Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрована, але тривалий час не проживає дочка позивача, вона ж відповідач [PERSON], яка з 2007 року мешкає в [ADDRESS]. Наявність зареєстрованої в [INFO] [PERSON] в квартирі позивача, створює незручності для останньої, в тому числі на отримання субсидії, можливої реєстрації інших осіб. Посилаючись на те, що квартира являється її особистою власністю, [PERSON] просить задовольнити заявлені вимоги, так як подальша реєстрація відповідача чинить певні перешкоди в реалізації її законних прав як власника будинку. В судове засідання позивач не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про час і місце судового засідання завчасно повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання нею судової повістки, однак, в судове засідання не з'явилася, причину неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала. Тому, зі згоди позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Письмових заперечень не надано. Обов'язком, які беруть участь у справі, є добросовісне здійснення своїх процесуальні прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків (ч. 3 ст. 27 ЦПК України). Урівноваженням прав відповідача є його право на перегляд заочного рішення, подачу всіх доказів, які він міг подати у судовому засіданні, а також на нову оцінку наявних у справі доказів з урахуванням його позиції. Представник третьої особа в судове засідання не з'явився, направив суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 21). Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється\~Конституцією України, Житловим кодексом\~УРСР, Цивільним кодексом України,\~Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. ст.\~64,\~150,\~156,\~158 ЖК Української РСР,\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право користування житлом, що належить громадянинові на праві приватної власності виникає для членів сім'ї власника або на підставі договору. До членів сім'ї належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.\~ Глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР,\~ст. 405 ЦК України). Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2001 року являється власником квартири [ADDRESS] (а.с.7-8). В зазначеному будинку крім неї за вказаною адресою зареєстрована її дочка [PERSON] (а.с.9,11-12). Згідно акту-обстеження соціального стану від 10.08.2017 року, складеного депутатом міської ради [PERSON], за участю сусідів [PERSON] та [PERSON], в квартирі [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована, однак, на даний час не проживає (а.с.10). Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. При цьому, зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі вимог підзаконного нормативного акту, а саме п. 26 Правил, не є порушенням положень нормативно-правових актів вищої юридичної сили, а саме: Конституції, законів України та міжнародних договорів, так як реєстрація місця проживання є лише внесенням інформації до державних реєстрів про місце проживання особи та не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідач, без згоди позивача (власника), використовує належну останній власність для свого реєстраційного обліку. Така реєстрація є перешкодою для позивача у повному розпорядженні належною їй власністю - квартирою, тобто ця реєстрація порушує її права власності. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. Згідно\~ст. 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 156 ЖК України\~з урахуванням положень\~ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом встановлено факт відсутності відповідача у квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин, оскільки жодних перешкод в користуванні такій зі сторони позивача їй не чинилося, відповідач добровільно залишила спірне житло і переїхала жити в інше місце. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги позивача в частині зобов'язання третьої особи зняти з реєстрації відповідача по справі є безпідставними. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі № 6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Окрім того, у відповідності до ч. 1\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є самостійною правовою підставою для здійснення зняття з реєстрації. Враховуючи викладене та

Outcome: partial