Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

01.04.2019 р. [PERSON] звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до [PERSON] про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку в порядку поділу спільної сумісної власності, усунення від права спадкування за законом, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок був придбаний в 1998 році під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти, в якому стали проживати. Після смерті чоловіка, в установлений законом шестимісячний термін позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Іншим спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його син від першого шлюбу [PERSON] , який ухилявся від виконання обов`язку щодо утримання батька, а також від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу був у безпорадному. Враховуючи викладене, просила: -визнати житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , - об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за [PERSON] , в порядку поділу спільної сумісної власності право власності на Ѕ частку вказаного житлового будинку; -усунути [PERSON] від права на спадкування за законом на спадщину, що відкрилась внаслідок смерті [INFO] [PERSON] ; -стягнути понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Латій О.В. заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.07.2006 року по 10.08.2018 року. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належав померлому на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Панченко О.О., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 27 жовтня 1998 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2070. Вказаний житловий будинок придбано за 11839 грн. У встановлений законом шестимісячний термін сторони звернулись до Овідіопольської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в зв`язку з чим зареєстровано спадкову справу № 290/2018. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17\~Закону України «Про власність», відповідних норм\~Цивільного кодексу Української РСР\~1963 року та з урахуванням пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня\~\~1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16\~Закону України «Про власність»,\~стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Частиною другою\~статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року\~визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного\~Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 17\~Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17\~Закону України «Про власність»\~будуть правильно застосовуватися. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові\~\~від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, а також Верховним Судом у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц. Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17\~Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із\~Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу\~VII\~Прикінцевих положень Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності\~ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія\~СК України. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, кий набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою\~статті 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на його придбання. Але такі докази у матеріалах справи відсутні. Сам лише факт продажу 23 жовтня 1996 року належної позивачці частки іншого нерухомого майна не може бути доказом її участі у придбані 27 жовтня 1998 року (через два роки) померлим спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні цього нерухомого майна, тим паче, що допитані у справі свідки не були присутніми у нотаріуса під час купівлі-продажу спірного житлового будинку, їх пояснення є поверховими, з яких неможливо встановити дійсні обставини, та ґрунтуються на словах позивачки. Як роз`яснено у пункті 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12\~Закону України «Про\~\~власність»\~у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм оцінку, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку недоведеності позовних вимог [PERSON] щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини житлового будинку, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте [PERSON] і [PERSON] , який помер [INFO] , внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Стосовно вимог позивачки про усунення від права на спадкування суд виходить з наступного. Усунення від права на спадкування спадкоємців за законом та за заповітом можливе виключно на підставі рішення суду. За змістом ч. 1 ст. 1224 ЦК підставою для позбавлення права на спадкування є умисне позбавлення життя спадкодавця чи будь-якого з можливих спадкоємців або вчинення замаху на їхнє життя. Оскільки діяння, зазначені у ч. 1 цієї статті, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені вироком суду, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. У частинах 2 - 4 статті 1224 ЦК зазначені особи, які усуваються від спадкування на підставі закону, зокрема: які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування; батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав; батьки та повнолітні діти, які ухилялися від обов`язку щодо утримання спадкодавця. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Статтями 202, 203 СК встановлено обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути пред`явлена лише після смерті спадкодавця. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. В свою чергу, відповідні докази на підтвердження заявленої вимоги про усунення [PERSON] від спадкування, стороною позивача суду також не надані, а той факт, що відповідач та померлий не спілкувалися протягом тривалого часу не може бути підставою для задоволення позову. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає, що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Оскільки суд прийшов до висновку, що право позивачки порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. Підстави для застосування строку позовної давності в такому випадку відсутні. Відповідно до ч.1ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч.ч.1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження понесених витрат сторона відповідача надала витяг з договору № 214 від 08.07.2019 р., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер, приходний ордер на суму 7000,00 грн. Зідно вимог ч.ч.4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, недоведеність заявленого позову, а також відсутність клопотань з боку позивача про зменшення витрат, суд вважає, що заява сторони відповідача про стягнення з [PERSON] понесених по справі витрат на правову допомогу у відповідній сумі підлягає задоволенню.

Outcome: approved