Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що 17 березня 2009 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 129, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 100 000 грн. з умовою сплати 23% річних з терміном остаточного погашення не пізніше 17 березня 2019 року. У забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, 17 березня 2009 року між банком, [PERSON] та [PERSON], був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] зобовязався нести відповідальність перед банком за невиконання умов договору позичальником. Внаслідок невиконання позичальником обовязків за кредитним договором станом на 25 серпня 2016 року виникла заборгованість по договору у розмірі 341500 грн. 06 коп., з яких: - 81003 грн. 39 коп. заборгованість за основним боргом; - 37573 грн. 27 коп. заборгованість за відсотками; -2348 грн. 71 коп. - заборгованість за комісіями; - 164202 грн. 41 коп. заборгованість по пені; - 51854 грн. 31 коп. інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості за кредитом; - 4517 грн. 97 коп. заборгованість 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором, яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку та судовий збір в розмірі 5122 грн. 50 коп. Відповідачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання частково недійсним кредитного договору та просили визнати недійсним п. 5.2 кредитного договору, укладеного між сторонами, мотивуючи свої вимоги тим, що вказаний пункт договору суперечать вимогам ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливим. Ухвалою суду від 22 лютого 2017 року обидва позови були обєднані в одне провадження. Ухвалою суду від 02 березня 2017 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання частково недійсним кредитного договору, залишено без розгляду. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Заперечувала проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що відповідачі, як позичальник та поручитель, були ознайомлені з умовами укладеного кредитного договору відповідно до п.9.1 Кредитного договору та договору поруки, отримали їх примірники, умови договору виконувалися та кредитні зобовязання боржником сплачувались до серпня 2016 року. Представник відповідача [PERSON] підтримала вимоги зустрічного позову, просила суд їх задовольнити, позовні вимоги за первісним позовом визнала частково, із врахуванням строку позовної давності та заперечувала проти стягнення пені за кредитним договором. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяви про відмову у задоволенні позову в звязку з пропущенням строку позовної давності (а.с. 42-43, 55-56) та розгляд справи без його участі (а.с. 57). Вислухавши представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного. 17 березня 2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», в подальшому ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 129, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 100 000 грн. з умовою сплати 23% річних з терміном остаточного погашення не пізніше 17 березня 2019 року 9 а.с.13-15). На забезпечення виконання цього зобовязання 17 березня 2009 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачами [PERSON], [PERSON] було укладено договір поруки №129 до кредитного договору, згідно з яким [PERSON] взяв на себе зобовязання відповідати перед позивачем за зобовязаннями [PERSON] за кредитним договором у разі невиконання або неналежного виконання нею своїх зобовязань (а.с. 20-21). Згідно п.п. 4.2.2 кредитного договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за договором у примусовому порядку. Відповідно до п.п. 4.3.1, 4.3.2 кредитного договору позичальник зобов'язався належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за цим договором - повернути кредит в сумі 100 000,00 грн., своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору - сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені цим договором. Згідно п.п. 4.3.3 кредитного договору у разі порушення його та/або договору іпотеки, позичальник зобов'язаний достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та/або штрафних санкцій. Підпунктом 4.3.5 кредитного договору встановлено відповідальність позичальника всіма власними коштами та майном по своїх зобов'язаннях, що випливають з цього договору. Згідно п. 5.2 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті відсотків за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 25% від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення. Як вбачається з підписаного до кредитного договору Графіку погашення кредитного договору (а.с. 18-19), позичальник зобовязаний здійснювати повернення основної заборгованості за кредитом (позичкова заборгованість) щомісячно рівними частинами та проценти за користування кредитом. Під час розгляду справи, представник [PERSON] не заперечувала факту отримання останньою кредиту в певному розмірі. Відповідач [PERSON]припинила здійснювати платежі за кредитним договором у результаті чого, станом на 25 серпня 2016 року виникла заборгованість по договору у розмірі 341500 грн. 06 коп., з яких: - 81003 грн. 39 коп. заборгованість за основним боргом; - 37573 грн. 27 коп. заборгованість за відсотками; -2348 грн. 71 коп. - заборгованість за комісіями; - 164202 грн. 41 коп. заборгованість по пені; - 51854 грн. 31 коп. інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості за кредитом; - 4517 грн. 97 коп. заборгованість 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням зобовязань по кредитному договору, відповідно до п. 3.4. цього договору та п. 2.1 договору поруки, на адресу відповідачів направлено претензії № 16-17/400 та 16-17/401 від 13.06.2016 року з вимогою протягом 30-ти днів виконати свої зобовязання - сплатити заборгованість по кредиту, відсотки за користування кредитом, комісію, пеню. Дану претензію відповідачі отримали 22.06.2016 року (а.