Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Ощадбанк») звернулося в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 15 червня 2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] було укладено кредитний договір №65, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 195000 грн. під 23 % річних строком на 120 місяців на споживчі цілі. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за цим договором 15 червня 2009 року між банком та відповідачем було укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець передав іпотекодержателю нерухоме майно - нежитлова будівля, магазин, загальною площею 61,90 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Між тим позичальник порушив умови кредитного договору, в результаті чого станом на 01 листопада 2013 року [PERSON] перед банком має заборгованість 217349 грн. 64 коп. В заяві про збільшення позовних вимог, представник банку зазначила, що станом на 30 січня 2014 року заборгованість [PERSON] перед банком становить 230390 грн. 86 коп.. В судовому засіданні представник позивача посилаючись на викладені обставини просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні вказану суму заборгованості визнала. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 15 червня 2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] було укладено кредитний договір №65, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 195000 грн. під 23 % річних строком на 120 місяців. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за цим договором 15 червня 2009 року між банком та відповідачем було укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець передав іпотеко держателю нерухоме майно - нежитлова будівля, магазин, загальною площею 61,90 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Між тим, [PERSON] взяті на себе кредитні зобов'язання не виконала, що привело до виникнення заборгованості за договором. Як вбачається із матеріалів справи, станом на 30 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 230390 грн. 86 коп., з яких - 15942,52 грн. заборгованість за основним платежом, 47127,65 грн. - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, 1563,44 грн. - заборгованість за супроводження кредиту, 6513,86 - заборгованість з пені, 159243,39 грн. - сума кредиту строк сплати якої не настав. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Згідно із нормами ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до роз'яснень п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (застави), одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (застави), належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до положень ст. 35 ЗУ "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечувала в судовому засіданні відповідач, 18 червня 2013 року, на її адресу банком було направлено вимогу про усунення порушень та запропоновано погасити заборгованість у розмірі 164787 грн. 49 коп. та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку несплати боргу. Відповідачка на вказану претензію заборгованість не погасила. Отже, згідно умов кредитного договору, іпотечного договору та у відповідності до вимог законодавства, внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань, позивач набув права задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частина 1 ст. 590 ЦК України встановлює, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки узгоджений сторонами у розділі 6 іпотечного договору, де, зокрема, встановлено, що: - позивач набуває право звернення стягнення на Предмет іпотеки в разі, якщо в момент настання терміну виконання основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, воно не буде виконано (п. 6.1); - іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим Договором порядку, в тому числі у відповідності до Застереження про задоволення вимог про задоволення вимог іпотекодержавтеля (п. 6.2); - реалізація Предмета іпотеки, на який звернено стягнення за рішенням суду або виконавчим написом нотаріуса проводиться у встановленому законодавством порядку (п.6.4) Статтею 39 ЗУ "Про іпотеку" передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно з ч. 6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. За приписами ч.1 ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Як вбачається із п.1.3 іпотечного договору сторони погодилися, що вартість предмету іпотеки - 392260,00 грн. є приблизною вартістю предмету іпотеки на час укладання договору. Реалізація предмету іпотеки в будь-якому випадку буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти в порядку передбаченому цим Договором та чинним на момент реалізації законодавством. Відповідно до роз'яснень наданих у п.42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам, як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Оскільки зазначена в договорі ціна предмету іпотеки не є початковою, а є приблизною вартістю предмету іпотеки на час укладання договору, сторони погодили порядок визначення ціни предмету іпотеки при його реалізації, суд вважає за можливе реалізацію предмету іпотеки здійснювати за початковою ціною встановленою на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Як вбачається із роз'яснень, викладених у п. 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вимоги заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачуються судовим збором, як вимога немайного характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення питання про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 2168 грн. 30 коп. та на користь держави - 135,60 грн.

Outcome: approved