Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. В обґрунтування позову зазначила, що 20.12.2018 року між нею та відповідачем був укладений договорі дарування, за яким вона подарувала онуці [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Укладаючи цей договір дарування вони домовилися про те, що відповідачка буде здійснювати догляд за нею, надавати фізичну допомогу і, у разі необхідності, матеріальну допомогу в лікуванні, оскільки вона є літньою людиною і за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги. В перший час після укладення договору дарування відповідачка дійсно здійснювала обіцяний нею догляд. Вона запропонувала переїхати до неї за адресою: [ADDRESS] . Проте, через деякий час відповідачкою були створені такі умови проживання, що вона вимушена була звертатися за допомогою до поліції. Відповідачка вилучила у неї пенсійну картку, через що вона залишилася без засобів існування, вилучила телефон, позбавивши спілкування з рідними і друзями, зачиняла в будинку, щоб вона не мала змоги виходити з двору. Після звернення до правоохоронних органів вона змогла переїхати до своїх знайомих на [ADDRESS] . Таким чином, відповідачка ввела її в оману. Вона не мала наміру доглядати за нею, їй була потрібна тільки її квартира. Позивач вказує на те, що спірний договір був укладений внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме помилки щодо прав та обов`язків сторін договору. Крім того вона уклала цей договір під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки є особою похилого віку, майже сліпою, у зв`язку з чим потребувала постійного стороннього догляду. Посилаючись на ч.3 ст. 203, ст. 215, ч. 1 ст. 229, ч.1 ст.233 ЦК України, позивач просить визнати недійсним договір дарування трикімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між нею і [PERSON] 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 3029. Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснила суду, що вона майже сліпа, самостійно нічого робити не може, у зв`язку із чим потребує постійної сторонньої допомоги. До січня 2019 року вона проживала в 1-кімнатній квартирі сина, а син в її 3-кімнатній квартирі. Її дочка [PERSON] і онука [PERSON] вмовили її подарувати квартиру онуці [PERSON] . Остання обіцяла, що вони будуть проживати разом у її 3-кімнатній квартирі, вона буде доглядати її, готувати їжу, прати, прасувати, допомагати фізично і матеріально. Проте, після укладення договору онука забрала її до будинку на [ADDRESS] , в якому вона проживала разом із сім`єю на час укладання договору, пояснивши це необхідністю здійснення ремонту у квартирі. Після укладання договору відношення онуки та її членів сім`ї до неї змінилося. Вони не випускали її з двору, закривали в хаті на цілий день, не годували, витягли з телефону акумулятор, щоб вона не могла нікому подзвонити. Влітку вона вмовила онуку відвезти її погостювати до знайомих. З того часу вона до онуки не повернулася, скитається по своїх знайомих, оскільки іншого житла у неї немає, до квартири її не пускали, ключів не дали. Згодом її забрав до себе син, з яким вона зараз проживає на орендованій квартирі. Якби її здоров`я дозволяло їй самостійно себе обслуговувати, то вона б ніколи не уклала цей договір. Вона сподівалася, що онука дотримається свого слова, буде здійснювати за нею догляд, але вона своїх обіцянок не дотрималася. Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували. 25.09.2020 року відповідачка подала відзив на позов в якому зазначила, що позовні вимоги вона не визнає. Позивачка не зазначила у позові будь-якої конкретної норми, передбаченої законом або договором, яка передбачає спосіб захисту її прав і інтересів в даних правовідносинах. Згідно із п.5,6 Договору дарування позивач підтвердила, що дарування здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони підтвердили, що Договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. У відповідності до п. 20 Договору Дарувальник та Обдарована у присутності нотаріуса стверджують один одному, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним; волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. До укладання договору дарування вони з позивачкою не домовлялися про те, що вона буде її утримувати. Проте, вона не мала наміру після укладання Договору позбавляти свою рідну бабусю необхідної матеріальної та фізичної допомоги з огляду на її вік та стан здоров`я. Позивач була забезпечена всім необхідним. Картку у неї вона не вилучала, нею фактично користувалася її матір [PERSON] . Ніхто не позбавляв позивача спілкування з друзями та рідними. Щодо обмеження в діях позивача і, як наслідок, звернення до правоохоронного органу, то це було обумовлене не намаганням створити позивачу незручностей, а, виключно, з огляду на необхідність застосування заходів безпеки по відношенню до літньої людини. Вважає, що позивачка звернулася до суду з цим позовом, оскільки на неї здійснюється психологічний тиск з боку її сина, який намагався і намагається змусити позивача подарувати квартиру онуку. Відповідачка в судовому засіданні додатково пояснила, що позивачка знала і розуміла, що вона укладає договір дарування. Мати [PERSON] возила її на консультацію до нотаріуса. Вони разом збирали документи. У них не було з бабусею ніякої домовленості про надання їй будь-якої допомоги. Бабуся дійсно погано бачить, тому самостійно нікуди не ходила, але вдома вона могла самостійно себе обслуговувати і не потребувала сторонньої допомоги. Пенсійна картка бабусі була у її дочки [PERSON] , вона користувалася нею, на прохання бабусі купляла їй усе необхідне і привозила. Після укладення договору дарування вони забрали бабусю до будинку, де вони на той час проживали, оскільки у подарованій квартирі необхідно було робити ремонт. Під час спільного проживання з бабусею остання була забезпечена усім необхідним. Вона мала окрему кімнату, була нагодована. Дійсно, був випадок, що бабця викликала поліцію через те, що її замкнули у хаті. Але, вона сама попросила тоді її замкнути, оскільки боялася сама залишатися вдома. У серпні 2019 року бабця попросила відвезти її до своєї знайомої. Вони її відвезли. Але потім бабця відмовилася повертатися додому, нічого не пояснюючи. У жовтні 2019 року вони закінчили ремонт у квартирі і переїхали туди жити. Позивачка відмовляється жити з ними. На цей час місце проживання позивачки зареєстровано у квартирі [ADDRESS] . Просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача вказує на те, що позивачем заявлено позов про визнання недійсним договору дарування з двох взаємовиключних підстав, передбачених ст.229 і ст.233 ЦК України. При цьому позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності хоча б однієї з підстав заявлених позовних вимог. Хоча позивачка і є особою похилого віку, має поганий зір, проте жодної тяжкої обставини під впливом якої вона уклала спірний договорі на момент укладення договору не існувало. Позивачка усвідомлювала, який саме договір вона укладає і наслідки укладення такого договору. Жодних домовленостей між позивачем і відповідачем щодо вчинення будь-яких майнових чи немайнових дій на користь позивача не було. Третя особа - нотаріус Степаненко Т.А. суду показала, що десь за місяць до укладення договору дарування [PERSON] приходила до неї спочатку із дочкою, потім з онукою, вона хотіла подарувати свою квартиру. Нею було надані роз`яснення щодо надання необхідних документів. Позивачка наполягала саме на укладенні договору дарування. Під час укладання договору дарування вона особисто зачитувала вголос текст договору [PERSON] , роз`яснювала їй наслідки укладення такого договору. Договір позивачка підписувала власноручно. Ніяких зауважень з приводу укладення договору з її боку не було. Ухвалою суду від 06.09.2019 року була задоволена заява [PERSON] про забезпечення позову у цій справі, накладено арешт на спірну квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.09.2019 року відкрито провадження у цій справі. Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд встановив таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 20.12.2018 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області і зареєстрований в реєстрі за №3029 (а.с.8-10 т.1). Того ж дня за [PERSON] було зареєстровано право власності на подаровану квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав (а.с.11 т.1). З копії медичної картки [PERSON] встановлено, що позивачка тривалий час перебуває на обліку у лікаря-окуліста із діагнозом «Терминальная васкулярная глаукома, дистрофия роговицы правого глаза». Станом на 26.04.2018р. гострота зору правого ока - 0, лівого ока - 0,03. Крім того терапевтом встановлений діагноз; «ишемическая болезнь сердца, кардиослероз, ГБС ІІ ст.2 в ст. риска (запис від 30.03.2017 року)» (а.с.12-18 т.1). В судовому засіданні були допитані свідки позивача. Так, свідок [PERSON] суду показала, що позивача знає з 1984 року. Наприкінці серпня 2019 року [PERSON] приїхала до неї і попросилася пожити. Розказала, що подарувала свою квартиру онуці, яка обіцяла здійснювати за нею догляд і опікуватися нею. [PERSON] забрала її до себе, але там до неї дуже погано відносилися, не випускали з двору, закривали у хаті на цілий день, забрали документи, з мобільного телефону витягнули акумулятор, щоб вона нікому не дзвонила, грошей у неї не було, пенсійної картки теж не було. У своїй квартирі вона не проживає, бо у неї не має ключів і умов для проживання. Позивачка пожила у неї один тиждень. Свідок [PERSON] показала, що знайома з позивачкою з 1983 року. У вересні 2019 року [PERSON] прийшла до неї, оскільки їй ніде було жити. Вона розказала, що подарувала онуці [PERSON] квартиру, а вона обіцяла здійснювати за нею догляд, забрала її до себе. Але там до неї ставилися погано, ображали її, вилили чай в обличчя. Ключі від квартири по [ADDRESS] позивачці не віддали, квартира закрита і їй немає де жити. Свідок [PERSON] , син позивачки, суду показав, що у нього з матір`ю була усна домовленість, що він проживає у її 3- кімнатній квартирі на [ADDRESS] , а вона в його 1-кімнатній квартирі на [ADDRESS] . У його матері проблеми із зором, вона майже нічого не бачить. Вона не може самостійно нікуди виходити. Він кілька разів на тиждень привозив їй продукти, допомагав по господарству. У січні 2019 року він дізнався, що мати подарувала свою квартиру відповідачці. Тоді ж відповідачка прийшла до нього з поліцією і сказали щоб він виселився із цієї квартири. Він переїхав назад до своєї квартири на [ADDRESS] , ключі від квартири віддав відповідачці. Матір забрала до себе відповідачка. Влітку 2019 року йому подзвонила матір і сказала, що її вигнали, їй немає де жити, вона скитається по знайомим. У вересні 2019 року він забрав матір до себе. Мати розказувала, що після дарування квартири відповідачка обіцяла здійснювати догляд за нею, але обіцянки не дотрималася. Мати була голодною, їй не було де помитися, у неї забирали телефон, витягали акумулятор, не давали нікому дзвонити, не випускали з хати. [PERSON] суду показала, що знає [PERSON] давно. Їй відомо, що вона проживала в квартирі на [PERSON] . Нею опікувався син [PERSON] , оскільки вона дуже погано бачила і нікуди сама не виходила. Інколи вони передзвонювалися. Потім позивачка кудись зникла, на телефоні дзвінки не відповідала. Від [PERSON] вона дізналася, що [PERSON] забрала до себе онука [PERSON] . Влітку їй подзвонила її знайома [PERSON] і розказала, що [PERSON] живе у неї вже кілька тижнів. Її з речами привезли онука з чоловіком і покинули. Потім позивачка розказала їй, що подарувала свою квартиру онуці, взамін онука [PERSON] обіцяла доглядати її і опікуватися нею, забезпечувати усім необхідним. Після оформлення договору онука забрала бабцю до себе. Але до неї там ставилися дуже погано, закривали в будинку, нікуди не випускали, не давали нікому дзвонити, забрали пенсійну картку. Позивачка викликала навіть поліцію, кликала на допомогу сусідів. Після цього вона вирішила втекти від онуки. Жила у знайомих. Потім її забрав до себе син. В судовому засіданні також були допитані свідки відповідача. Так, свідок [PERSON] , дільничний інспектор відділу поліції, суду показав, що [PERSON] дійсно в серпні 2019 року зверталася за допомогою на лінію «102». Але коли він, через кілька днів прийшов до неї, вона відмовилася писати заяву і давати будь-які пояснення. Свідок [PERSON] , чоловік відповідачки, суду показав, що дізнався про намір [PERSON] подарувати квартиру від своєї тещі. Домовлялися, що позивачка після оформлення договору дарування залишиться проживати у цій квартирі разом з ними. Спочатку [PERSON] забрала до себе теща [PERSON] . Потім теща привезла бабцю до них на [ADDRESS] . В цей час вони робили ремонт в подарованій квартирі, оскільки там неможливо було проживати. Позивачка жила з ними, вона самостійно нікуди не виходила, бо вона погано бачить. Їжу готувала дружина. Позивачка не мала ні в чому потреби. До серпня 2019 року бабця жила з ними, потім попросила відвезти її до свої подруги і не повернулася. У подаровану квартиру вони заїхали після ремонту у жовтні 2019 року, але позивачка не хоче жити з ними. Допитана в режимі відеоконференції свідок [PERSON] , донька позивачки, суду показала, що живе в м. Кривий Ріг. Останній раз була в м. Бердянську роки три назад. Матір жила в квартирі брата по [ADDRESS] . У неї були проблеми із зором. Вона могла пересуватися по квартирі, але виходити з квартири самостійно не могла. Дочка [PERSON] допомагала їй по господарству, приїжджала, привозила продукти, готувала їжу. Ні про які тяжкі обставини мати їй не говорила, до неї за допомогою не зверталася. По телефону мати з нею радилася з питання кому подарувати квартиру дочці [PERSON] чи онуці [PERSON] . Вона сказала, що це її квартира, нехай вирішує сама. Їй відомо, що мати вирішила подарувати свою 3-кімнатну квартиру онуці. Вона казала, що буде жити у своїй квартирі з [PERSON] . Їй відомо, що після оформлення договору мати жила кілька місяців з сім`єю онуки. Вона ніколи не скаржилася їй на те, що з нею погано поводяться там. Чому мати пішла жити до чужих людей вона не розуміє. Свідок [PERSON] , дочка позивачки, суду показала, що до укладення спірного договору мати жила в 1-кімнатній квартирі брата. Вона приїжджала до матері один раз на тиждень, привозила гроші. Ніяких тяжких обставин у матері на момент укладення договору не було. Вони з братом допомагали їй. Вона приїжджала до матері кожний четвертий день, готувала їжу, купляла продукти. Пенсійну картку мати віддала їй, вона знімала їй гроші, купляла їй продукти. Мати також дозволила використати її картку для погашення її кредиту. Потім мати сама вирішила подарувати свою квартиру її дочці [PERSON] . Документи для оформлення договору збирали вони спільно. Нотаріус [PERSON] роз`яснювала їй про види договорів. Мати погодилася на укладення договору дарування. Під час укладання договору нотаріус мала приватну бесіду з нею, роз`яснювала наслідки укладення договору. Розмови про те, що взамін укладення договору дарування [PERSON] буде надавати матері якусь допомогу не було. Де буде проживати мати після укладення договору також не обговорювали. Потім було вирішено, що мати буде жити у своїй 3-кімнатній квартирі разом з онукою і її сім`єю. Після укладення договору дочка [PERSON] забрала бабцю до себе в будинок, де вони проживали на момент укладення договору, дочка здійснювала за нею догляд, готувала їй їжу, купувала продукти. Мати колись скаржилася, що її їй там погано, що її закривають у будинку. Забрати до себе матір вона не могла, бо у неї не склалися відносини з її чоловіком. Чому мати пішла жити до чужих людей їй не зрозуміло. Де живе зараз мати вона не знає, з нею не спілкується. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України. Згідно із ч.1 ст. 229 ЦК УЦ України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного правочину та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за іншими вищеперерахованими обставинами. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", роз`яснив судам, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року.. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є особою похилого віку (на час укладання спірного договору їй було 82 роки), вона має серйозні проблемі із здоров`ям, вона майже нічого не бачить, вона не може самостійно забезпечувати свою життєдіяльність, на час укладення спірного договору проживала одна, у зв`язку із чим вона потребувала постійного стороннього догляду і допомоги. Саме таку допомогу, як вказує позивачка, обіцяла надавати їй відповідачка взамін на укладення договору дарування її квартири. Позивачка не має у власності іншого житла, ніж подарована квартирі. Таким чином, судом встановлено, що у позивачки [PERSON] на час укладення спірного договору дійсно існували тяжкі обставини, під впливом яких вона погодилася на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови, що вона буде проживати разом з відповідачем у спірній квартирі і відповідач буде опікуватися нею. Доводи відповідача про те, що між нею і позивачем не було жодної домовленості про те, що вона буде здійснювати догляд за позивачкою, або опікуватися нею, або надавати їй будь-яку матеріальну допомоги, спростовуються поясненнями самої відповідачки, наданими у судовому засіданні, яка пояснила, що після укладення спірного договору вона забрала бабцю до себе, вони спільно проживали в будинку, який її сім`я на той час знімала, вона годувала позивачку, купляла продукти, здійснювала за нею догляд. Свідок [PERSON] ,чоловік відповідачки, суду показав, що у них була домовленість про те, що позивачка після оформлення договору дарування залишиться проживати у цій квартирі разом з ними. Після укладення договору дарування вона проживала з ними до серпня 2019 року. Позивачка самостійно нікуди не виходила, бо вона погано бачить. Їжу готувала дружина. Позивачка не мала ні в чому потреби. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування позивачка уклала під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах та що її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст.233 ЦК України. За приписами ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути компенсацію судового збору у розмірі 640,00 грн. На підставі викладено,

Outcome: approved