с. 22, 23), що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. До цього часу позичальник свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала - кредитну заборгованість перед банком не погасила. За таких обставин, суд вважає, що право позивача є порушеним та підлягає захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України - наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання є недопустимою. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1049 ЦК України зобовязує позичальника повернути позику у строк та в порядку, що встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 540 Цивільного кодексу України - якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. У відповідності до п. 2 ч. 2 - 4 ст. 543 Цивільного кодексу України - кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви про застосування до позовних вимог строків позовної давності (а.с. 42-43, 46). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що остання здійснювала платежі за кредитним договором, періодично за основною заборгованістю, відсотками та комісією з 24 квітня 2009 року по 02 серпня 2016 року. Однак основний платіж за тілом кредиту було внесено востаннє 25 травня 2011 року. Тому просить застосувати строк позовної давності до несплачених платежів. Так, згідно розрахунку заборгованості (а.с. 7-8, 75-107), [PERSON] погашала заборгованість за кредитним договором, а саме тіло кредиту, відсотки та комісії з квітня 2009 року по серпень 2016 року. Оплату основного боргу здійснювала систематично до 25 травня 2011 року. Черговий платіж основного боргу в сумі 100 грн. здійснено 30 листопада 2015 року. Згідно меморіального ордеру № 64229540 від 27 листопада 2015 року (а.с. 134), [PERSON] через ПАТ КБ «Приватбанк» сплачено 1400 грн. Призначення платежу на вказаному документі, вказано, як погашення кредитної заборгованості згідно договору № 129 від 17 березня 2009 року. Вказане в судовому засіданні не заперечувалось. На рахунок позивача кошти надійшли 30 листопада 2015 року. Та цього ж дня із них 1300 грн. зараховано на погашення прострочених відсотків та 100 грн. на погашення простроченого боргу (а.с. 135-137). Як видно, [PERSON] здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості без зазначення конкретного зобовязання з квітня 2009 року по серпень 2016 року, що сторонами не спростовано. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сторони встановили строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобовязань із щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню 17 квітня 2019 року. Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання предявленої претензії, зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору, письмове прохання відстрочити сплату боргу, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір, письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2170цс16 від 09 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. За такого, суд вважає безпідставними посилання відповідачів та представника [PERSON] за первісним позовом щодо застосування строків позовної давності до вимог банку, оскільки [PERSON] неодноразово зустрічалась із представниками банку, що підтверджується протоколом зустрічі з позичальником від 12 грудня 2012 року (а.с. 139), де та гарантувала сплату залишку зобовязання за кредитом щомісячно, до повного розрахунку в розмірі заборгованості, а вразі невиконання зобовязання, банк звертатиметься до суду про стягнення боргу. Згідно протоколу зустрічі з поручителем боржника від 29 квітня 2013 року, який, як вказала в судовому засіданні представник [PERSON], остання його підписала, боржник знала про наявність існування боргу за кредитом, відсотками, пенею, комісією, неустойки та гарантувала про часткову сплату суми боргу в розмірі 3000 грн., 5000 грн., та 3000 грн. в період з 30 квітня по 25 травня 2013 року. На підставі вказаного, суд приходить до висновку, що дані дії відповідача [PERSON] свідчать про визнання свого боргу та переривають строк позовної давності. Згідно позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 р. № 6-745цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Як зазначалося, та сторони не заперечували, що 22 червня 2016 року боржник та поручитель отримали письмові досудові вимоги про дострокове повне виконання зобовязань за кредитним договором (а.с. 22, 23). Як видно, у договорі поруки не встановлено строк припинення поруки. Відповідно до п. 2.1 договору поруки у разі порушення боржником виконання зобовязання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов'язання боржника перед кредитором згідно з умовами договору. Предявлення позову до поручителя [PERSON] відбулося протягом шести місяців з моменту предявлення вимоги. Тому відсутні підстави для припинення поруки в порядку частини четвертої статті 559 ЦК України за договором поруки, укладеним між банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] Таким чином, з урахуванням зазначених норм матеріального права, суд приходить до висновку про відсутність підстав для припинення поруки в порядку ч. 4 статті 559 ЦК України за договором поруки, укладеним 17 березня 2009 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачами [PERSON], [PERSON], оскільки банк предявив вимогу до поручителя в межах установленого цією нормою шестимісячного строку. Тому підстави для застосування строків позовної давності до позову, предявленого банком до [PERSON], [PERSON], відсутні. Однак, щодо вимог, заявлених за зустрічним позовом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов кредитного договору, укладеного 17 березня 2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», в подальшому ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем [PERSON], вбачається, що кошти були надані в споживчих цілях, а тому зазначений кредитний договір є договором споживчого кредиту, що не заперечувалось сторонами. Пунктом 5.2. даного кредитного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 25% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] вказувала на те, що згаданий пункт 5.2. кредитного договору є недійсним з моменту укладення, оскільки ним передбачено розмір пені за порушення позичальником зобов'язання в розмірі 25% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, що становить фактично 9000% річних від суми заборгованості, а тому перевищує розумну межу плати за послуги, встановлену ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно із п. 1 ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до п. 5 ч. 3, ч. 7 ст. 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Верховний Суд України у постанові від 11.09.2013 року по справі № 6-40цс13 висловив правову позицію, що з аналізу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1, ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. В своєму рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами спору кредитного договору, зокрема п. 5.2. передбачено, що позивач зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 25% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, що становить фактично 9000% річних від суми заборгованості, що перевищує більше ніж на 50% встановлену договором відсоткову ставку, яка в розглядуваному випадку як плата за надану відповідачем послугу у вигляді користування кредитними коштами в контексті п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону є вартістю продукції. Наведена умова кредитного договору є несправедливою, оскільки суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін згаданого договору, які завдають шкоди становищу споживача, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання згаданої умови кредитного договору недійсною. При цьому, суд вважає, що не має значення та обставина, як вказав представник банку, що при укладенні договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов, його укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Несправедливою може визнаватись саме та умова, щодо якої сторони дійшли згоди і вона включена у зміст договору. Однак досягнення згоди сторонами щодо цієї умови не виключає її несправедливої природи. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. В той же час, під час розгляду справи, представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 151), яка обґрунтована тим, що позивачу, відповідно до п. 9.1 кредитного договору стало відомо про всі умови договору в момент його укладення 17. 03.2008 року. Також із протоколу зустрічі з позичальником від 29.04. 2013 року, [PERSON] було відомо про нарахування пені за прострочення платежів, не скористалась своїм правом та не отримала інформацію про стан заборгованості відповідно до п.4.1.5. кредитного договору, а відтак - трирічний строк позовної давності на момент її звернення до суду закінчився. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність. За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (який був чинний на дату підписання кредитного договору) між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою статті 11 вказаного Закону врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власнику клієнту на його вимогу. Оскільки [PERSON], як споживач у договорі є слабкою стороною, про порушення свого права довідалася лише під час виконання договору споживчого кредиту - коли у червні 2016 року отримавши вимогу банку, дізналася про нарахований розмір пені, яка не володіє спеціальними знаннями у галузі права, на час укладення кредитного договору не мала спеціальних знань про властивості та характеристики банківських послуг, та не мала змоги достеменно встановити розмір санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань, суд вважає, що така звернулася до суду у межах строку позовної давності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову про солідарне стягнення з відповідачів розміру визначеної у позові кредитної заборгованості за вирахуванням пені, що дає підстави не застосовувати ст. 551 ЦК України, про яке просила представник [PERSON], та про задоволення зустрічного позову щодо визнання недійсним п. 5.2 кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом [PERSON] при зверненні до суду з позовом, була звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки первісний позов задоволено частково, із відповідачів в солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в сумі 177 297 грн. 65 коп., то відповідно, із [PERSON] та [PERSON] на користь банку необхідно стягнути сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір, а саме по 1329 грн. 74 коп., що відповідатиме пропорційності задоволеним вимогам. Також, оскільки позов за зустрічним позовом задоволено, позивача було звільнено від сплати судового збору, то із публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: partial