Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

01 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим що, він є власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказує, що в даному будинку , за його згодою, зареєстрований його знайомий - [PERSON] та з 2005 року не проживає у вищевказаному будинку. Зазначає, що реєстрація відповідача в даному будинку порушує його права, як власника. Оскільки факт реєстрації у будинку відповідача зумовлює нарахування та стягнення з позивача зайвих комунальних платежів, унеможливлює отримання субсидії, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS]. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином через розміщення оголошення на офіційному сайті Луцького міськрайонного суду. Згідно ст. 223 ч. 1 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 223 ч. 4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування від 29 грудня 1982 року, зареєстрованого в реєстрі за [NUMBER], власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 9,10). Також судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] з 09 лютого 2005 року зареєстрований [PERSON], що стверджується копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в [ADDRESS] (а.с. 6-8). Крім того, дана обставина підтверджується відомостями УДМС України у Волинській області та відомостями Реєстру територіальної громади міста Луцька. Як зазначено у листі Луцького ВП ГУНП України у Волинській області від 17 жовтня 2018 року №37004/58/02-2018, за результатом перевірки та опитування сусідів встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2005 року (а.с.5). Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї власника житла, і згідно ст.64Житлового кодексуУкраїни дані про укладення з ним договору найму житлового будинку також відсутні. [PERSON] вселився у вищевказаний будинок, за згодою власника будинку, однак з 2005 року не проживав у спірному будинку, оскільки одружився та виїхав на постійне місце проживання до [PERSON]. При цьому, норма закону, яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім'ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст. 405 ЦК України. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач [PERSON] втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком № 76, по вул. Теремнівській у м. Луцьку.

Outcome: approved