Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: ПП «Творча майстерня «Престиж», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування корпоративних прав. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. У вересні 2015 року представнику позивача стало відомо, що відповідач [PERSON] у грудні 2010 року безоплатно передав у власність [PERSON] 70% корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально. Сторони оцінили дарунок у 43400000 грн. До вказаного часу позивач не мала інформації щодо правової підстави передачі частини корпоративних прав підприємства на користь відповідача [PERSON] Позивач зазначає, що при укладенні правочину нею, як дружиною [PERSON], письмова згода не надавалася, що також підтверджено матеріалами адміністративної справи № 826/19775/13-а. Посилаючись на положення ст.ст. 369, 203, 204, 215 ЦК України, ст. 65 СК України, позивач просить визнати недійсним договір дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж», укладений 20 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Руденком В.О., скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ПП «Творча майстерня «Престиж», яка проведена на виконання договору дарування корпоративних прав, зобов'язати Державну реєстраційну службу України, Міністерство юстиції України, відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців записи щодо ПП «Творча майстерня «Престиж» станом на 15 грудня 2010 року. (а.с. 81-83) Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Зазначили, що корпоративні права приватного підприємства придбані подружжям [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, тобто є спільним сумісним майном подружжям. В разі відчуження спільного сумісного майна подружжя, необхідна згода другого подружжя, у даному випадку така згода має бути нотаріальна посвідчена. Укладення спірного правочину відбулося без відома та згоди позивача, а тому такий правочин має бути визнаний недійсним. Представники відповідачів заперечували проти задоволення позову, просили суд відмовити у задоволенні позову, заявили про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Зазначили, що для укладення договору дарування корпоративних прав не є обов'язковою нотаріальна форма правочину, а тому згода другого подружжя на укладення спірного правочину не є обов'язковою. Договір дарування корпоративних прав на користь своєї дочки був вчинений відповідачем [PERSON] в інтересах сім'ї. Від третьої особи - приватного нотаріуса КМНО Руденка В.О. на адресу суду надійшли пояснення, в яких він просив суд розглянути справу у його відсутність, зазначив, що при посвідченні спірного правочину згода другого подружжя не вимагалася, оскільки корпоративні права у приватному підприємстві не віднесені до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, невдовзі після укладення договору дарування корпоративних прав до приватного нотаріуса Руденка В.О. зверталася позивач з проханням надати їй копію договору, відтак на думку третьої особи позивачем пропущено строк позовної давності. Третя особа - відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації явку свого представника у судове засідання не забезпечив, у заяві начальник відділу просив розглянути справи за відсутності представника. Третя особа - ПП «Творча майстерня «Престиж» явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 09 березня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований ВРАГСом Мінської райдержадміністрації, актовий запис № 191. (а.с. 9) 01 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, за умовами якого [PERSON] набуто у власність 100% статутного капіталу ПП «Творча майстерня «Престиж». Договір укладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Руденком В.О. (а.с. 179-180) 13 червня 2008 року сторонами внесені зміни та доповнення до договору дарування корпоративних прав. Зокрема, викладено у новій редакції пункт 1 договору дарування, а саме: предметом цього договору є права засновника унітарного приватного підприємства «Творча майстерня «Престиж»: право на розподіл доходів підприємства, на управління підприємством безпосередньо або через керівника, що призначається таким засновником, на розпорядження майном підприємства, на формування трудового колективу підприємства на засадах трудового найму, на вирішення питань реорганізації та ліквідації підприємства, а також всі інші права засновника підприємства, передбачені статутом підприємства та чинним в Україні законодавством. (а.с. 181-182) 20 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж», за умовами якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] 70% належних йому корпоративних прав, як власника ПП «Творча майстерня «Престиж». Дарунок сторони оцінили у 43400000 грн. (а.с. 10-11) Договір дарування корпоративних прав укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Руденком В.О., реєстровий № 5119. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У відповідності до положень ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Статтею 719 ЦК України передбачено, що договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» у статті 1 встановлено, що до валютних цінностей відносяться валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах, банківські метали. Згідно з ст. 167 Господарського кодексу України, в редакції, чинній на час вчинення оспорюваного правочину, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Аналіз вищенаведених приписів закону дозволяє дійти наступних висновків. За загальним правилом вважається, що один із подружжя при укладенні договорів, які стосуються спільного сумісного майна, діє за згодою другого з подружжя. Обов'язковість письмової або нотаріально посвідченої згоди другого подружжя встановлена при укладенні договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, та договорів стосовно цінного майна. Договори дарування, предметом яких є нерухоме майно або валютні цінності, на суму що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, підлягають нотаріальному посвідченню. Матеріалами справи підтверджено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] відповідач [PERSON] набув у власність 100% корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж». Вартість таких корпоративних прав була оплачена за рахунок спільних коштів подружжя. Такі обставини сторонами не заперечувалися. У грудні 2010 року [PERSON] подарував 70% корпоративних прав підприємства [PERSON], яка є дочкою відповідача. Договір дарування корпоративних прав був укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально. При цьому, письмова згода дружиною відповідача - [PERSON] надана не була. Вказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки представниками сторін під час розгляду справи не заперечувалися. Нотаріальне посвідчення оспорюваного договору дарування корпоративних прав було здійснене за домовленістю сторін правочину з огляду на те, що обов'язкове посвідчення нотаріусом договору дарування корпоративних прав законом не встановлено. Корпоративні права за своїм змістом являють собою права особи - власника на участь в управлінні певним підприємством (господарським товариством), та не є майном або валютними цінностями. За приписами ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. У постанові від 3 липня 2013 року у справі N 6-61цс13 Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України висловила наступну правову позицію. За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно із ч. 3 ст. 65 ЦК повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів. Вирішуючи спори між подружжям про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі, судам слід ураховувати, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст. 115 ЦК, ст. 85 Господарського кодексу України) та ст. 12 Закону України "Про господарські товариства"). Згідно з положеннями ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. З огляду на положення ст. ст. 116, 147 ЦК подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї. Таким чином, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Отже, учасник господарського товариства має право розпорядження належною йому часткою в статутному капіталі товариства без згоди другого подружжя. Приймаючи до уваги те, що корпоративні права не є майном або валютними цінностями у розумінні вищенаведених положень закону, а також, що для укладення правочинів, предметом яких є безоплатна передача корпоративних прав, законом не встановлено обов'язкове нотаріальне посвідчення, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] має право розпорядження, у тому числі шляхом укладення договору дарування, належними йому корпоративними правами ПП «Творча майстерня «Престиж» без згоди своєї дружини [PERSON] Отже, судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» від 20 грудня 2010 року. Щодо посилання представників відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як убачається з матеріалів справи, про володіння [PERSON] часткою у статутному капіталі ПП «Творча майстерня «Престиж» позивач дізналася від свого представника [PERSON] у липні 2011 року, що підтверджується як поясненнями представника позивача, так і витягом з ЄДР щодо ПП «Творча майстерня «Престиж». (а.с. 17-19) У наведеному витягу вказано перелік засновників підприємства та розмір їхніх часток, виражений у грошовому еквіваленті. У серпні 2011 року позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому зокрема просила визнати за нею право власності на 15% в статутному капіталі ПП «Творча майстерня «Престиж», тобто з урахуванням відчужуваної частини корпоративних прав на користь [PERSON] Отже, про факт передачі на користь [PERSON] частини корпоративних прав підприємства позивачу відомо з липня 2011 року. Представники позивача зазначають, що [PERSON] дізналася про порушення своїх прав у вересні 2015 року, коли її представник ознайомилась в Окружному адміністративному суді міста Києва з матеріалами адміністративної справи за позовом ПП «Творча майстерня «Престиж» до відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Оболонського району Реєстраційної служби ГУ юстиції у м.Києві про зобов'язання вчинити певні дії. З матеріалів вказаної справи представник позивача дізналася про правову підставу передачі частини спірних корпоративних прав на користь [PERSON] Суд не погоджується з такою позицією позивача, оскільки про факт передачі корпоративних прав на користь [PERSON] позивачу стало відомо ще у липні 2011 року. Крім того, позивачу було відомо кому саме передані корпоративні права та у якому розмірі. Відтак, позивач не була позбавлена можливості з'ясувати для себе чи надавала вона згоду своєму чоловікові на таку передачу корпоративних прав. Також суд звертає увагу, що для з'ясування правової підстави передачі на користь [PERSON] частини корпоративних прав підприємства позивач мала можливість звернутися до суду з клопотанням про забезпечення доказів до подання позовної заяви в порядку, передбаченому ст. 133 ЦПК України, протягом трьох років з липня 2011 року. За таких обставин, перебіг строку позовної давності у даних спірних правовідносинах для позивача розпочався у липні 2011 року. Відтак, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування корпоративних прав з пропуском строку позовної давності. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed