Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

01 грудня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся заявник [PERSON] із вищевказаною заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування заяви вказував на ті обставини, що 07 лютого 2011року померла його мати, - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, - квартира [ADDRESS]. Вказував, що на час відкриття спадщини він постійно проживав зі спадкодавцем, прийняв спадщину та фактично продовжує користуватися даною квартирою проживаючи в ній, оплачувати комунальні послуги та здійснювати поточний ремонт спадкового майна. Зазначав, що в той же час, як на момент відкриття спадщини так і на даний час, місцем його реєстрації є: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Незалежності України, буд.№28, кв.№47. Посилався на ті обставини, що у визначений законом строк він не звернувся до державної нотаріальної контори для видачі йому свідоцтва про право на спадщину. Коли він звернувся до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, то отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на майно, що належало його матері, - [PERSON], яка померла 07 лютого 2011 року в звязку з пропуском строку прийняття спадщини, а саме за відсутності доказів постійного проживання разом зі спадкодавцем. Вказував на ті обставини, що так як такі документи в нього відсутні, він змушений звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем з метою оформлення та видачі йому свідоцтва про право на спадщину. Вважає, що зважаючи на те. що він не відмовлявся від спадщини, слід вважати що він прийняв спадщину в момент її відкриття. На підставі викладеного просив заяву задовольнити, та винести рішення, яким встановити факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем, -[PERSON] на час відкриття спадщини. Присутні у судовому засіданні заявник та його представник, кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтримали заяву у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у ній, просили суд її задовольнити. Представник заінтересованої особи до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представника заінтересованої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення заявника та його представника, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Так, з матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2011року померла [PERSON] (а.с.6), яка є матірю заявника [PERSON] (а.с.5). З слів заявника та його представника встановлено, що після смерті матеері заявника відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. З копії постанови державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] від 30 вересня 2011 року вбачається, що заявникові [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало його матері, - [PERSON], яка померла 07 лютого 2011 року, в звязку з тим, що заявником пропущено строк прийняття спадщини (а.с.7). З копії довідки №58 від 17 лютого 2011 року, виданої КП «ЖЕО №8» вбачається, що заявник [PERSON] проживав разом зі своєю матірю, - [PERSON] по день її смерті за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вокзальна, буд.№12, кв.№12, та вели спільне господарство (а.с.8). Дана обставина підтверджується також копіями актів від 14 лютого 2011 року та 27 листопада 2015 року, складеного сусідами заявника [PERSON], проживаючими в [INFO] (а.с.9, 10). З копії акта від 27 листопада 2015 року вбачається також те, що заявник [PERSON] продовжує проживати у [INFO] на даний час, та здійснював у ній ремонтні роботи (а.с.11-12, 13). Відповідно до п.23 пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.2 ст.1223 цього Кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так судом встановлено, що заявник [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті його матері [PERSON] відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.5). Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При цьому, у разі наявності підстав для застосування ч.3 ст.1268 ЦК України, питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини не вирішується, оскільки вважається, що особа, що постійно проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті, прийняла спадщину, якщо не заявляє про відмову про неї. Судом встановлено, що [PERSON] не звертався із заявами про відмову від прийняття спадщини протягом строку, визначеного ст.1270 ЦК України. Ніяких заперечень зі сторони заінтересованої особи до суду не надходило. На підставі викладеного, суд, оцінивши пояснення заявника та його представника, наявні в справі письмові докази, з урахуванням положень ст.ст.236, 256 ЦПК України, приходить до висновку, що [PERSON] на момент смерті його матері, - [PERSON], постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. На підставі викладеного, відповідно до ст.55 Конституції України, ст.ст.1216, 1217, 1218, 1223, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст.3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved