Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

У листопаді 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказувало на те, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору №б/н від 12.12.2005 року, відповідач 12.12.2005 року отримав кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами банку» складає між ним та позивачем договір, при укладенні якого сторони керувались положеннями ст. 634 ЦК України. Крім того, відповідно до Умовам та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками, оплачувати комісії, слідкувати за витратами платіжного ліміту з метою уникнення Овердрафту. Також умовами передбачено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф 500 грн. + 5% від суми позову, також, умовами договору передбачено сплату підвищених відсотків. Відповідно до п. 5.5.1 Правил користування платіжною карткою, за несвоєчасне виконання боргових обов'язків (використання простроченого кредиту та Овердрафту) власник картки сплачує проценти за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких встановлюються Тарифами, які викладені на відповідному банківському сайті. Зазначав, що позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти відповідно до умов договору, проте останній в свою чергу свої зобов'язання виконував неналежно, внаслідок чого у нього станом на 31.08.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 11212,85, яка складається з 1788,67 грн. - заборгованість за кредитом; 9424,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Разом з тим, судовим наказом Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.09.2008 року з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 3539,18 грн., а тому з урахуванням нарахованих штрафів відповідно до п. 8.6 в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 383,68 грн. (процентна складова), заборгованість відповідача перед позивачем за неналежне виконання умов кредитного договору становить 8557,35 грн. На підставі вище викладеного, банк посилаючись на норми матеріального права та умови укладеного між сторонами договору, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 8557,35 грн. , яка складається з нарахованих процентів та штрафів та судовий збір в сумі 243,60 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та уточнивши в судовому засіданні суму боргу, просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитом та передбачені кредитом договором штрафні санкції. При цьому, вказував на те, що відповідачем останнє здійснення погашення боргу проведено 25 жовтня 2006 року та з цього часу відповідач припинив здійснення погашення кредитної заборгованості. Щодо строк дії укладеного між сторонами договору, то зазначив, що вказаний строк не закінчився, оскільки відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, договір вважається автоматично пролонгованим, а відповідно до витягу з комп'ютерної системи банку, строк дії наданої відповідачу кредитної картки визначено до листопада 2012 року, тому банком строк звернення до суду із вказаним позовом не пропущено. Відповідач та його представник позовні вимоги банку не визнали, посилаючись на те, що відповідач у 2006 року був засуджений, а тому з незалежних від нього причин вимоги договору належним чином виконувати не міг. Крім того, у 2006 році банком було заблоковано його платіжну картку, а тому він не міг її використовувати. При цьому, підтримали подану в судовому засіданні письмову заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки вважають, що обчислення даного строку починається з жовтня 2006 року, а саме з часу здійснення відповідачем останнього погашення заборгованості за кредитним договором. Також вказали на те, що інших карток позивач не отримував та будь-яких додаткових договорів не підписував. Просили в задоволенні позову відмовити у зв'язку з пропуском банком строку позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Так, згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що відповідно до заяви позичальника №б/н від 12.12.2005 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а/с 9). Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Крім того, згідно п. 6.6 Умов визначено, що у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 6.7 Умов та правил надання банківських послуг. Положеннями п. 8.6 Умов визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. При цьому, як убачається зі змісту заяви відповідач підтвердив, що згідний з тим, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг й відповідно погодився з умовами і правилами надання банківських послуг, тим самим, уклав договір та отримав кредит в розмірі 3500 грн. Крім того, факт отримання платіжної картки та кредитних грошових коштів в судовому засіданні визнано сторонами та їх представниками, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, суд визнає дану обставину такою, що не підлягає доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Як встановлено судом, відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, останню сплату за кредитним договором провів у жовтні 2006 року, що підтверджується поясненнями відповідача, а також наданим представником банку письмовими доказами. Зокрема, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 12 грудня 2005 року убачається, що відповідач станом на 31 серпня 2014 року ураховуючи суму стягнуту з відповідача на підставі судового наказу Першотравневого районного суду . Чернівці від 16 вересня 2008 року, має заборгованість перед банком в розмірі 8 557, 34 грн., яка складається із: 7673 грн. 66 коп. - заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, а також штрафів, нарахованих згідно п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500 грн. - штрафу (фіксована частина) та 383 грн. 68 коп. - штрафу (процентної складової). В ході судового розгляду справи відповідачем подано письмову заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин ( а.с. 36-37). При цьому, представник позивача у судовому засіданні заперечував щодо доводів представника відповідача та відповідача про пропуск позовної давності, посилаючись на те, що згідно п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Таким чином, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску банком строків позовної давності, суд приходить до наступного. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як убачається з матеріалів справи, відповідно до п. 3.1.1 Правил користування платіжною карткою (далі - Правила) строк дії картки вказується на лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Пунктом 3.1.3 Правил встановлено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії картки) не надійшла письмова заява держателя картки щодо закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання операцій по картковому рахунку, та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором. Зі змісту п. 5.4 Правил вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці у полі «місяць». Відповідно до п. 9.4 Умов обслуговування вбачається, що у разі наявності перевитрати платіжного ліміту по картці та непогашення його клієнтом на протязі шести місяців, картка закривається. Крім того, згідно п.9.12. Умов і правил надання банківських послуг (а.с.14) договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладений 12 грудня 2005 року з використанням кредитної картки і строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Однак, ні в заяві відповідача про надання споживчого кредиту, ні в довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки (а.с.10-15) термін дії виданої [PERSON] кредитної картки не зазначений і сторонами не надано належних і допустимих доказів в підтвердження строку дії кредитної картки відповідача. Також, матеріали справи не містять доказів щодо продовження строку дії кредитного договору, а також того, що після закінчення строку дії платіжної картки відповідач продовжував нею користуватися, або він отримував у ПАТ КБ «Приватбанк» нову кредитну картку. При цьому, надану позивачем виписку з комп'ютерної програми, в якій вказано, що видана [PERSON] кредитна картка діє до листопада 2012 року, суд відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не визнає належним та допустимим доказом на підтвердження строку дії картки, оскільки такі доводи позивача не підтвердженні іншими належними та допустимими доказами, зокрема умовами договору, заявами про видачу нової картки та іншими даними щодо видачі нової кредитної картки відповідачу тощо. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс 14), яка відповідно до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Крім того, за змістом п. 3.1.3. Умов та правил користування платіжною карткою продовження дії картки на новий строк здійснюється шляхом надання клієнту картки з новим строком дії, а також за умови наявності на картрахунку грошових коштів для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій. Зокрема, під час розгляду справи, відповідач пояснював, що останнє погашення заборгованості за кредитним договором ним здійснено у жовтні 2006 року, що також підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по картковому рахунку, наданими позивачем й відповідно після цього, у зв'язку із закінченням строку дії дана кредитна картка у листопаді 2006 року була заблоковано та забрана банкоматом. Після цього, він не звертався до банку із заявою про видачу нової кредитної картки та продовження строку її дії, оскільки на підставі вироку суду з 2006 року відбував покарання за вчинення злочину. Крім того, як убачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 12 грудня 2005 року , укладеного між ПАТ "Приватбанк" та [PERSON] станом на 31 серпня 2014 року, а також виписки по картковому рахунку, останні платіж відповідач здійснив 26 жовтня 2006 року в погашення кредиту в розмірі 501 грн. та з цього моменту і надалі платежів від відповідача не надходило. Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом встановлено, що 16 вересня 2008 року Першотравневим районним судом м. Чернівці було видано у судовий наказ, відповідно до якого з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за вказаним вище кредитним договором у розмірі 3539,18 грн. Проте з позовом за захистом своїх порушених прав позивач звернувся до суду лише 13.11.2014 року. Щодо посилань представника позивача про пролонгацію даного договору відповідно до п. 9.12 Умов та Правил надання банком послуг, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові від 12.11.2014 року за наслідками розгляду справи № 6-167цс14, пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Проте, судом встановлено, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором не виконав. Так, як вбачається з матеріалів справи позивачу було відомо про порушення відповідачем свого зобов'язання перед банком з моменту виникнення заборгованості та на час закінчення строку дії договору, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, укладеним між позивачем та відповідачем, а також заявою позичальника, яка одночасно разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами банку» складає кредитний договір. За змістом ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частиною 2 статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Судом встановлено, що 16 вересня 2008 року Першотравневим районним судом м. Чернівці було видано у судовий наказ, відповідно до якого з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за вказаним вище кредитним договором у розмірі 3539,18 грн. Проте з позовом за захистом своїх порушених прав позивач звернувся до суду лише 13.11.2014 року. За таких обставин, строк позовної давності до вимог банку про стягнення суми основного боргу та інших платежів, розпочався з жовтня 2006 року, а враховуючи виданий судом судовий наказ від 16 вересня 2008 року, строк позовної давності банку з вимогами про стягнення процентів за користування кредитом та штрафів розпочався з вересня 2008 року і закінчився у вересні 2011 року. Таким чином, звернувшись до суду з позовом про стягнення боргу 13 листопада 2014 року ПАТ "ПриватБанк" пропустив строк звернення до суду із вказаним позовом. Так, відповідно до ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За таких обставин, ураховуючи те, що представником позивача у відповідності до положень ч.1 ст.60 ЦПК України не доведено наявності поважних причин пропуску даного строку, а також того, що після закінчення строку дії платіжної картки відповідач продовжував нею користуватися, або він отримував у ПАТ КБ «Приватбанк» нову кредитну картку, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки звернувшись з позовом до суду про захист свого порушеного права лише 13.11.2014 року, тобто поза межами встановленого законом строку позовної давності, позивач пропустив визначений законом строк для захисту своїх прав.. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed