Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

01 грудня 2017 року позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даним позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності. У вказаній квартирі крім неї зареєстрована її колишня невістка [PERSON], [INFO]. Проте восени 2015 року відповідач зібрала свої речі та виїхала з квартири у невідомому напрямку. Місце її знаходження на даний час їй невідоме. Проте позивач змушена нести витрати з утримання житла за невістку, адже вона залишається зареєстрованою у квартирі. Вважає її такою, що втратила право користування зазначеним житлом та просить визнати її такою. Позивач до зали судових засідань не прибула, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Третя особа в особі голови ЖБК «Орджонікідзевський-147» просить розглядати справу за його відсутності. Відповідач до судового засідання не прибула. Судова повістка про виклик її до суду надсилалась рекомендованою поштою із повідомленням за зареєстрованою адресою її проживання, однак конверт був повернутий поштовим відділенням без отримання адресатом за закінченням строків зберігання. Відповідно до ст. 280 ЦПК України (в редакції від 15 грудня 2017 року) однією з умов ухвалення заочного рішення є не подання відповідачем відзиву. Нормами ЦПК України, які діяли на момент відкриття провадження у справі, не передбачено подання відзиву відповідачами, у зв'язку з чим суд, відкриваючи провадження у даній справі, не пропонував відповідачу надати відзив. На даний час відповідач в судові засідання неодноразово не з'являлась, у зв'язку з чим розгляд справи був відкладений. Тому суд вважає, що наступне відкладання розгляду справи з пропозицією надання відповідачем відзиву, а позивачем - відповіді на відзив, порушить право позивача на розгляд справи в межах розумних строків. При цьому суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься заява позивача, за якою вона не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. На підставі викладеного суд приходить до висновку про можливість розглянути справу в заочному порядку, на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого 29 серпня 2003 року державним нотаріусом Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори Постновою О.М. (1/2 частка) та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 29 серпня 2003 року державним нотаріусом Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори Постновою О.М. (1/2 частка). Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 вересня 2017 року, що підтверджується витягами із зазначеного реєстру. З особового рахунку № 068104 ЖБК «Орджонікідзевський-147» на квартиру [ADDRESS] вбачається, що у вказаній квартирі крім позивача [PERSON] зареєстровані також [PERSON], [INFO] (донька), [PERSON], [INFO] (син), [PERSON], [INFO] (невістка), [PERSON], [INFO] (онук). Позивач зазначає, що наявність реєстрації відповідача в належній їй квартирі створює для неї додаткові витрати з утримання цього житла, а отже, порушує права позивача як власника щодо можливості у повній мірі володіти, користуватисть та розпоряджатись нею. Відповідно до ст.ст. 317,321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями ст. ст. 319, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом виселення осіб, які не набули право на користування таким майном. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Так, відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже в аспекті ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. З акту, складеного 06 листопада 2017 року сусідами позивача [PERSON], що проживають у будинку [ADDRESS], вбачається, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстрована, але фактично не проживає в ній більше двох років. Отже враховуючи, що відповідач, будучи членом сім'ї позивача, понад встановлені законодавством строки відсутня за місцем реєстрації без поважних причин, суд вважає за модливе визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідач, не прибувши у судове засідання, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів пред'явленого позову, і тим самим його не оспорює. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову у повному обсязі, судовий збір у розмірі 640 гривень, сплачений позивачем за подання даного позову, покладається на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved