Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

01.09.2016р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 04.11.2003 року Чугуївським РВ ГУМВС України в Харківській області було порушено стосовно нього кримінальну справу №91030413 за ч. 1 ст. 296 КК України. 30.03.2004 року вказану кримінальну справу було направлено прокурором разом з обвинувальним висновком до Чугуївського міського суду Харківської області. 16.04.2004 року судом повернуто справу прокурору, а 19.04.20104 року прокурором до СВ Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області для проведення додаткового розслідування. Згідно довідки начальника СВ Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області від 03.09.2012 року відповідну кримінальну справу було закрито 28.12.2004 року на підставі ст. 7 КПК України (1960 року) у звязку зі зміною обстановки, проте, від кримінальної відповідальності його звільнено не було, про що він дізнався у листопаді 2012 року при оформленні паспорта для виїзду за кордон, звернувшись до Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС України в Харківській області для отримання довідки про відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України. В 2015 році він звернувся до Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області з метою зясування місця знаходження вказаної кримінальної справи, на що повідомили, що в архівах матеріали кримінальної справи №91030413 відсутні. Він неодноразово звертався до Чугуївської міжрайонної прокуратури Харківської області та прокуратури Харківської області щодо розяснень вказаних обставин, та лише 19.08.2015 року було прийнято рішення про закриття кримінального провадження внесене до ЄРДР за фактом хуліганських дій 23.10.2003 року в приміщенні кафе «Старе Місто», розташованого по вул. Гвардійській у м. Чугуєві м. Харкова. З огляду на викладене, позивач вказував, що він бу незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності впродовж 12 років (142 місяці), а тому, посилаючись на ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і слідства», просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 454\~400,00 грн. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 29 червня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану Чугуївською міжрайонною прокуратурою Харківської області та Чугуївським РВ ГУМВС України в Харківській області в розмірі 454\~400,00 грн. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Чугуївська місцева прокуратура Харківської області подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про перебування [PERSON] під слідством впродовж 142 місяців (з 04.11.2003 року по 20.08.2015 року) є безпідставними, адже відповідну кримінальну справу було закрито 28.12.2004 року на підставі ст. 7 КПК України, а кримінальне провадження №12015220440001079 було зареєстровано в ЄРДР та в подальшому закрито з метою виключення з УІАЗ даних про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Крім того,Чугуївська місцева прокуратура Харківської області вказує, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди діями відповідачів, зокрема, і з огляду на те, що він притягувався до кримінальної відповідальності у відповідний період по іншій кримінальній справі. У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, що з'явились, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги відповідно до вимог\~ст. 303 ЦПК України, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Задовольняючи позов [PERSON] в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди у період з 04.11.2003 року по 20.08.2015 року, яка була спричинена незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності у вказаний період, внаслідок чого було порушено нормальний уклад життя позивача, втрачено позитивну оцінку в очах оточуючих, друзів, погіршено його ділову репутацію, [PERSON] був змушений докладати додаткові зусилля для нормалізації укладу його життя. При цьому суд зазначав, що порушення кримінальної справи позбавило позивача можливості отримати паспорт для виїзду за кордон, щоб мати можливість отримувати гідну заробітну платню та роботу, бо позивачу для отримання паспорта для виїзду за кордон необхідна була довідка про відсутність у нього судимостей. Через незаконне притягнення у якості обвинуваченого [PERSON] постійно перебував в стані нервового напруження, знаходився в важкому емоційному стані, відчував пригнічення та розгубленість. Вказана ситуація також відобразилася на родичах позивача, їх постійно принижували, уникали, називали родичами злочинця. Внаслідок цього соціальні звязки родини позивача були розірвані, друзі втрачені, позивач був змушений обмежувати себе в спілкуванні, відчувати постійний емоційний стрес та приниження. Колегія суддів не може погодитись з зазначеними висновками суду першої інстанції в повній мірі, та вважає, що суд не виконав вимоги ч.1 ст.214 ЦПК України. Так, судовим розглядом встановлено, що03 листопада 2003 року слідчим СВ Чугуївського РВ ГУМВС України Харківської області було відкрито кримінальну справу №91030413 відносно громадянина [PERSON], за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, а саме - хуліганство. 27 лютого 2004 року по вказаній кримінальній справі було складено обвинувальний акт та направлено на підставі ст. 225 КПК України (в редакції 1960 року) на розгляд до Чугуївського міського суду Харківської області. 01 березня 2004 року кримінальна справа направлена Чугуївський міжрайонним прокурором Харківської області до СВ Чугуївського РВ для організації додаткового розслідування. 30 березня 2004 року Чугуївським міжрайонним прокурором кримінальна справа №91030413 за ч. 1 ст. 296 КК України направлена до Чугуївського міського суду Харківської області для розгляду по суті. 16.04.2004 року кримінальну справу повернуто судом Чугуївському міжрайонному прокурору на підставі ст. 244 КПК України (в ред. 1960 року) для проведення додаткового розслідування. 19.04.2004 року Чугуївським міжрайонним прокурором зазначена кримінальна справа направлена на додаткове розслідування до СВ Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області. В 2015 році позивач письмово звертався до Чугуївського РВ ГУМВС України Харківської області, СУ ГУМВС України в Харківській області, а також органів прокуратури з метою зясування місця знаходження вказаної справи та її подальшої долі. Зясування вказаної інформації необхідне було [PERSON] з метою отримання довідки про відсутність судимості, про що він сам зазначав у відповідних звернення. З огляду на те, що матеріали відповідної кримінальної справи знайдені не були та з метою наявності підстав для вилучення відомостей з УІАЗ про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, СВ Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області 14.08.2015 року були внесені відомості до ЄРДР за №12015220440001079 за ч. 1 ст. 125 КК України за фактом подій, що мали місце 23.10.2003 року в приміщенні кафе «Старе Місто», що стало підставою для порушення кримінальної справи №91030413, та 19.08.2015 року прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю складу кримінального провадження. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Стаття 23 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом. Розмір моральної шкоди визначається судом, зокрема, залежно від глибини моральних страждань. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно ч. ч. 1, 2, 7 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи(посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі за текстом Закон N 266/94-ВР) У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі моральна шкода. (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону N 266/94-ВР) Частиною 1 статті 4 Закону N 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону N 266/94-ВРрозмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Водночас, відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВРвідшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми,інших негативних наслідків морального характеру. Отже, підставою відшкодування особі моральної шкоди у розмірах, визначених статтею 13 Закону № 266/94-ВР, є не лише факт незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності, а коли таке притягнення завдало моральних втрат громадянинові, призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагає від цієї особи додаткових зусиль для організації свого життя; призвело до погіршення або позбавлення можливосте й реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми,інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України, [PERSON] не доведено завдання йому внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності по кримінальній справі №91030413відповідних моральних втрат після повернення 19.04.2004 року Чугуївським міжрайонним прокурором Харківської області вказаної кримінальної справи до СВ Чугуївського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області для проведення додаткового розслідування. Так, з позовної заяви, копій наданих позивачем скарг та інших матеріалів справи вбачається, що після повернення прокурором кримінальній справі №91030413 на додаткове розслідування [PERSON] не викликали для участі у будь-яких слідчих та процесуальних діях, він не зазнавав інших кримінально-правових обмежень по цій справі, необхідність зясування долі вказаної кримінальної справи у нього виникла лише при отриманні довідки про відсутність (наявність) судимості у 2015 році з метою оформлення паспорта для виїзду за кордон. Матеріали справи не містять жодних даних про те, що позивача цікавила доля відповідної кримінальної справи до 2015 року, коли він виявив бажання оформити паспорт для виїзду за кордон. Крім того, необхідно відзначити, що вироком Московського районного суду м. Харкова від 20.12.2006 року [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки. Відомості про погашення вказаної судимості були внесені до УІАЗ лише 16.01.2017 року. Отже, безпідставними є доводи позивача про те, що саме притягнення його до кримінальної відповідальності по кримінальній справі №91030413 стало перешкодою для отримання паспорта для виїзду за кордон та отримання гідної заробітної плати. При цьому, позивачем також не надано доказів на підтвердження можливості отримання роботи за кордоном за умов наявності відповідного паспорта. Будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про спричинення моральної шкоди позивачу у період після повернення кримінальної справи №91030413 на додаткове розслідування [PERSON] не надано, а висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються лише на поясненнях самого позивача без належної оцінки всіх обставин справи. Також судовим розглядом не встановлено, факту повідомлення про підозру позивачу по кримінальному провадженню за №12015220440001079 чи наявності інших обставин, передбачених ч. 1 ст. 1 ЗаконуN266/94-ВР, як підстава відшкодування моральної шкоди, у звязку із здійсненням досудового розслідування по цьому провадженню. Таким чином, позивачем не доведено спричинення моральних страждань, що згідно ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону N 266/94-ВР, є підставою відшкодування шкоди у розмірі, передбаченому статтею 13 цього Закону, після повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, тобто після 19.04.2004 року. В той же час, враховуючи принципи розумності, справедливості та верховенства права, факт спричинення позивачу моральної шкоди з моменту порушення стосовно нього кримінальної справи та до повернення справи на додаткове розслідування, тобто у період з 04.11.2003 року по 19.04.2004 року, призюмується, адже є достатні підстави вважати, що у цей період [PERSON] зазнав моральних втрат, передбачених ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону N 266/94-ВР, які були викликані необхідністю прийняття участі у відповідному кримінальному процесі. При цьому, колегією суддів відхиляються доводи прокуратури про закриття кримінальної справи №91030413 28.12.2004 року на підставі ст. 7КПК України (1960 року) у звязку зі зміною обстановки, тобто, з нереабілітуючих підстав, адже ці обставини не доведені належним чином, зокрема копією відповідного рішення суду, а дані про таке закриття відсутні в УІАЗ. Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.01.2017 встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 3200 грн. Проте, згідно п. 3розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Отже, розмір спричиненої [PERSON] моральної шкоди за період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності з 04.11.2003 року по 19.04.2004 року(пять місяців 15 днів) становить 8 800,00 грн. (1\~600,00 х 5,5 = 8\~800,00) З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської областінеобхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню на користь позивача, до 8\~800,00 грн.

Outcome: partial