Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулась з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова про стягнення премій до 8 березня за 2014-2015 роки, матеріальної допомоги до відпустки за 2014 рік, компенсації за 6 днів відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вимоги мотивувала тим, що 12 липня 2015 року її було звільнено з посади сторожа матеріального складу КЕВ м. Чернігова за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак остаточного розрахунку з нею при звільненні за наведеними виплатами відповідач не провів. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду, посилаючись на те, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилалась на те, що судом першої інстанції з належною повнотою не було досліджено всі докази у даній справі, та не дано належної правової оцінки її істотним обставинам, що є підставою для пред"явлення позову. [PERSON] посилалась на те, що через її попередні незаконні звільнення відповідачем з роботи, їй не було виплачено грошові кошти, зазначені в позові, тому вважала її позовні вимоги обґрунтованими. В запереченні КЕВ м. Чернігова просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни, зазначаючи, що обставини, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, не відповідають дійсності, а сама скарга є необґрунтованою та безпідставною. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що 12 липня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади сторожа матеріального складу КЕВ м. Чернігова за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується витягом з наказу начальника КЕВ м. Чернігова (по стройовій частині) від 08.07.2015 року № 124 (а.с. 97). При звільненні позивача з роботи 12 липня 2015 року їй не було виплачено премії до 8 Березня за 2014 рік в сумі 200 грн та за 2015 рік в сумі 300 грн, які на підставі п.7.4.2 Колективного договору та наказів начальника КЕВ м. Чернігова № 33/адм від 04.03.2014 року та відповідно № 37 від 04.03.2015 року в наведених сумах було виплачено всім працюючим жінкам установи, без позбавлення жодної з них зазначених премій. Наведені обставини мали місце через те, що позивача декілька разів, починаючи з 01 грудня 2013 року незаконно звільняли з роботи і поновлення її на роботі відбувалось в судовому порядку. За положеннями ст. 2 Закону України „Про оплату праці" гарантійні і компенсаційні виплати, премії, за своєю природою є додатковою заробітною платою, відтак позбавлення зазначених виплат позивача в результаті незаконного звільнення суперечить вимогам закону, що є підставою для поновлення її порушених прав. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що при наданні позивачеві відпустки за 2014 рік згідно наказу № 97 від 04.06.2015 року (а.с.96), відповідачем не було виплачено [PERSON] матеріальну допомогу на оздоровлення за 2014 рік у розмірі посадового окладу на підставі п.7.5 колективного договору та поданої нею заяви, що знайшло своє підтвердження в матеріалах даної цивільної справи ( а.с. 144). Враховуючи наведене, вимога [PERSON] про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014 рік в сумі 1223 грн підлягає задоволенню. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень ст. 117 КЗпП України, не підлягають задоволенню, оскільки приписами наведеної норми закону передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише у разі невиплати звільненому працівникові сум у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Відповідно положеннями ст. 116 КЗпП України зумовлено, що виплата всіх належних працівникові сум провадиться в день його звільнення, а якщо працівник у цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Зважаючи на те, що в останній робочий день 12 липня 2015 року [PERSON] не працювала, оскільки за її заявою перебувала у відпустці та була звільнена в останній день відпустки, з вимогою про розрахунок до відповідача після звільнення не зверталась, підстави для задоволення її позовних вимог про притягнення відповідача до відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст.117 КЗпП України відсутні. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошової компенсації за 6 днів відпустки на підставі Закону України „ Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи „ у зв"язку із внесенням змін до зазначеного нормативного акту та Закону України „ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи „ , а також вимоги про стягнення морального відшкодування на підставі ст. 237-1 КЗпП України , оскільки з приводу наведених вище вимог позивача між нею та відповідачем існував спір, який вирішено даним рішенням, однак позивачем не доведено наявності втрати нормальних життєвих зв'язків та вжиття нею додаткових зусиль для організації свого життя. Зважаючи на те, що суд першої інстанції, в порушення ст. 212, 213 ЦПК України, на вказані вище обставини уваги не звернув, постановив рішення, яке суперечить фактичним обставинам справи та порушує право позивача на грошові виплати, воно підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову [PERSON]. Відповідно до припису ч. 3 ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова пропорційно до задоволеної частини позовних вимог [PERSON] на користь Державного бюджету України підлягають стягненню витрати за розгляд судами першої та апеляційної інстанцій в загальній сумі 2557 грн. 80 коп.

Outcome: partial