Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Харківський національний університет внутрішніх справ (далі ХНУВС) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми. В позовній заяві позивач вказує, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 15.08.2007 № 415 о/с відповідача було зараховано до складу курсантів ХНУВС денної форми навчання. 01.09.2007 року між ХНУВС та [PERSON] був укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до наказу ХНУВС від 18.06.2011 року № 271 о\\с [PERSON] було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до ГУУМВС України в Донецькій області. Згідно наказу УМВС України в Донецькій області № 380 о/с від 27.09.2012 року [PERSON] було звільнено з органів МВС України за п. 64 "ж" (за власним бажанням) відповідно до Положення про проходження служби рядовим та і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Відповідно до п. 2.3.6 договору про підготовку фахівця [PERSON] зобов'язалась у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з ОВС по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з її утриманням у навчальному закладі. Відповідно до проведеного розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з утриманням курсанта [PERSON] у ХНУВС за результатами якого складена довідка -розрахунок витрат, пов'язаних з утриманням [PERSON] за період з 17.08.2007 року по 18.06.2011 року становить 34281, 38 грн. Відповідач [PERSON] в добровільному порядку не відшкодовує витрати, пов'язані з навчанням ХНУВС, тому позивач просить стягнути їх в судовому порядку, а також витрати по сплаті судового збору. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала повністю і звернулася з зустрічною позовною заявою до ХНУВС про визнання правочину недійсним, в якому ставить питання про визнання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства Внутрішніх справ України від 01 вересня 2007 року недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на момент укладення між нею та Харківським НУВС вищевказаного договору вона була неповнолітня та вчинила правочин за межами своєї цивільної дієздатності без згоди батьків, а тому вона в повному обсязі не розуміла змісту договору та відповідальності за укладений договір щодо відшкодування витрат. Зазначила, що відомості в договорі щодо наявності начебто письмової згоди її матері [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки на день укладання договору, тобто 01.09.2007 року її мати не знаходилась в місті Харкові, а перебувала у м. Дзержинську (Торецьк) Донецької області. У судове засідання представник позивача за первісним позовом не з'явився, просить розглядати справу без їх участі, свої позовні вимоги підтримує, щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання угоди недійсною надав заперечення, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх незаконними та необґрунтованими з наступних підстав. Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 15.08.2007 №415 о/с року відповідача [PERSON] було зараховано до складу курсантів ХНУВС. 01.09.2007 між Харківським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в Донецькій області та відповідачем був укладений Договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (далі - Договір). Договір про підготовку фахівця у ВНЗ МВС України укладається на виконання вимог закону України «Про міліцію», постанови КМУ від 01.03.2007 № 313 «Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ» та наказу МВС України від 14.05.2007 № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України» з кожною особою, яка зарахована до ВНЗ МВС на навчання за державним замовленням в обов'язковому порядку. Форма договору, права і обов'язки сторін та всі істотні умови договору затверджені наказом МВС України, вони не можуть змінюватися за бажанням сторони договору. Особа зарахована на навчання або приєднується до цих умов і погоджується на їх виконання, або відраховується з ВНЗ. Відповідач стверджує, що підпис, який міститься в договорі не відповідає підпису матері. Ці твердження відповідача є необґрунтованими та голослівними, оскільки, по-перше для визнання недійсним підпису потрібну провести почеркознавчу експертизу. По-друге згідно з ч. 1 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 ЦК України. Протягом навчання [PERSON] в університеті, а саме в період з 15.08.2007 по 18.06.2011 року батьки позивача не оспорювали дійсність укладеного Договору та не заявляли претензій іншим сторонам договору, таким чином схвалюючи укладений Договір. Також вважає, що по даній позовній заяві є підстави для застосування строку позовної давності. Позивач досяг повноліття 26 січня 2008 року, тобто саме з зазначеної дати почався перебіг позовної давності його звернення до суду. Проте, [PERSON] не зверталася до суду з заявою про визнання Договору про підготовку фахівці у вищому навчальному закладі МВС України недійсним, а продовжувала навчатися у ХНУВС. у 2011 році отримала диплом спеціаліста та була розподілена для подальшого проходження служби до Головного Управління МВС України в Донецькій області. Тільки після того, як ХНУВС звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] витрат, пов'язаних з навчанням, позивач (відповідач за первісним позовом) не бажаючи відшкодовувати вартість навчання в університеті, вирішив звернутися до суду із зустрічним позовом про визнанням договору недійсним. Також відповідно до умов Договору від 01.09.2007, згідно протоколу персонального розподілу випускників ХНУВС у 2011 році, після закінчення навчання [PERSON] було відкомандировано до слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи Дзержинського міськвідділу ГУМВС України в Донецькій області, для подальшого проходження служби на посаді слідчого. Таким чином університет виконав перед [PERSON] усі, передбачені Договором зобов'язання. В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] позов Харківського НУВС до [PERSON] про стягнення витрат, пов'язаних з навчанням не визнав, в задоволенні якого просить відмовити. Позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом до Харківського НУВС про визнання угоди недійсною підтримав повністю, надав аналогічні пояснення як в зустрічній позовній заяві, просить їх задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача за зустрічним позовом, допитавши свідка, дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку, що позов Харківського НУВС до [PERSON] про стягнення витрат за навчання не підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до Харківського НУВС про визнання правочину недійсним - слід задовольнити. Так, судом встановлено, що наказом № 415 о\\с від 15.08.2007 року Харківського національного університету внутрішніх справ [PERSON] прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1 курсу до навчально-наукового інституту підготовки фахівців для підрозділів слідства та дізнання за спеціальністю 6.060100 «правознавство» Харківського національного університету внутрішніх справ з 17 серпня 2007 року, присвоївши спеціальне звання «Рядовий міліції». Наказом Харківського національного університету внутрішніх № 271 о/с від 18 червня 2011 року лейтенанта міліції [PERSON] відраховано зі складу курсантів та відкомандировано з 18 червня 2011 року до ГУМВС України в Донецькій області. Наказом ГУ УМВС України в Донецькій області № 380 о\\с від 27 вересня 2012 року лейтенанта міліції [PERSON], слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи, слідчого відділу Дзержинського міськвідділу з 27 вересня 2012 року було звільнено з органів внутрішніх справ відповідно до п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. З оглянутого в судовому засіданні договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України вбачається, що даний договір було укладено 01.09.2007 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ та [PERSON], яка на той час була неповнолітньою та не мала повної цивільної дієздатності. Крім того, в договорі зазначено, що з умовами договору згодна [PERSON], яка є матір'ю [PERSON] У зв'язку з чим, суд зазначає. Згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років. Частиною 2 ст. 32 ЦК України передбачено, що неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313 «Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС України» та п. 2.2 наказу МВС України від 14 травня 2007 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України» витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця у навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. У разі коли особа є неповнолітньою, договір з нею укладається за письмовою згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Допитана в одному із судових засідань свідок [PERSON], яка є матір'ю [PERSON] ствердила ту обставину, що при укладенні 01 вересня 2007 року її дочкою договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України вона не була присутньою при цьому і не давала на це своєї згоди, про що в жодних документах не підписувалася і копії яких не отримувала. Зазначила, що в цей день перебувала на роботі в РЕМ м. Дзержинська, про що надана довідка з підприємства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 2 ст. 203 ЦК України, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 215 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на момент укладення договору не досягла необхідної цивільної дієздатності, сам договір був укладений з порушенням вимог ст.ст. 32, 34, 203 ЦК України, п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313„Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС України" та п. 2.2 наказу МВС України від 14 травня 2007 року № 150 „Про затвердження Типового договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України", тому суд приходить до переконання, що про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, укладений між ХНУВС та [PERSON] 01 вересня 2007 року слід визнати недійсним. Крім того, ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 31.01.2017 року по дійсній справі була призначена почеркознавча експертиза щодо підпису у вищевказаному спірному договорі в рядку «З умовами договору згоден», чин належить зазначений підпис [PERSON], однак 26.05.2017 року повернута до суду без виконання. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги Харківського національного університету внутрішніх справ недоведеними і такими, що задоволенню не підлягають, а позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved