Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

У листопада 2015 року позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 жовтня 2015 року в м. Києві пр. Бажана сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобіль останнього отримав механічні пошкодження. Вказує, що [PERSON] просив не оформлювати ДТП в загальному порядку та в розписці від 23.10.2015 року визнав свою вину в ДТП та зобов'язався відшкодувати завдану шкоду. Відповідно до висновку ФОП [PERSON] вартість відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER] становить 24 778 грн. 38 коп. Проте відповідач відшкодування шкоди не здійснив. У зв'язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з відповідним позовом й просив стягнути з відповідача 25 923 грн. 22 коп., з яких: 24 778 грн. 38 коп. - вартість відновлювального ремонту автомобіля, 855 грн. - витрати, пов'язані із проведенням авто товарознавчого дослідження, 294 грн. 84 коп. - витрати, пов'язані із попереднім визначенням вартості ремонту, а також судовий збір та витрати на правову допомогу. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся поштою за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання у відповідності до вимог ЦПК України, про причини його неявки суду не відомо, конверт із судовою повісткою повернувся до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 жовтня 2015 року в м. Києві на пр. Бажана сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобіль останнього отримав механічні пошкодження. Як вбачається із матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення щодо ДТП не складався, проте на місце події прибув наряд патрульної поліції про, що свідчить повідомлення про зазначену дорожньо-транспортну пригоду (а.с.8). Із розписки від 23.10.2015 року вбачається, що [PERSON] визнав свою вину в ДТП та зобов'язався відшкодувати завдану шкоду. Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ СК "Україна" відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АА/5633380 від 17.09.2015 року. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом до заподіювача шкоди, позивач використав своє абсолютне право щодо пред'явлення майнової вимоги саме до [PERSON] Тобто, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2808цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язкової для всіх суддів. Як вбачається з висновку № 696/11-15 ФОП [PERSON] вартість відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER] становить 24 778 грн. 38 коп. Відповідно до копії квитанції № 0.0.463659316.1 від 18.11.2015 року позивач сплатив 855 грн. за проведення авто товарознавчого дослідження. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 року № 4 при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача вартості відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 24 778 грн. 38 коп. та витрат, пов'язаних із проведенням авто товарознавчого дослідження в розмір 855 грн. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги. Частиною 1 ст. 56 ЦПК України встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У зв'язку з тим, що суду не надано доказів того, що представник позивача [PERSON] є фахівцем у галузі права, підстави для задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1 500 грн. відсутні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial