Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

01.12.2016 року на адресу суду надійшли матеріали справи за позовом ПАТ «Лізинг інформаційних технологій» до [PERSON], в якому представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ «Лізинг інформаційних технологій» заборгованість за надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання за договором від 23.05.2013 року в розмірі 24253,09 грн., що відповідно до Структури - 1 складається з : 502,24 грн. компенсації вартості наданого обладнання; 5167,30 грн. плата за прострочення щомісячних платежів та відповідно до Структури 2 складається з: 897,00 грн. компенсації вартості наданого обладнання; 16275,67 грн. плата за прострочення щомісячних платежів; 1286,01 грн. загальної суми сукупного індексу на 3% річних від простроченої суми у розмірі 124,87 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 23.05.2013 року між ПАТ «Лізинг інформаційних технологій» та відповідачем укладено договір №120803012, за яким відповідач [PERSON] отримала в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, а саме ліжко Darina 190(200)?180 та на підставі договору №120803013, за яким відповідач отримала в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, ліжко Lex 190(200)?180. Свої зобовязання позивач виконав у повному обсязі, щодо надання обладнання [PERSON] у відповідні строки та у належній комплектації, натомість відповідач покладені на неї обовязки не виконує, в результаті чого має заборгованість в розмірі 24253,09 грн., яку представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] в примусовому порядку. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявилась, але надала до суду письмову заяву в якій заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі у звязку з тим, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Суд, дослідивши письмові докази по справі, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України,\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідноіз ч.ч. 1,2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що надані позивачем [PERSON], що містяться у додатках до позовної заяви, не містять підпису відповідача. При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів відповідач, укладаючи відповідні Договори від 23.05.2013 року, а також те, що [PERSON] містили положення про зобов'язання відповідача, у разі прострочення оплати платежів, сплатити плату за прострочення платежів в порядку та розмірах, визначених [PERSON], а також не надано доказів на підтвердження ознайомлення відповідача із порядком та розмірами плати за прострочення платежів. Відповідачу не було відомо про умови фінансування LiaseАТ. та про штрафні санкції, які ними передбачені. Хоча в підписаній частині договору зазначено, що відповідач ознайомлений і згодний із умовами фінансування LiaseАТ., однак, як вже зазначалося вище, вказані [PERSON] не містять, підпису відповідача. Таким чином, дані [PERSON] не можна вважати складовими частинами Договорів № 120803012 від 23.05.2013 року та № 120803013 від 23.05.2013. Також варто зазначити, що договір № 120803012 від 23.05.2013 року та договір № 120803013 від 23.05.2013 не містить умови, щодо строку нарахування неустойки, тому суд ставиться критично, чим керувався позивач нараховуючи відповідні зобовязання до 01.10.2016 року. Окрім того, ст. 256 ЦК України передбачає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України визначає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені). З матеріалів наданих позивачем структура грошових нарахувань та надходжень №2016101013 від 11.10.2016 року, звідки вбачається, що починаючи з 01.12.2013 року місячні платежі відповідачем не вносилися, а тому можна стверджувати, що позивач знав про те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання. При дослідженні матеріалів справи судом вбачається, що представником позивача подано позов до суду\~\~01.31.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідач по справі [PERSON] в своєму запереченні проти позову просила суд застосувати строк позовної давності до позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про стягнення заборгованості за договором. Виходячи з наступного, суд приходить до висновку, що позивач чітко знав про порушення свого права за договором № 120803012 від 23.05.2013 року та за договором № 120803013 від 23.05.2013 року, а тому перебіг позовної давності розпочався з дати, яка слідує за датою наступного місячного платежу, а саме з 21.12.2013 року і закінчився 20.12.2014 року. Тому суд вважає, що до позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про стягнення заборгованості, необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до вимог\~ст.\~\~267\~\~ЦК України -\~\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.\~\~Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та враховуючи те, що позивачем було подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, на підставі ст.82 ЦПК України суд приходить до висновку, про стягнення с позивача суми сплати судового збору в розмірі 1378 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved