Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

01 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], в якій просила визначити місце проживання їхнього малолітнього сина [PERSON], [INFO], з нею. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.Вони разом проживали в найманому будинку в с. Куцуруб Очаківського району до 2014 року, коли вона виїхала до Російської Федерації на заробітки. Повернувшись додому в січні 2015 року, вона дізналась, що за рішенням суду їх шлюб розірвано, відповідач проживає з новою дружиною, а малолітній син з батьками відповідача. Увесь цей час вона намагалася забрати сина, але з боку відповідача та його батьків постійно створюються перешкоди в цьому. Лише в жовтні 2016 року вона тимчасово забрала дитину до свого місця проживання в [INFO]. 25 жовтня 2016 року висновком органу опіки та піклування Очаківської районної державної адміністрації місцем проживання малолітнього [PERSON] було визначено місце проживання батька. Вказаний висновок вважає незаконним та упередженим, оскільки вонамає житло, стабільний дохід, у звязку з чим у теперішній час може повністю забезпечити належні утримання, догляд та виховання свого сина. В подальшому позов було доповнено вимогою про примусове відібрання дитини у відповідача. 02 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив визначити місце проживання дитини з ним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 2013 році позивачка залишила сина, якому було лише чотири роки, на проживання та утримання з ним. З самого дитинства він, його батьки, а згодом і його нова дружина, піклуються про дитину. Лише через три роки позивачка почала наполягати на проживанні сина з нею. На його думку, це було викликано матеріальною зацікавленістю в одержанні соціальної допомоги від держави, адже вона має двох інших малолітніх дітей. Під час тимчасового перебування з матірю погіршився психологічний стан дитини, хлопчик став скаржитися на стан здоровя. Він впевнений, що спосіб життя, який веде [PERSON], може вкрай негативно вплинути на здоровя та духовний розвиток сина. Він та його родина забезпечені житлом, за місцем проживання та роботи він характеризується виключно позитивно, і тому вважає, що в інтересах малолітнього сина доцільно буде визначити його місце проживання саме з ним. Ухвалою суду від 30 листопада 2016 року вказані позови обєднані в одне провадження. У судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, позов [PERSON] не визнали. Відповідач та його представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали, вимоги первісного позову не визнали, відповідач додатково пояснив при цьому, що не заперечує проти надання позивачці права спілкуватися із сином. Представник третьої особи служби у справах дітей Очаківської райдержадміністрації Миколаївської області у судовому засіданні вважала за доцільне передати дитину для проживання з батьком, пояснюючи це тим, що відповідач у теперішній час має можливість забезпечити її належні утримання, догляд та виховання. Поведінка позивачки дає підстави сумніватися, що проживання з нею позитивно вплине на виховання сина. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків та спеціаліста, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з копії рішення суду та свідоцтва про народження (а. с. 13, 14), позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 04 листопада 2009 року по 04 листопада 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Статтями 141, 155 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Саме така позиція висловлена колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в аналогічних справах за позовом батька до матері дитини про визначення місця проживання дитини. Вказаний вище принцип 6 Декларації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Згідно з ч. 3 ст. 161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком ніж з матірю. Так, допитана судом в якості свідка матір позивачки [PERSON] розповіла суду, що її колишній зять [PERSON] є дуже гарним батьком, дитина хоче бути разом із ним. При цьому свідок вкрай негативно охарактеризувала власну доньку як жорстоку та корисливу людину, яка вживає алкогольні напої, може зникнути на декілька днів у невідомому напрямку. Матір відповідача [PERSON], допитана в якості свідка, додатково повідомила, що навіть коли хлопчик тимчасово проживав із матірю, то молився, щоб батько скоріше забрав його до себе. Ці показання узгоджуються зі свідченнями [PERSON] та [PERSON], сусідок позивачки, які також підтвердили, що [PERSON] є жорстокою людиною, вони були свідками того, як матір била малолітнього [PERSON]. Позивачка вживає спиртне, спілкується зі сумнівними компаніями, надсилає комусь передачі у місця позбавлення волі. Аналогічні показання дали в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які давно знайомі з позивачкою. З метою уникнення зайвої деталізації показань свідка [PERSON], які висвітлюють певні події в житті позивачки, суд обмежується викладенням у тексті рішення лише загального висновку, що події, свідками яких може бути дитина, не можуть не завдати велику психологічну травму і мають наслідком зміну її відношення до матері. Показання допитаних судом в якості свідків за клопотанням позивачки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] містять лише загальні характеристики позивачки, про яку їм невідомо нічого поганого, або показання зі слів останньої щодо стосунків з колишнім чоловіком, однак не містять жодного конкретного факту, що може бути враховано судом під час вирішення долі дитини, а тому й не можуть бути покладені в основу рішення. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, у звязку з чим думка малолітнього [PERSON], за згодою та за участю дитячого психолога, була заслухана в ході судового розгляду, без участі сторін. Так, малолітній [PERSON] суду розповів, що завжди проживав та проживає з батьком, зазначив, що між ними дуже теплі стосунки, той дбає про нього спілкується, гуляє, водить до школи, допомагає з уроками і він хоче жити виключно з ним. Суд констатує, що виходячи з наданих малолітнім [PERSON] у судовому засіданні пояснень, дитина повністю заперечує, щоб її місце проживання визначили разом з матірю. Допитана у судовому засіданні в якості спеціаліста [PERSON], яка працює психологом Куцурубської ЗОШ і яка спілкувалася з дитиною, суду пояснила, що найважливішою, значимою людиною для [PERSON] є батько, він виявляє велику любов до нього, ототожнює себе з ним та боїться залишитись без нього. Також, на зауваження представника позивачки щодо можливого стороннього впливу (у тому числі з боку батька) на формування відношення до матері, психолог категорично заперечила таку можливість, пояснивши, що виклад думок [PERSON] та його висловлювання свідчать про власну позицію дитини з цього приводу. Відповідно до думки спеціаліста, яка базується на отриманих результатах спілкування з дитиною, спрямованого на виявлення особливостей взаємин дитини з батьками, прихильність дитини до батьків, вона переконана, що більш психологічно доцільним є проживання дитини з батьком. Викладене додатково підтверджується малюнками малолітнього [PERSON] (а. с. 138, 139), якому було запропоновано намалювати свою родину. На цих малюнках від зображає себе разом лише з членами родини батька і навіть не згадує про матір. Таким чином, відсутність будь-якого як емоційного так і соціального звязку дитини з матірю свідчить про можливі труднощі, що можуть виникнути при їх сумісному проживанні. Заперечуючи проти позову [PERSON], сторона позивачки посилалась на те, що батько налаштовує сина проти матері, яка, в свою чергу, вчиняє всі можливі дії для налагодження відносин з дитиною. Суд зауважує, що саме на позивачку покладено відповідальність по відношенню до малолітньої дитини, і саме вона повинна була докласти усіх зусиль для того, щоб у її сина виникла любов і довіра до неї, прагнення бути разом із матірю. Між тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що до жовтня 2016 року позивачкою вчинялись активні дії щодо здійснення своєї батьківської відповідальності та налагодження із сином добрих стосунків. Також, суд вважає необхідним наголосити, що після спілкування з дитиною можна зробити висновок, що [PERSON] проявляє підвищену тривожність з приводу того, з ким він буде проживати, однозначно віддаючи перевагу батькові. Враховуючи встановлені судом обставини та малолітній вік дитини, вислухавши її думку, суд вважає, що на теперішній час зміна звичних для малолітньої дитини умов життя та кола оточуючих близьких людей, за відсутності в матеріалах справи даних про наявність у позивачки належного контакту з сином та його прихильності до неї, стане для дитини психотравмуючим фактором. Виходячи виключно із інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що її розлучення з батьком потягне за собою докорінну зміну її сталого життєвого устрою: зміну місця проживання, навчання, побутових умов, оточення. Такі наслідки негативно вплинуть на психічний стан хлопчика, який потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних, яким він довіряє та до яких відчуває особливу прихильність. Вирішуючи спірне питання, суд також виходить з того,що у теперішній час відповідач проживає у власному будинку з усіма зручностями, має постійне місце роботи та стабільний дохід, має задовільний стан здоровя, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Дитина відвідує навчальний заклад, має все для гармонійного розвитку. Ці обставини підтверджуються довідками про склад сімї, характеристиками відповідача та дитини, довідками про доходи та про стан здоровя (а. с. 33-42, 96-98). Твердження позивачки про те, що відповідач є психічно хворою людиною, оскільки не проходив службу в армії, є голослівними та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Позивачка у теперішній час проживає в [INFO] у найманому будинку з двома дітьми від інших шлюбів, достовірних відомостей про її самостійні доходи, крім соціальних виплат, суду не надала (а. с. 16, 25, 83-88). Відповідач з огляду на його житлово-побутові умови та матеріальний стан має можливість забезпечити належні умови для нормального утримання, догляду та виховання сина. Вчинки позивачки свідчать про те, що вона, залишивши чотирирічну дитину з батьком, виявила менше уваги до дитини і турботи про неї. Ці обставини встановлені висновком служби у справах дітей Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області(а. с. 174), яким визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із батьком, оскільки це відповідає інтересам дитини. Отже, за місцем проживання батька створено всі необхідні умови для проживання дитини; [PERSON] здійснює матеріальне забезпечення дитини; позитивне ставлення дитини до батька, прагнення до спілкування та спільного проведення часу, особиста емоційна прихильність до батька, що приводить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини саме з ним. Разом із тим, суд зазначає, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно неї та участі в її вихованні і може реалізувати свої права шляхом встановлення часу спілкування за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. На думку суду, позивачка [PERSON] не позбавлена права на особисте виховання сина іншим шляхом, зокрема, шляхом визначення порядку її участі у спілкуванні та вихованні дитини. Здійснюючи таку участь, позивачка має можливість налагодити із сином відповідний контакт та відновити його прихильність і довіру до себе. Проаналізувавши викладене вище, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, суд дійшов висновку, що для того, щоб забезпечити малолітній дитині необхідне виховання, повноцінний розвиток, необхідно визначити її місце проживання разом із батьком. Виходячи з викладеного, відповідно й не підлягає задоволенню первісний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини з нею. Позивачкою [PERSON] сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 1 191 грн 20 коп., відповідачем [PERSON] сплачено 551 грн 20 коп., що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 1, 2, 133). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні первісного позову відмовлено, судові витрати за ним відносяться на рахунок позивачки і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved