Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

01 лютого 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки з усіх видів доходу або у твердій грошовій сумі, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня подання позовної заяви і до досягнення їх повноліття. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 червня 2011 року сторони зареєстрували шлюб. 12.06.2017 року шлюб між ними розірвано. У шлюбі у сторін народилися діти : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з позивачем та знаходяться на повному її утриманні. Позивач також має на утриманні неповнолітнього сина. Відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, на утриманні інших осіб немає, зловживає спиртними напоями, має нерегулярні заробітки. У зв`язку з цим, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2021 року відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. 08 вересня 2021 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість позивач подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, розгляд справи просила здійснити у її відсутність. Відповідач заяв, клопотань чи відзиву на позовну заяву до суду не направив. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно вимог ст. 223, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи не заперечує і представник позивача. Суд, дослідивши заяву позивача, матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В судовому засіданні встановлено, що 20 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 06 червня 2012 року Районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (повторно) (а.с. 4). 12 червня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області (а.с. 9). Під час шлюбу у сторін народилися дві доньки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06.11.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 10) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06.11.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 11). Між позивачем та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо утримання дітей, які врегульовані Сімейним кодексом України. Обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття визначено ст. 180 СК України. На підставі ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8), а проживає разом з дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . Вказане підтверджується копією акту обстеження житлово-побутових умов, складеного депутатом Бориспільської міської ради Корнійчуком М.П. 21.01.2021 року (а.с. 7). Відповідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню починаючи з 01 лютого 2021 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно роз`яснень, наведених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на те, що діти проживають з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, враховуючи стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дітей аліментів у розмірі 1/3 частини доходів відповідача до досягнення дітьми повноліття, як це передбачено ч. 1 ст. 183 СК України. Згідно ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В положеннях статті 51 Конституції України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ними повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків. За змістом ст. 179 Сімейного Кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом даної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Суд звертає увагу на те, що сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. В ч. 6 ст. 141 ЦПК України вказано, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved