Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

01 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з заявою про встановлення факту смерті, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м. Єнакієве Донецької області. Заяву обґрунтовує тим, що вона є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] в м. Єнакієве Донецької області. Причиною смерті її чоловіка є інтоксикація злоякісного новоутворення нижньої долі лівої легені. Вона є спадкоємцем її чоловіка, в зв`язку з чим має намір прийняти спадщину після його смерті, в зв`язку з чим їй необхідне свідоцтво про смерть. Однак, отримати свідоцтва про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану вона позбавлена об`єктивної можливості, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», в зв`язку з чим звернулася до суду з вказаною заявою. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою, в якій просить судовий розгляд справи провести без її участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити з наведених у заяві підстав. Представник заінтересованої особи - Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просить судовий розгляд справи провести без його участі, проти задоволення заяви не заперечує. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Суд, врахувавши доводи заявника, викладені у заяві про встановлення факту смерті, та позицію заінтересованої особи, висловлену у заяві, вивчивши додані до справи докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як вбачається з копії паспорта серії [NUMBER] , виданого Єнакіївським МВ УМВС України у Черкаській області 16 липня 1997 року, громадянин України [PERSON] народився [INFO] в місті Єнакієве Донецької області та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-5). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого міським відділом РАЦС Єнакіївського міськвиконкому Донецької області 05 листопада 1988 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали 05 листопада 1988 року шлюб. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Єнакіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 09 вересня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Єнакієве Донецької області, помер [INFO] у віці 56 років в м. Єнакієве Донецької Народної Республіки, про що 09 вересня 2019 року складений запис про смерть №1359 (а.с.8). Згідно відмови у проведенні державної реєстрації смерті №7933/16.1-01.10 від 01 жовтня 2019 року, якою Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області повідомив [PERSON] , що подані нею документи не є підставою для державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.2). Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час чи про оголошення її померлою. Не може вважатись легітимним на території України свідоцтво про смерть особи, видане органом, який створено на цій території в порядку, не передбаченому законом України. Згідно ч.1 та ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно ч.1ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до п.1 Постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської областей тимчасово окупованими територіями», визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районнах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Як вбачається з довідки №0000479510 від 19 лютого 2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , взята на облік як внутрішньо переміщена особа з зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] , до фактичного місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не перебувала, має право на визнання її правосуб`єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни, відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження і свідоцтва про шлюб. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів. Згідно ч.3 та ч.4 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не визначеному законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території перебуває під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації, як спадкоємця, майнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватися на дотриманні вимог ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що розташовані на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема лікарняними закладами), що розташовані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братися до уваги судом та оцінюватися разом із іншими доказами в їх сукупності і взаємозв`язку під час розгляду справи по суті. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема з`ясувати, які фізичні особи й організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику у судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до довідки про причини смерті №896, виданої Єнакіївським відділенням Республіканського бюро судово-медичних експертиз Донецької Народної Республіки, [PERSON] , помер [INFO] у віці 56 років. Причина смерті: «Інтоксикація. Злоякісне новоутворення нижньої долі лівої легені» (а.с.9). 09 вересня 2019 між [PERSON] та Державним підприємством «Ритуал» укладеного договір - замовлення №014276, предметом якого є організація та проведення поховання померлого [PERSON] , на підставі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис 1359 від 09 вересня 2019 року (а.с.10). Крім того, з фотозображень, приєднаних заявником до заяви, вбачається, що на них зображено кладовище з могилою, над якою розміщений хрест з табличкою, на якій міститься напис: « [PERSON] , [INFO] - 08 вересня 2019 рік» (а.с.14-17). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявником достатніми та достовірними доказами доведено, що її чоловік [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Єнакієве Донецької області Україна. Приймаючи до уваги, що встановлення факту смерті [PERSON] породжує для заявника юридичні наслідки, а саме: отримання спадщини після смерті свого чоловіка, та враховуючи, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення вказаного факту, суд вважає за необхідне задовольнити заяву [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved