Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

01 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 16 січня 1990 року їй на сім`ю із 3 чоловік (вона, її чоловік [PERSON] та син [PERSON] ), було виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що стверджується ордером № 867 серія А від 16.01.1990 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 5 від 12.01.1990 року. Власником квартири на сьогоднішній день є Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, оскільки позивач не бажає приватизувати квартиру разом з особами, які не проживають разом із нею. Відповідач по справі - [PERSON] був її чоловіком, шлюб з яким розірвано ще в 2005 році. Реєстрація колишнього чоловіка в її квартирі, за адресою [ADDRESS] , стверджується довідкою про склад сім`ї № 47 від 02.01.2019 року та відміткою про реєстрацію в паспорті відповідача. 11 грудня 2018 року, після винесення вироку Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області № 183/3523/18 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 121 КК України та звільнення останнього з-під варти в залі суду, [PERSON] прийшов до квартири, зібрав всі свої особисті речі та все, що він вважав за необхідне і більше до квартири не повертався. В подальшому позивачу стало відомо, що відповідач виїхав на постійне місце проживання до своєї рідної сестри в м.Кривий Ріг, він приїздить двічі в місяць на відмітку до органу з питань пробації в м.Новомосковську, але до квартири не навідуються і будь-яких зв`язків ні з позивачем, ні з сином більше не підтримує. Також, позивач вказує, що відповідача [PERSON] з 2015 року більше 20 разів було притягнуто до адміністративної відповідальності за насильство сім`ї за ст. 173-2 КУпАП, але на останнього це ніяк не вплинуло, після чого 24.04.2018 року, як було встановлено вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/3523/18 від 11.12.2018 року, відповідач наніс кухонним ножем їхньому синові [PERSON] один удар у живіт та один удар у праве передпліччя, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в момент заподіяння. Таким чином, враховуючи те, що вже більше семи місяців відповідач [PERSON] за спірною адресою не проживає, добровільно зніматися з реєстрації у вказаній квартирі відмовляється, а спільне проживання в одній квартирі є неможливим та суперечить як її інтересам, так і інтересам їх сина, тому позивач, посилаючись на ст.ст. 71,72,109,116 ЖК України, просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 липня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 867 серія А від 16.01.1990 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради №5 від 12.01.1990 року [PERSON] на сім`ю із трьох осіб: чоловіка [PERSON] та сина [PERSON] , виконавчим комітетом Новомосковської міської ради було надано право на заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.7). В зазначеній квартирі зареєстровані: основний квартиронаймач [PERSON] , відповідач по справі [PERSON] , та їх син [PERSON] , що стверджується довідкою про склад сім`ї № 47 від 02.01.2019 року (а.с.12). У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.02.2005 року, шлюб між сторонами розірвано, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис за № 39 від 16 лютого 2005 року (а.с.8) . Суду надано акт №2494, складений 12 червня 2019 року спеціалістом відділу реєстрації та обліку громадян виконкому Новомосковської міської ради, за участю сусідів (а.с.11), у відповідності до якого [PERSON] , 1954 року народження, зареєстрований але не проживає в квартирі [ADDRESS] з 24 квітня 2018 року. Крім того, суд бере до уваги подану позивачем копію вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2018 року, справа №183/3523/18, яким [PERSON] визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання. Так, зазначеним вироком суду було встановлено, що 24 квітня 2018 року [PERSON] знаходячись за своїм місцем мешкання по [ADDRESS] , наніс кухонним ножем своєму синові [PERSON] один удар у живіт та один удар у праве передпліччя, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в момент заподіяння (а.с.14). До того ж, за інформацією із сайту судової влади (а.с.17-20), [PERSON] з 2015 року по 2018 рік неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї (ст. 173-2 КУпАП), що свідчить про систематичне порушення відповідачем правил співжиття у спірній квартирі. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону. Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році. (далі - ЖК України). 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оцінивши зібрані у справі докази і з`ясувавши обставини спору, суд вважає, що відповідачі без поважних причин не проживав в спірній квартирі більше шести місяців. Поважних причин, передбачених ст. 71 ЖК України, при яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, судом не встановлено. Так, вимогами ст. 116 Житлового кодексу України, на яку позивач посилається як на підставу свого позову та просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням без надання іншого житлового приміщення, визначено наступне. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто, норми цієї статті застосовуються при двох умовах: систематичне порушення правил співжиття, вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог, на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, однак підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщення. Суду в достатній мірі доведено, що [PERSON] , не проживаючи в наданому йому, як члену сім`ї наймача, житловому приміщенні понад шість місяців, втратив право користування ним, з підстав, визначених ст.71 ЖК України. Подані позивачем докази про те, що спільне проживання сторін в одній квартирі є неможливим та суперечить інтересам позивача та її сина, не дає суду підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 116 ЖК України, оскільки такої вимоги позивачем не заявлено. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial