, що не підлягає спростуванню та доведенню її прадивості, оскільки не визнає її недостовірною. Одночасно вважає, що твердження позивача, щодо оскаржуваної інформації, яка стосується «вирішення питання саме порядку денного Хустської районної ради про внесення змін до рішення районної ради від 23 грудня 2016 року № 235 «Про районний бюджет на 2017 рік», не було виділено коштів для оплати праці технічним працівникам загальноосвітніх закладів», є необґрунтованими припущеннями, оскільки в публікації немає жодного посилання на ці обставини чи рішення. В той же час, загальновідомим фактом є заборгованість по виплаті заробітної плати технічним працівникам загальноосвітніх закладів по всім гірським районам Закарпатської області у вересні-грудні 2017 року, зокрема і в Хустському районі також. Саме через те, що позивачем не було направлено всі надпланові надходження до бюджету на погашення заборгованості тех. працівникам, відповідач назвав такі дії позивача як «роздерибанили» і відносним нулем «-0», що є умовним гіперболічним значенням і є оціночним судженням, оскільки такої цифри фактично не існує. Тому, враховуючи використання у публікації таких мовних засобів як гіперболи, алегорії, сатири, з огляду на які, незважаючи на те, що висловлювання можуть містити певні фактичні дані, вони є оціночними судженнями і не підлягають спростуванню та доведеності їх правдивості. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести на правову допомогу у зв'язку із розглядом справи складає близько 14700 грн. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON], відповідно до якого вказав, що питання про доручення голови районної ради представництва такої в суді з даним позовом нормами чинного законодавства не передбачено. Зазначив, що абсурдним є твердження відповідача нібито про те, що Хустська районна рада, як представницький орган місцевого самоврядування не може звертатись з позовом про захист ділової репутації, посилаючись при цьому на пункт 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Твердження відповідача, на рахунок того, що позов поданий не від імені Хустської районної ради, а від імені Ради як юридичної особи, звернувся [PERSON], є незрозумілим, адже загальновідомо, що інститут юридичної особи по своїй правовій природі є фікцією так, як сама юридична особа не може звернутися до суду чи вчинити будь-які інші дії, тому від її імені виступають уповноважені на те посадові особи у межах повноважень наданих законом . Що стосується форми позовної заяви, претензії відповідача не є обгрунтовані, адже вона відповідала тим вимогам які передбачав ЦПК України у редакції чинній до 15 грудня 2017 року. Безпідставним також є прохання відповідача до суду щодо винесення окремої ухвали, про наявність у діях [PERSON] складу злочину передбаченого статтею 364 КК України, оскільки таке твердження відповідача є видуманим та умисним звинуваченням. Що стосується судового збору, то він оплачений за рахунок власних коштів голови Хустської районної ради [PERSON] так як, Хустська районна рада не мала вільних коштів для його оплати та немала затвердженої програми видатків на такі цілі. Але виходячи з положень Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 кожен має право на справедливий суд, втому числі це положення включає і право доступу до суду. Щодо тверджень відповідача про невірне обрання позивачем способу захисту свого цивільного права, а саме шляхом визнати недостовірною поширену в мережі інтернет (Фейсбук) [PERSON], інформацію наступного змісту: «Хустська райрада з баригою Іванчо на сесії зараз роздерибанила 3,5 млн., а людям на зарплату-0» позивач зазначив, що не з'ясувавши, що така інформація є недостовірною, суд не може зобов'язати відповідача її спростувати. Твердження відповідача на рахунок вимоги позивача про зобов'язання першого спростувати поширену ним недостовірну інформацію на сторінках, осіб які поширили оскаржуваний допис є неправомірною, та не обгрунтованою, оскільки така інформація була поширена відповідачем чим він ввів у оману інших осіб, вимога про спростування інформації стосується лише відповідача і спростувати інформацію, має саме він, шляхом написання (поділитися публікацією) на їх сторінках допису, про те що опублікована ним вищезазначена інформація є недостовірною. Також, позивач у відповіді на відзив вказує, що доведеним є той факт, що відповідач опублікував недостовірну інформацію, що також підтверджується письмовими доказами (скріншотами (прінтскрінами) відповідних дописів зроблених на сторінках відповідача у Фейсбук та у названих позовною заявою, загальнодоступних групах Фейсбуку). Водночас, з приводу попереднього розрахунку суми судових витрат відповідача, позивач у відповіді на відзив зазначає, що така сума є завищеною, адже відповідач сам здійснює своє представництво, як мінімум сам з'являється на підготовче судове засідання. Крім того, ним не надано договору на підставі якого можна з'ясувати суму витрат, які будуть понесені. Також необхідно зазначити, що доданий відповідачем ордер, не належно оформлений, так як в ньому не вказано адреса робочого місця адвоката. Попередній розрахунок судових витрат для позивача Хустської районної ради: судовий збір у розмірі 640 грн. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року залишено без задоволення клопотання представника Хустської районної ради [PERSON] про залучення співвідповідачів, а саме Facebook Ireland Ltd та компанію Facebook Ink. Також, Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 червня 2018 року залишено без задоволення клопотання відповідача [PERSON] про забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі № 308/12846/17. Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Відповідно до п.15 ч.6 ст.55 Закону України «Про місцеве самоврядування» Голова районної ради представляє раду у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, трудовими колективами, адміністрацією підприємств, установ, організацій і громадянами, а також у зовнішніх відносинах відповідно до законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у ст. 16 ЦК України. Так, статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч.2 ст.16 ЦК України. Таким чином, Хустська районна рада в особі в особі голови [PERSON] є належним позивачем по справі та у відповідності до ст. 16 ЦК України, останній вибрав вірний спосіб захисту прав та інтересів органу, який представляє, а тому доводи відповідача викладені ним у відзиві на позов не знайшли свого підтвердженні в процесі розгляду справи. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. З огляду на це, беззаперечною є дія в Україні Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ратифікована Верховною радою України законом N 475/97 від 17.07.1997 р.). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року, №2657-XII під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В той же час, відповідно до роз'яснень, наданих судам у п.4 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи», зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року N 1, роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, - тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Суд вважає, що інформація опублікована в мережі Інтернет на особистій сторінці [PERSON] в мережі Фейсбук та у загальнодоступних групах «Хуст - інфо», «Хуст» та «Антикорупційне Закарпаття», а саме: «…Хустська райрада з баригою Іванчо на сесії зараз роздеребанила 3,5 млн. гривень, а людям на зарплату -0» є оціночним судженням, а тому спростуванню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року, №2657-XII, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Крім цього, у справі «Укрпресгрупа проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив наступне. «....у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яка охороняється статтею 10 Конвенції...» Як відомо, у такій категорії справ позивач повинен довести не лише ті обставини, які визначені в п. 15 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року, а й довести, що висловлювання є твердженням, а не оціночним судженням, і що інформація є негативною по відношенню до нього. Відомості, які позивач просить визнати недостовірною інформацією, викладені не у формі фактів, а у формі оціночних суджень, тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оскільки оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації, за змістом ч.1 ст. 277 ЦК України особа, відносно якої поширені в засобі масової інформації оціночні судження або думки має право на відповідь. Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб'єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб'єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб'єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже виражають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Як зазначено в п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на свободу вираження поглядів. Отже, всупереч наведеним положенням, твердження позивача про порушення його особистих немайнових прав не підтверджено жодним належним та допустимим засобом доказування. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позову Хустської районної ради до [PERSON] про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації відмовити. Відповідно до ч.1 ст.26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до обставин викладених у відзиві, відповідачем надано орієнтовний розрахунок суми судових витрат, що складає близько 14 700 грн. 00 коп. на підставі договору про надання правової допомоги від 01.02.2018 року, адвокат Бадзелюк П.П. В процесі розгляду справи, відповідно до Договору про надання професійної правничої допомоги від 16.02.2018 року до участі у справі відповідачем було залучено представника, адвоката [PERSON] На підтвердження витрат на правову допомогу [PERSON], представником відповідача надано суду ордер серія КС №418862, платіжне доручення №Р24А410152197А13514 на суму 3000 грн. від 26.04.2018 року, платіжне доручення №Р24А485504119А00932 на суму 5000 грн. від 24.09.2018 року, договір про надання професійної правничої допомоги від 16.02.2018 року. Оскільки, жодних підтверджуючих документів відповідачем про понесені ним витрати на правову допомогу за договором з адвокатом Бадзелюк П.П. суду не надано, а в судовому засіданні знайшли своє підтвердження факт оплати судових витрат на користь адвоката [PERSON] в сумі 8000,00 грн., тому суд вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати в сумі 8000,00 (вісім тисяч) грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved