Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що 05 серпня 2014 року між нею та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі - продажу земельної ділянки. Відповідач відповідно до умов договору передає у власність позивача земельну ділянку площею 2 га, що розташована на території Степненської сільської Ради Марїнського району Донецької області, а позивач сплачує за неї ціну 10000 грн. Згідно з договором від 03 серпня 2011 року відбулося часткове виконання договору: [PERSON] сплатила обумовлену ціну, а відповідач передав їй державний акт на право власності на земельну ділянку. Проте від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу продавець ухиляється, чим порушує права позивача в оформленні права власності на земельну ділянку. Позивач просила задовольнити позов. Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року позов задоволений. В апеляційній скарзі заступник прокурора Донецької області в інтересах Держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області та Марїнської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначив, що у суду не було законних підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, оскільки продавець [PERSON] станом на 2014 рік не був власником спірної земельної ділянки, відповідно не мав права розпорядження нею. Суд невірно визначив момент набуття права власності на земельну ділянку, який повязаний з державною реєстрацією цих прав, і не врахував, що положення статті 220 ЦК України не підлягають застосуванню до угод, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У судовому засіданні прокурор Сєрова Н.С. підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, просив задовольнити. [PERSON], яка є представником позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності, просила відхилити апеляційну скаргу, рішення залишити без змін. Інші особи, які беруть участь у справі, не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені (ас. 70-72, 75-76). [PERSON] подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Апеляційний суд визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, згідно з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка площею 2 га знаходилась у приватній власності [PERSON] та могла бути обєктом купівлі-продажу. Сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору та відбулося часткове виконання договору, але відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення. Проте суд при вирішенні справи неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. При розгляді справ про визнання недійсними або дійсними договорів щодо відчуження земельних ділянок необхідно керуватись главою 16 Цивільного кодексу України, статтями 635 і 657 ЦК України та відповідними нормами Земельного Кодексу України. Так, статтею 131 ЗК України передбачені підстави набуття права власності на земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод, а саме громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У справі, яка переглядається, установлено, що у серпні (без зазначення дати) 2016 року [PERSON] видав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 10000 грн за земельну ділянку в розмірі 2 га для ведення особистого сільського господарства (ас.6). Згідно з частиною 1 статті 220 ЦК України договір є нікчемним у разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору. Визнаючи дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, суд виходив із вимог частини 2 статті 220 ЦК України, відповідно до якої, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Для застосування вказаної норми права необхідними умовами є надання позивачем письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору, повного або часткового виконання умов договору і факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Належні і допустимі докази на підтвердження таких обставин позивач не надала. Висновок суду про доведеність [PERSON], зокрема, факту домовленості щодо усіх істотних умов договору, спростовується матеріалами цивільної справи. Крім того, при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував, що необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо), оскільки не може бути визнаний дійсним правочин, який не вчинено. Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Статтею 132 ЗК України визначений зміст угод про перехід права власності на земельні ділянки, які укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи; б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов'язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку. Додатком до угоди, за якою здійснюється відчуження земельної ділянки приватної власності, є державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується (або відчужувалась). Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст.640 ЦК України). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалась на укладення сторонами у справі договору купівлі-продажу земельної ділянки 05 серпня 2014 року. При цьому зазначала, що сума 10000 грн. сплачена згідно з договором від 03 серпня 2011 року. Разом з тим просила визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Степненської сільської Ради Марїнського району Донецької області, укладений між нею та [PERSON] 04 серпня 2014 року. Суд попередньої інстанції визнав дійсним договір від 04 серпня 2014 року. У судовому засіданні апеляційної інстанції представник [PERSON] [PERSON] пояснила, що договірна ціна купівлі-продажу спірної земельної ділянки 2000 грн, з яких у серпні 2014 року був переданий завдаток у сумі 10000 грн. У письмовій заяві до апеляційного суду від 02 серпня 2017 року [PERSON], підпис якого засвідчена секретарем Степненської сільської ради, також зазначив, що 05 серпня 2014 року отримав 10000 грн як завдаток, а решту (10000 грн) після державної реєстрації приватної власності. Крім того, суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Права та обов'язки суб'єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Тобто, право розпорядження земельною ділянкою має лише власник. Згідно з відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну земельну ділянку у [PERSON] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства виникло у 2016 році на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області № 431-сг від 21 квітня 2016 року, зареєстровано 11 липня 2016 року (ас. 5, 35). Отже, у 2014 році [PERSON] не мав права розпоряджатися спірною земельною ділянкою, оскільки не був її власником. Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір про визнання договору дійсним і визнання права власності на земельну ділянку, належним чином не зясував момент укладення договору; досягнення сторонами правочину згоди з усіх істотних умов договору; помилково задовольнив позов про визнання дійсним договору, який є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обовязки; не врахувавши, що дійсним може бути визнаний лише укладений договір. Крім того, ухвалюючи рішення, суд попередньої інстанції не зважив на те, що земельна ділянка площею 2 га розташована на території на території Степненської сільської Ради Марїнського району Донецької області, не може бути предметом купівлі-продажу, оскільки відповідно до п.15 Перехідних положень Земельного Кодексу України до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається, зокрема, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. При цьому суд також не урахував розяснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у підпункті "є" пункту 18 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ( у редакції постанови від 19.03.2010 № 2), згідно з якими не може здійснюватися перехід права власності за судовими рішеннями (через визнання права власності на відчужену земельну ділянку або визнання дійсним договору щодо її відчуження, звернення стягнення на земельну ділянку в рахунок зобов'язань власника земельної ділянки або передачу її у власність кредитору з цих підстав, видачу виконавчого документа за аналогічним рішенням третейського суду тощо) на земельні ділянки, щодо яких встановлена заборона на продаж або іншим способом відчуження, а саме: сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб, відчуження та зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону (без доплат) і вилучення (викуп) для суспільних потреб (пункт 15 розділу X "Перехідні положення" ЗК). Установивши, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову, згідно з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Outcome: dismissed