Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником будинку, який розташований за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, с. Потіївка, вул. Шевченка, № 26. В даному будинку зареєстрована, але тривалий час не проживає відповідач із своїми дітьми. Посилаючись на те, що будинок являється її особистою власністю, [PERSON] просить задовольнити заявлені вимоги, так як подальша реєстрація вказаних осіб чинить певні перешкоди в реалізації її законних прав як власника будинку. В судових засіданнях позивач заявлені вимоги підтримала частково, просила суд позбавити права користування житловим приміщенням лише [PERSON] та пояснила, що відповідач [PERSON] була зареєстрована у будинку ще у 1999 році як член сім'ї, оскільки зареєструвала шлюб з сином позивача [PERSON]. Фактично ж відповідач проживала в будинку незначний час, так як після реєстрації шлюбу син з невісткою переїхали проживати за іншою адресою. На теперішній час ні син, ні відповідач з дітьми в будинку № 26 по вул. Шевченка в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області не проживають, шлюбні відносини між ними припинені ще в 2011 році, діти відповідача, вони ж онуки позивача, також проживають окремо, старша онука в - м. Севастополі, а молодша онука в с. Потіївка у іншої бабусі матері відповідача. Їх реєстрація у будинку позивача є лише формальністю, в той же час позивач [PERSON] в звязку із скрутним матеріальним становищем не має можливості оформити субсидію через те, що її колишня невістка з дітьми зареєстровані за її адресою, в той же час ніякої допомоги на утримання житла не надають. Відповідач проти позову категорично заперечувала. В обґрунтування своїх заперечень, які були подані до суду до зменшення позивачем своїх вимог, зазначила, що 24.07.1999 року зареєструвала шлюб із сином позивача [PERSON] та після реєстрації шлюбу була зареєстрована в будинку позивача, де і проживала деякий час. У зв'язку з напруженими відносинами позивача та відповідачки вона з чоловіком та дочкою в жовтні 2001 року переїхали жити окремо і з того часу в будинку позивача не проживають. На теперішній час відповідач власного житла не має, проживає з іншим чоловіком без реєстрації шлюбу за іншою адресою, за якою дітей зареєструвати не має можливості, бо вона не являється власником цього житла. Старша дочка на даний час навчається і фактично проживає в м. Севастополі, там також відсутня можливість її зареєструвати. Молодша дочка проживає з іншою бабусею - матірю відповідача. Вважає, що задоволення позову призведе до порушень прав її дітей на користування житлом, в якому вони зареєстровані. Ніяких витрат на ремонт чи утримання будинку вона не надає, так як фактично вони в ньому не проживають. На запитання суду чому відповідач не вирішує питання реєстрації себе та дітей у своєї матері, у якої фактично проживає її менша дочка, відповідач відповіді не надала. Представник третьої особа відділу опіки та піклування Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області в судове засідання не з'явився, направив суду заяву про розгляд справи без його участі та направив висновок, згідно якого позовні вимоги в частині позбавлення права користування житловим приміщенням малолітніх дітей не підтримує (а.с.21). В судовому засіданні свідок [PERSON] під присягою пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем [PERSON], відповідач та її діти вже досить тривалий час (приблизно з 2000 року) не проживають в [INFO], онуки бабу провідують дуже рідко, може раз на рік. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши надані позивачем письмові докази прийшов до висновку, що позов, з урахуванням зменшених позовних вимог, підлягає задоволенню з наступних підстав. Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється\~Конституцією України, Житловим кодексом\~УРСР, Цивільним кодексом України,\~Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. ст.\~64,\~150,\~156,\~158 ЖК Української РСР\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право користування житлом, що належить громадянинові на праві приватної власності виникає для членів сім'ї власника або на підставі договору. До членів сім'ї належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.\~ Глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР,\~ст. 405 ЦК України). Згідно положень\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення\~\~перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] рахується власником будинку № 26 по вул. Шевченка в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області. В зазначеному будинку крім неї за вказаною адресою зареєстровані: її син [PERSON], колишня дружина сина [PERSON], онука [PERSON] та онука [PERSON] (а.с.8,9). Судом встановлено, що з 24.07.1999 року відповідач [PERSON] перебувала у шлюбі із сином позивача [PERSON], який розірвано рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 04.07.2011 року. Як член сім'ї власника житла відповідач набула права користування житлом в будинку № 26 по вул. Шевченка в с. Потіївка, який належить позивачу [PERSON] та була зареєстрована в зазначеному будинку. Із змісту судового рішення від 04.07.2011 року вбачається, що сторони разом не проживають більше пяти років, спільне господарство не ведуть, сім'я носить формальний характер, тому суд розірвав шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.25 архівної справи №2-184/11). Згідно довідки виконкому Потіївської сільської ради №2206 та акту-обстеження соціально-побутових умов житлового будинку № 26 від 26.09.2016, складеного депутатом Потіївської сільської ради [PERSON], за участю свідків [PERSON] та [PERSON] в будинку № 26 по вул. Шевченка в с. Потіївка громадянка [PERSON] з квітня 2000 року не проживала і на даний час не проживає разом зі своїми дітьми в [PERSON], особистих її речей\~\~в будинку немає (а.с.6,7). Зазначені обставини у судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON] та не заперечувала відповідач [PERSON]. Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. При цьому, зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі вимог підзаконного нормативного акту, а саме п. 26 Правил, не є порушенням положень нормативно-правових актів вищої юридичної сили, а саме: Конституції, законів України та міжнародних договорів, так як реєстрація місця проживання є лише внесенням інформації до державних реєстрів про місце проживання особи та не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідач, без згоди позивача (власника), використовує належну їй власність для свого реєстраційного обліку. Така реєстрація є перешкодою для позивача у повному розпорядженні належною їй власністю - будинком, тобто ця реєстрація порушує її права власності. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. За правилами ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 по справі № 6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Факт тривалого не проживання відповідача та її неповнолітніх дітей у спірному жилому приміщенні знайшов підтвердження в судовому засіданні та не заперечувався іншою стороною. При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням суд також керується роз'ясненнями абзацу 2 п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. №9. Згідно\~ст. 41 Конституції України,\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 156 ЖК України\~з урахуванням положень\~ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституцією України, Конвенцією ООН «Про права дітей», Законами України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також СК України закріплюються права малолітніх та неповнолітніх дітей щодо місця їх проживання. Відповідно до ст.ст. 3, 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається із письмового висновку органу опіки та піклування Радомишльської райдержадміністрації про неможливість надання дозволу на позбавлення права користування житловим приміщенням малолітніми дітьми, працівниками служби у справах дітей 10.11.2016 року було здійснено виїзд в с. Потіївка, вул. Шевченка, 26 для обстеження матеріально-побутових умов заявника, при цьому було встановлено, що за даною адресою проживає лише пенсіонерка [PERSON] [PERSON] працівникам служби у справах дітей повідомила, що проживає в с. Потіївка в будинку співмешканця, її менша донька [PERSON] в своєї бабусі в с. Потіївка, а старша донька [PERSON] в м. Севастополі. Орган опіки та піклування прийшов до висновку про неможливість позбавлення права користування житловим приміщенням в будинку №26 по вул. Шевченка в с. Потіївка малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.22). Суд враховує ту обставину, що позивач в судовому засідання заявила про зменшення позовних вимог та просила неповнолітніх дітей не позбавляти права користування її будинком, тому питання щодо позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме будинком № 26 по вул. Шевченка в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], судом не вирішується. Отже, судом встановлено факт відсутності відповідача у будинку понад встановлені законом строки без поважних причин, оскільки жодних перешкод в користуванні таким зі сторони позивача їй не чинилося, відповідач добровільно залишила спірне житло і переїхала жити в інше місце. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене та

Outcome: approved