Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом у якому просить визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений 09 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нечипоренком О.В. зареєстрованим за №671, недійсним. Мотивуючи вимоги тим, що 09 вересня 2008 року між відповідачами [PERSON], який є батьком позивача, та [PERSON], який є дядьком позивача, укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нечипоренком О.В. зареєстрованим за №671. На момент посвідчення означеного договору дарування позивач був малолітнім та мав право користування зазначеною квартирою. Оспорюваний договір дарування, укладений після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь [PERSON], матері позивача, на утримання позивача, та порушення кримінальної справи за ст. 164 КК України ухилення від сплати аліментів, з метою уникнення відповідальності по несплаті аліментів. Оскільки оспорюваний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з метою приховування майна, про що свідчить наявність між відповідачами [PERSON] та [PERSON] родинних зав'язків, відсутність будь-якого іншого майна у відповідача [PERSON] Крім того, враховуючи, що відповідач [PERSON] після відчуження квартири [ADDRESS] [PERSON] продовжив у ній проживати, свідчить про фіктивність означеного правочину. Тому позивач, посилаючись на ст.ст. 203,215, 234 ЦК України просить про задоволення позовних вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та залишено означений позов без руху (а.с.31). 06 вересня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним (а.с.41). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення (а.с.42). 02 жовтня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення (а.с.66). 28 листопада 2017 року через канцелярію суду надійшли заперечення на позов від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] зі змісту, яких убачається, що відповідач [PERSON] вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Мотивуючи тим, що у позовній заяві позивач посилається на ст. 234 ЦК України, відповідно до якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Правовими наслідками договору дарування від 09 вересня 2008 року є те, що право власності перейшло від відповідача [PERSON] до відповідача [PERSON], а відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, членів своєї сім'ї, інших осіб та не має права використовувати його для промислового виробництва. Чим відповідач [PERSON] і скористався, надавши відповідачу [PERSON] та членам його сім'ї право проживати у [ADDRESS]. Крім того, інші вимоги законодавства, додержання яких є необхідними для чинності правочину сторонами договору були дотримані. Відповідно до ст. 719 ЦК України оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально. А тому представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог. (а.с 83-84). 22 листопада 2017 року через канцелярію суду надійшли заперечення на позов від відповідача [PERSON] Зі змісту яких убачається, що 30 жовтня 2007 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], яку в подальшому подарував на підставі оспорюваного договору дарування. Твердження позивача проте, що відчуження означеної квартири пов'язане з несплатою аліментів не відповідає дійсності, оскільки аліменти відповідачем [PERSON] сплачувалися, що підтверджується довідкою з місця роботи долученою до заперечень. Оскільки правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, відповідач [PERSON] просить відмовити в задоволенні позовних вимог. (а.с. 87-89). 15 грудня 2017 року набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону України «2147-VІІІ від 03.10.2017 року. Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсягу, виходячи із доводів, якими він обґрунтовується. Відповідачі проти задоволення позову заперечували з підстав зазначених у запереченнях на позовну заяву. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності житло виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 30.10.2007 року згідно з розпорядженням № 72-281 від 30 жовтня 2007 року, квартира [ADDRESS] належала на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с. 127). Позивач [PERSON], [INFO] являється сином відповідача [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневої районної ради м. Запоріжжя 26 червня 1998 року позивач (а.с.4). Відповідно до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 135 від 03 лютого 2017 року позивач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] з 20 травня 1999 року (а.с.7). 09 вересня 2008 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ничипоренком О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 671, зі змісту якого убачається, що [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка була ними оцінена у 18 156,00 грн., а обдарований прийняв дар. (а.с.127). Право власності на квартиру [ADDRESS] згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 09 вересня 2008 року (а.с. 126). Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості по аліментах [PERSON], виданої головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Рибалко І.М., заборгованість по сплаті аліментів на утримання [PERSON] станом на 01 листопада 2013 року становить 57 705,75 грн. (а.с.8-11). Станом на 15 червня 2016 року заборгованість по аліментах складає 60 678,22 грн. що підтверджується перерахунком заборгованості №476/9, виданим головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білана Ю.С.(а.с.12-13). 18 квітня 2018 року постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кедик\~Т.В., виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1714/98 виданого 10 жовтня 2012 року Жовтневим районним судом про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 серпня 1998 року і до досягнення повноліття дитиною, закінчено у зв'язку із досягненням дитиною повноліття. Заборгованість зі сплати аліментів погашена у повному обсязі. (а.с.117-118). Звертаючись із позовом до суду про визнання договору дарування недійсним, позивач зазначає, що на момент його укладання, сторони не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Даний правочин вчинявся з метою уникнення відповідачем [PERSON] відповідальності по сплаті аліментів за судовим рішенням. Оцінка вартості квартири [ADDRESS] була визначена у розмірі 18 156,00 грн., що була співмірною із заборгованістю [PERSON] по сплаті аліментів. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Чинним законодавством визначено процесуальні обов'язки сторін, які останні повинні сумлінно дотримуватися. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно зі ст. 719 ЦК України Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 та постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 61-7898св18. Під час судового розгляду було встановлено, що після укладання між відповідачами оспорюваного договору дарування, в квартирі [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON] Як пояснили відповідачі, після того, як спроба створити нову сім'ю у відповідача [PERSON] виявилась невдалою, він за згодою брата [PERSON] переїхав до квартири [ADDRESS] для проживання. Таким чином, сторонами визнається обставина того, що після відчуження квартири [ADDRESS] [PERSON], через деякий час в ній продовжив проживання відповідач [PERSON] Разом з тим, суд не погоджується з твердженнями сторони позивача, що дана обставина є підставою для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, як такого, що укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно. Так, згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідачі є рідними братами. Відповідач [PERSON], за згодою власника квартири [ADDRESS] використовує помешкання для власного проживання, що не суперечить вимогам закону і не свідчить про невиконання правочину сторонами. Судом не встановлено, що внутрішня воля сторін оспорюваного договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто вчиняючи правочин, обидві сторони знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто має інші цілі, ніж ним передбачені. Доводи позивача, що укладання оспорюваного договору здійснювалось з метою уникнення відповідачем [PERSON] відповідальності по сплаті аліментів на утримання позивача, та співмірність оцінки вартості квартири [ADDRESS] на момент її відчуження за оспорюваним правочином розміру заборгованості по сплаті аліментів, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Ураховуючи вищевикладене, договір дарування був укладений з наміром створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а саме переходом права власності від [PERSON] до [PERSON]. За положеннями ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1-3 ст. 318 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Однак на день ухвалення рішення, позивачем не сплачено судовий збір. На підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed