Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] , в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (далі Фонд) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 26.12.1968р. по 01.01.1988р. працював в шахті «Гвардійська» РУ ім. Рози Люксембург тресту Ленінруда на посаді машиніста електровозу дільниці внутришахтного транспорту, з 01.01.1988р. по 30.08.2001р. машиністом електровозу в підземних умовах дільниці внутришахтного транспорту шахти «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком» з 30.08.2001р. по 27.08.2003р. електрогазозварювальником в підземних умовах шахти «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». При цьому виконувані роботи характеризувались його перебуванням в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищує ГДК внаслідок не систематичного використання комплексу пилоподавлення на підземних дільницях. Внаслідок виконуваної роботи на підприємствііз несприятливими умовами праці, отримав професійне захворювання, а саме: хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (хронічний обструктивний бронхіт, емфізема легень першої ст.) ЛН першого-другого ст. Висновком МСЕК від 23.03.2005р. йому вперше було визначено ступінь втрати професійної працездатності 20% з 21 березня 2005 року, безстроково. Згідно виписки із історії хвороби № 4387 від 25.11.2008р., стадію пилового бронхіту змінено рішенням ЛЕК «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 18.11.2008р., протокол №2577 на підставі негативної кл. лабораторної динаміки та прогресуючого перебігу захворювання, вираженості кл. проявів та незначної ефективності проведеної терапії та уточненого діагнозу: хронічне обструктивне захворювання легень другої ст. (пиловий бронхіт другої ст., емфізема легень другої ст.) загострення середнього ступеню важкості ЛН другого ст. 08.01.2009р. при повторному огляді, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по ХОЗЛ та встановлено третю групу інвалідності з 08 січня 2009 року, безстроково. У зв`язку з професійним захворюванням та втратою працездатності порушуються його нормальні життєві зв`язки, змінилися його образ і якість життя, що завдає йому моральних страждань. Він змушений постійно проходити лікування, щоб підтримувати свій стан здоров`я. Вважає, що йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває постійні фізичні страждання, усвідомлення того, що стан здоров`я вже ніколи не стане кращим і бажаного одужання чи навіть покращення стану здоров`я не відбудеться. А тому просив стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює в 141 690 грн, без утримання податку з доходу фізичних осіб та всіх інших обов`язкових податкових платежів. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у їх відсутності (а.с. 78). Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, у його задоволені просила відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 25.05.2020р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 04.09.2020р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого останній зазначив, що проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що з позовом до Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я на виробництві, [PERSON] звернувся в травні 2020 року, тобто на час дії Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-ХІV(у редакції, чинній з 01 січня 2015 року). Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням фонду, вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні, тому просить відмовити в задоволені позову. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки [PERSON] з 26.12.1968р. по 01.01.1988р. працював в шахті «Гвардійська» РУ ім. Рози Люксембург тресту Ленінруда на посаді машиніста електровозу дільниці внутришахтного транспорту, з 01.01.1988р. по 30.08.2001р. машиністом електровозу в підземних умовах дільниці внутришахтного транспорту шахти «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком» з 30.08.2001р. по 27.08.2003р. електрогазозварювальником в підземних умовах шахти «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком», (на даний час ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат»). 27.08.2003р. звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст. 38 КЗпП України (а.с. 31-42). Згідно акта розслідування хронічного професійного захворювання № 6, складеного 17.03.2005 р. комісією та затвердженого головним лікарем Тернівської рай. СЕС [PERSON] , місце складання: м. Кривий Ріг, Тернівський район. Найменування підприємства: ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», 00191307. Найменування цеху, дільниці, відділу: шахта «Гвардійська». У хворого [PERSON] , професія (посада) - до 27.08.2003р. підземний електрогазозварювальник; стаж роботи: загальний - 43 роки 7 місяців, за цією професією - 2 роки, у цьому цеху - 36 років 8 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів - 36 років 8 місяців. Вказано, що висновок про наявність шкідливих умов праці: на підставі «Карти атестації робочого місця» від 2000р. умови і важкість праці належать до ІІІ класу 2 ступеню шкідливості, напруженість праці до ІІІ класу 1 ступеню шкідливості. Діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (хр. Обструктивний бронхіт, емфізема легень першої ст.) ЛН першого-другого ст. - G 68.4. У п. 16 Акта зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: [PERSON] працював на протязі 36 років 08 місяців на шахті «Гвардійська»: підземним машиністом електровозу (34 роки 08 місяців), підземним електрогазозварювальником (2 роки), згідно професійно-посадових обов`язків виконував роботи на підземних дільницях шахти. При цьому виконувані роботи їх характеризувалися його перебуванням в умовах запилення повітря робочої зони, що перевищує ГДК внаслідок не систематичного використання комплексу пилоподавлення в місцях пилевиділення на підземних дільницях. Причини виникнення професійного захворювання у п. 17 Акта зазначено: тривалий на протязі 36 років 8 місяців стаж роботи в умовах запиленості повітря робочої зони: пил, з вмістом вільного двооксиду кремнію від 10 до 70% в концентрації 3.8 мг/м3 при ГДК 2.0 мг/м3 (підземний машиніст електровозу); пил зварювальних аерозолів в концентрації 2.2 мг/м3 при ГДК 1.0 мг/м3 (підземний електрогазозварювальник). Час перебування в умовах шкідливих факторів більше 80% від загального продовження зміни. У пункті 19 Акта вказано, що особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: адміністрація шахти «Гвардійська» ВАТ «КЗРК» за період роботи [PERSON] не виконала вимоги ст. 13 Закону України «Про охорону праці», щодо утворення на робочих місцях умов праці відповідно вимогам нормативних актів (а.с. 14-16). Відповідно до копії санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, наданої Головним лікарем Тернівської рай. СЕС вих. №Ф-2/2-708 від 23.12.2004р., складеної 21.12.2004р. [PERSON] підпадав під дію запиленості повітря робочої зони, що перевищувала гранично допустиму концентрацію, виробничого шуму, фізичного перевантаження, несприятливого мікроклімату (а.с. 43-44). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДНА-02 №03554 [PERSON] , дата огляду 23.03.2005р., огляд первинний, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: всього 20% - з 21 березня 2005р., безстроково. Потреба у додаткових видах допомоги: медикаментозне лікування (а.с. 8-9). Згідно виписки із історії хвороби № 4387 від 25.11.2008р., стадію пилового бронхіту змінено рішенням ЛЕК «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 18.11.2008р., протокол №2577 на підставі негативної кл. лабораторної динаміки та прогресуючого перебігу захворювання, вираженості кл. проявів та незначної ефективності проведеної терапії та уточненого діагнозу: хронічне обструктивне захворювання легень другої ст. (пиловий бронхіт другої ст., емфізема легень другої ст.) загострення середнього ступеню важкості ЛН другого ст. (а.с. 23-24). 08.01.2009р. при повторному огляді, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 35% по ХОЗЛ та встановлено третю групу інвалідності з 08 січня 2009 року, безстроково. Потреба у додаткових видах допомоги: санаторно-курортне лікування, медикаментозне лікування, ВМП, ПФК. Підстава акт № 5 огляду МСЕК 252 б/с (а.с. 12-13). В довідці серії МСЕ-ДНА-01 № 639600, вказано, що [PERSON] , дата огляду 08.01.2009р., з 08 січня 2009 року встановлено третю групу інвалідності, безстроково, причина інвалідності: професійне захворювання. Підстава акт № 5 огляду МСЕК 252 б/с (а.с. 10-11). [PERSON] неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні у зв`язку з професійним захворюванням, що підтверджується виписками - епікризами (а.с. 17-18, 19-20, 21-22, 25-26, 27-28, 29-30). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абз. 4 ст. 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п. 1 ч. 1 ст. 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч. 3 ст. 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч. 3 ст. 34). З огляду на положення ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого [PERSON] з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 23.03.2005р. Частинами 1, 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення [PERSON] висновком МСЕК від 23.03.2005 р. стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст. 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз. 4 ст. 1, пп «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, пп «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18). На підставі вищевикладеного, суд вважає, що спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, в зв`язку з чим суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. За приписами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частина 1 ст. 237-1 цього Кодексу передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. До того ж, відповідно до п. п. «д» п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року №212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 №1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначені розміру моральної шкоди суд, враховує характер отриманого професійного захворювання [PERSON] , багаторічний стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, а саме 36 років 08 місяців, характер і тяжкість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 35%, третю групу інвалідності безстроково з 08.01.2009 року, стан здоров`я, зміною способу життя позивача та його якість, виражену задишку при незначному фізичному навантаженні, приступоподібний сухий кашель, важкість у грудній клітині, періодичні приступи задухи, які знімаються за допомогою інгалятора, періодичний біль у ділянці серця стискаючого характеру, головний біль, запаморочення при підвищенні артеріального тиску, біль та обмеження рухів у лівому плечовому суглобі, затерпання пальців рук, зниження зору, загальну слабкість, потреби у медичній та соціальній допомозі: санаторно-курортне лікування, медикаментозне лікування, ВМП, ПФК. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачу була заподіяна значна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області необхідно стягнути на користь [PERSON] 80 000 грн на відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Разом з тим, вимога позивача про стягнення з відповідача 141 690 грн, належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Позивач звернувся до суду з позов про стягнення моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене необхідно стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь Держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial