Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

02.03.2009р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьою особою вказав ЖЕО №806, а [PERSON] була залучена до участі в справі як третя особа без самостійних вимог ухвалою суду від 01.07.2014р. та з врахуванням уточнених під час розгляду справи позовних вимог просив визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти її реєстраційного обліку за вказаною адресою, обґрунтовуючи уточнений позов тим, що перебував у шлюбі з відповідачкою з 13.09.1991р. по 19.08.2008р., під час шлюбу він отримав ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] на сім*ю з трьох осіб: нього, дружину [PERSON] і її мати [PERSON], остання в подальшому була знята з реєстраційного обліку за спірною адресою та постійно проживала в [ADDRESS]. В грудні 2007р. відповідачка добровільно виселилась зі спірної квартири і забрала усі свої речі та переїхала на постійне місце проживання до свого нового чоловіка [PERSON] до квартири [ADDRESS], який є батьком її малолітнього сина [PERSON], [INFO] і повернутися не бажала, хоча він, позивач, пропонував їй примиритися. Вважав, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням в спірній квартирі на підставі ст.107 ЖК України, оскільки вибула на інше постійне місце проживання. 29.01.2013р. [PERSON] звернулась до [PERSON], третя особа: ЖЕО №806 із зустрічним позовом та просила продовжити їй строк тимчасової відсутності в квартирі [ADDRESS] як такий, що пропущений з поважних причин і вселити її у вказану квартиру, обґрунтовуючи зустрічний позов тим, що спірна квартира отримувалась нею і позивачем під час перебування в шлюбі, з урахуванням житлової площі на неї і на її матір - [PERSON] Залишила спірну квартиру на початку 2008р., оскільки взаємовідносини із чоловіком були поганими, вона була вимушена доглядати за пристарілою матір*ю після онкологічної операції, яка проживала в [ADDRESS], а також [INFO] у неї народився син, батьком якого є інший чоловік, у зв*язку із чим спільне проживання з колишнім чоловіком в одній квартирі було неможливим. Але, оскільки вона не має іншого місця постійного проживання, 28.01.2009р. подала до начальника філії ЄРРЦ №806 заяву, в якій просила без її відома не знімати її з реєстрації, оскільки доглядає за немовлям і тимчасово проживає у матері [PERSON] Крім цього, колишній чоловік наприкінці 2008р. приїхав до неї і повідомив, що загубив ключі від квартири, у зв*язку із чим вона віддала йому свій комплект ключів, після чого він змінив замки і вона не мала доступу до житла, хоча в спірній квартирі залишились усі її особисті речі та побутова техніка і меблі, які придбавались хоча й в шлюбі, але за її особисті кошти. Просила задовольнити зустрічний позов на підставі ст.47 Конституції України, ст.ст. 64, 71, 72 ЖК України. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 07.06.2013р. у задоволенні первісного позову [PERSON] було відмовлено, а зустрічний позов [PERSON] був задоволений (а.с. 148-151 Том №1). Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22.08.2013р. (а.с. 188-191 Том №1), а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.10.2013р. [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], було відмовлено у відкритті касаційного провадження (а.с. 33 Том №2). Але, 09.04.2014р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою задовольнив касаційну скаргу [PERSON] та скасував рішення Святошинського районного суду м.Києва 07.06.2013р., ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 22.08.2013р. і ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.10.2013р. і передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 79-80). При цьому підставою для скасування судових рішень в даній цивільній справі була виключно та обставина, що за час тривалого розгляду справи в судах, позивач [PERSON] на підставі заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 04.06.2009р. про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с. 39-40 Том №1), яке в подальшому було скасовано ухвалою суду від 17.12.2012р. (а.с. 84 Том №1), зняв відповідачку з реєстрації в спірній квартирі та набув спірну квартиру у власність шляхом приватизації, про що отримав свідоцтво про право власності на житло від 05.10.2009р., а 22.03.2013р. подарував спірну квартиру своїй матері - [PERSON] Саме та обставина, що на час постановлення судових рішень в даній цивільній справі, власником спірної квартири була інша особа - [PERSON], яка не приймала участі у справі, її касаційна скарга і була задоволена 09.04.2014р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ для усунення при новому судовому розгляді вказаних недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 01.07.2014р. із даною цивільною справою були об*єднані в одне провадження: 1) цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], Органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району м.Києва, третя особа: [PERSON] про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на житло і 2) цивільна права за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки позовні вимоги в усіх справах випливають з одних і тих самих правовідносин, у зв*язку із чим їх сумісний розгляд суд вважав доцільним. Таким чином, [PERSON] за самостійними позовними вимогами, об*єднаними з даним позовом, просила визнати недійсними розпорядження Органу приватизації Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації №768 від 05.10.2009р., видане на ім*я [PERSON] щодо отримання у власність квартири [ADDRESS], Свідоцтво про право власності на житло від 05.10.2009р., видане на ім*я [PERSON] на підставі вказаного вище розпорядження і договір дарування спірної квартири, укладений 22.03.2013р. між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдарована), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], посилаючись на ті обставини, що зазначені правочини порушують її житлові права і вчинені на підставі заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 04.06.2009р., яке в подальшому було скасовано ухвалою суду від 17.12.2012р. Тобто, вважала, що вона з 2005р. і по теперішній час є зареєстрованою в спірній квартирі, у зв*язку із чим оспорювані нею правочини приватизації та відчуження цієї квартири протирічать закону. Просила задовольнити самостійні позовні вимоги на підставі ст.47 Конституції України, ст.8 Закону України «Про приватизації державного житлового фонду», ст.ст. 203, 215, 267 ЦК України і поновити їй строк позовної давності як такий, що пропущений із поважних причин, оскільки про існування правочинів щодо розпорядження спірною квартирою їй відомо не було, а вказані обставини їй стали відомі лише під час слухання справи в суді в 2012р. В судовому засіданні позивач [PERSON] основний позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, проти зустрічного позову і самостійних позовних вимог заперечував, вважав, що приватизація спірної квартири і її відчуження на користь своєї матері вчинені відповідно до вимог діючого законодавства. При цьому, позивач пояснив про те, що дружина пішла зі спірної квартири 18.12.2007р., коли була вже 2 місяці вагітною від іншого чоловіка, залишила квартиру на стадії ремонту та добровільно пішла проживати до батька своєї дитини на [ADDRESS] і забрала усі свої речі. Він не чинив дружині перешкод щодо проживання в спірній квартирі, пропонував примирення, але вона відмовилась. В червні 2008р., після втрати ключів від квартири, він змінив замки. Вселитися відповідачка не намагалася, оскільки створила іншу сім*ю. Відповідачка [PERSON] зустрічний позов і самостійні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в них, проти основного позову заперечувала як необгрунтованого та безпідставного, а також пояснила про те, що під час подружнього з позивачем життя вони мали проблему щодо народження спільної дитини, яку тривалий час намагалися усунути, вона неодноразово лікувалась, оскільки дуже бажала стати матір*ю, але, оскільки не мала цієї можливості із чоловіком та враховуючи свій вік, [INFO] народила бажану дитину - сина [PERSON], батьком якого є інший чоловік, з яким нової сім*ї не створила. Враховуючи такі обставини, їх з позивачем подружні стосунки мали значне напруження, неодноразово виникали непорозуміння і сварки, за для мети збереження вагітності, а також для догляду за матір*ю похилого віку, яка потребувала сторонньої допомоги після онкологічної операції, вона на початку 2008р. залишила спірну квартиру та тимчасово переїхала до матері в [ADDRESS], хоча іншого постійного місця проживання не мала, у зв*язку із чим і просила філію ЄРРЦ №806 в заяві від 28.01.2009р. без її відома не знімати її з реєстрації. В подальшому вона тимчасово мешкала у знайомих і друзів, в тому числі у знайомого в квартирі [ADDRESS], але постійного місця проживання і реєстрації на даний час не має. Вказувала про те, що спірна квартира отримувалась позивачем під час їх шлюбу і з врахуванням житлової площі для її проживання та проживання її матері, вона приймала активну участь в проведенні ремонтних робіт в квартирі та придбанні меблів і побутової техніки, а пояснення позивача не відповідають дійсним обставинам справи. Третьою особою в основному і зустрічному позові була вказана ЖЕО №806, але КП «Дирекція з утримання і обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м.Києва» в листі від 11.09.2014. повідомила суд, що такої організації як ЖЕО №806 не існує (а.с. 169 Том №2 - лист). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Третя особа [PERSON] основний позов підтримала, проти зустрічного позову і самостійних позовних вимог заперечувала, а також пояснила про те, що на підставі договору дарування квартири від 22.03.2013р. вона є власником квартири [ADDRESS], яку їй подарував син [PERSON], але будь-яких позовних вимог як власник спірної квартири на час розгляду справи до [PERSON] вона не заявляла. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] просила розглядати справу за своєю відсутністю (а.с. 190 Том №2 - лист). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши справу в межах заявлених основних, зустрічних і самостійних позовних вимог, заслухавши пояснення позивача і його представника, відповідачки і її представника, третьої особи і її представника, допитавши свідків обох сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зустрічні і самостійні позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні основного позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] одружилися 13.09.1991р. (а.с. 67 Том №1 - копія свідоцтва про укладення шлюбу), а 19.08.2008р. шлюб між ними було розірвано (а.с. 68 Том №1 - копія свідоцтва про розірвання шлюбу). Під час перебування сторін в шлюбі, 30.05.2005р. [PERSON] отримав ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] на сім*ю з трьох осіб: нього, дружину [PERSON] і її мати [PERSON] (а.с. 27 Том №1 - копія ордеру), остання в подальшому була знята з реєстраційного обліку за спірною адресою та постійно проживала в [ADDRESS], а [PERSON] і [PERSON] у 2005р. були зареєстровані за вказаною адресою (а.с. 7 Том №1 - копія довідки по формі №3 від 16.12.2008р.) 04.06.2009р. Святошинським районним судом м.Києва постановлено заочне рішення суду, згідно якого [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 39-40 Том №1 - заочне рішення суду). На підставі вказаного судового рішення, [PERSON] було знято з реєстраційного обліку за спірною адресою і станом на 01.10.2012р. в квартирі [ADDRESS] зареєстрованою була одна особа - [PERSON] (а.с. 53 Том №1 - довідка по формі №3). 21.08.2009р. [PERSON] подав до Органу приватизації державного житлового фонду Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації заяву (а.с. 79 Том №3 - копія заяви), а 05.10.2009р. Органом приватизації Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації було винесено розпорядження №768 про передачу у власність [PERSON] шляхом приватизації квартири [ADDRESS] (а.с. 78 Том №3 - копія розпорядження органу приватизації), на підставі якого 05.10.2009р. ним було отримано свідоцтво про право власності на житло (а.с. 65 Том №3 - копія свідоцтва). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 17.12.2012р. заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 04.06.2009р. було скасовано (а.с. 84 Том №1). [PERSON] має малолітнього сина [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження записаний [PERSON] (а.с. 71 Том №1 - копія свідоцтва про народження). В матеріалах справи є заява [PERSON] начальнику філії ЄРРЦ №806 від 28.01.2009р., де вказано, що вона тимчасово мешкає у матері, оскільки потребує допомоги у догляді за немовлям, у зв*язку із чим просить без її відома не знімати її з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] (а.с. 54 Том №1 - копія заяви). З медичної документації малолітнього [PERSON], [INFO] вбачається, що дитина отримувала медичну допомогу [ADDRESS] (а.с. 56-63 - копія медичної документації). [PERSON], 1944р. народження 31.03.2004р. перенесла онкологічну операцію (а.с. 64, 65, 66 Том №1 - копія медичної документації). Відповідно до листа Святошиського районного відділу Головного управління ДМС України в м.Києві від 07.08.2014р., згідно реєстраційної форми №16 наданої паспортистом ЄРРЦ філії №806 Святошинського району м.Києва за адресою: [ADDRESS], [PERSON] є зареєстрованою з 12.07.2005р. по теперішній час (а.с. 210 Том №2). В судовому засіданні були допитані свідки позивача. Так, свідок [PERSON] показав суду про те, що з липня 2005р. мешкає в квартирі [ADDRESS] та є сусідом подружжя [PERSON] по спірній квартирі №455, приходить в гості по святах. З січня 2008р. [PERSON] не бачить, свідком сварок не був, зі слів [PERSON] знає, що [PERSON] знайшла іншого чоловіка і залишила сім*ю. [PERSON] спиртними напоями не зловживає, може випити як усі по святах. Разом із ним працював на заводі імені Антонова і разом вони отримували квартири. Свідок [PERSON] показав суду про те, що з 2005р. мешкає в квартирі [ADDRESS], сім*ю [PERSON] знає, оскільки є сусідом, в 2005р. разом робили ремонти і познайомились із [PERSON]. [PERSON] бачив раз у пів року, а з кінця 2007р. не бачить взагалі. Про сімейні сварки в сім*ї [PERSON] йому не відомо. [PERSON] скаржився, що в нього негаразди в сім*ї, мав припущення, що жінка піде від нього. Не був свідком, щоб [PERSON] до квартири не пускав. Чув, що вона вийшла заміж і народила дитину. [PERSON] часто їздить по відрядженнях, іноді довгострокових. Про ці обставини знає зі слів [PERSON]. Коли [PERSON] був у відрядженнях, в квартирі №455 ніхто не проживав, декілька разів бачив його батьків. Свідки відповідачки показали суду про наступне. Так, свідок [PERSON] показала про те, що працює заступником директора середньої школи №96 в м.Києві, [PERSON] знає, оскільки вони працювали разом та спілкувались близько, спільно святкували усі свята, мешкали неподалік по вул.Туполєва в м.Києві і перебували на квартирному обліку. Ці події мали місце біля 20 років тому назад. В той час відносини між [PERSON] і [PERSON] були добрі, але з часом почали псуватися, чоловік багато часу проводив поза межами дому, часто випивав, але [PERSON] кохала чоловіка і хотіла змінити ситуацію. Спільно робили ремонт в новій квартирі. [PERSON] працювала і добре заробляла, а [PERSON] працював на заводі і заробляв не дуже багато. А тому вона, свідок, вважала, що ремонтні роботи проводились в більшості на кошти дружини. При цьому [PERSON] свої гроші збирав і в подальшому придбав собі автомобіль. Коли сімейне життя стало нестерпним, [PERSON] пішла від чоловіка. Вона, свідок, разом із [PERSON] на початку 2008р. намагалась потрапити до квартири №455, щоб забрати речі, але двері були зачинені, а замок змінений. Багато речей [PERSON] залишились в квартирі чоловіка. [PERSON] проживала в різних місцях: у матері, у знайомих і друзів, у неї, свідка, також, тимчасово проживала. [PERSON] знає як знайомого [PERSON], але чи проживають вони із [PERSON] однією сім*єю, їй, свідкові, не відомо. Свідок [PERSON] суду показала про те, що [PERSON] знає близько 11 років, разом вони працювали, [PERSON] часто приходила на роботу в пригніченому стані, причиною були негаразди в родині, чоловік зловживав спиртними напоями, спільних дітей у них не було, двічі були випадки, коли їй викликали швидку допомогу. [PERSON] не витримала сварок, вона пішла із сім*ї. Сварки були потім, спочатку вони жили нормально. [PERSON] жила у знайомих, у матері в селі, у неї, свідка, також, тимчасово проживала, оскільки зберігала вагітність. За час спільного проживання з чоловіком [PERSON] збирала документи на приватизацію квартири №455, для цього виписала свою матір - [PERSON], щоб приватизація була на двох, але в останній момент чоловік сказав, що загубив паспорт і приватизація не відбулася. Коли відносини були нормальні, [PERSON] завжди радилась із чоловіком з усіх питань. Ключі у [PERSON] від квартири №455 були, але одного разу вона не змогла потрапити до оселі, оскільки замки були змінені. [PERSON] проживала у неї, свідка, і до, і після народження дитини, а також у мами, за якою доглядала. Було, що тимчасово мешкала по вул.Котельникова у знайомих. Відмовляючи в основному позові, суд виходив з наступного. Правовою підставою уточненого основного позову позивач вказував ст.107 ЖК України, яка передбачає про те, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім*ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім*ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім*я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім*ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. В обґрунтування основного позову позивач і його представник посилались на те, що відповідачка [PERSON] в грудні 2007р. добровільно вибула зі спірної квартири на постійне проживання до свого чоловіка [PERSON] в квартиру [ADDRESS] і таку правову позицію вони обґрунтовували тим, що саме [PERSON] є батьком її малолітнього сина [PERSON], [INFO], саме за цією адресою дитина обслуговувалась у дитячій поліклініці після народження, що, на думку позивача і його представника, свідчить про утворення [PERSON] і [PERSON] сім*ї. Але, такі пояснення позивача і його представника належними і допустимими доказами не підтверджені, в справі відсутні докази про реєстрацію шлюбу між [PERSON] і [PERSON] в органах РАЦС, а також докази про те, що відповідачка є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS], а така правова позиція сторони позивача ґрунтується лише на припущеннях, на яких відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування. Показання свідків позивача про те, що з січня 2008р. [PERSON] в спірній квартирі не проживає, не можуть бути належними доказами добровільного вибуття відповідачки зі спірної квартири на інше постійне місце проживання, оскільки показання свідків стосуватися лише відсутності [PERSON] в спірній квартирі з січня 2008р., але цю обставину відповідачка не оспорювала в її суті, оскільки сама вказувала про те, що залишила спірну квартиру, але з інших підстав, які просила суд визнати поважними. Крім цього, на час пред*явлення уточненого основного позову [PERSON] в судовому засіданні 01.09.2014р., він вже не був належним позивачем за заявленими ним уточненими позовними вимогами, оскільки з 22.03.2013р. він не є власником спірної квартири, правовий статус якої був змінений в результаті приватизації житла з квартири, яка віднесена до державного житлового фонду на приватний житловий фонд, а після приватизації спірна квартира була подарована [PERSON] 22.03.2013р. його матері [PERSON] Враховуючи наведене, [PERSON], будучи лише зареєстрованим в квартирі, яка відноситься на час розгляду даної справи до приватного житлового фонду і належить на праві власності третій особі - [PERSON], позивач не мав права ставити питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в спірній квартирі, оскільки не був її власником. Натомість третя особа в справі і власник спірної квартири [PERSON] будь-яких позовних вимог щодо усунення їй перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою до [PERSON] не заявляла, хоча виключно та обставина, що спірна квартира змінила свій юридичний статус із державної на приватну і стала власністю фізичної особи - [PERSON] і стало єдиною правовою підставою для скасування усіх попередніх судових рішень в даній цивільній справі. Посилання представника позивача в обґрунтування основного позову на ті обставин, що [PERSON] не могла проживати із новонародженою дитиною у своєї матері [PERSON] в [ADDRESS] і одночасно обслуговуватись в дитячій медичній установі [ADDRESS], подача [PERSON] заяви до філії ЄРРЦ ЖЕО №806 від 28.01.2009р. після спливу шестимісячного строку, який визначений ст.71 ЖК України, не заслуговують на увагу і не можуть бути правовими підставами для задоволення основного позову, оскільки в першій своїй частині є припущеннями, а в другій стосуються іншої правової підстави - ст.ст. 71, 72 ЖК України, яка не ставилась в даному спорі в обґрунтування основного позову. Крім цього, ст.107 ЖК України знаходиться в Главі 2 ЖК України, який регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, але спірна квартира [ADDRESS] на час розгляду справи відносилась до приватного житлового фонду, правовідносини щодо якого регулюються Главою 6 ЖК України (ст.ст. 150-174). Оцінюючи зібрані по справі докази в частині основних позовних вимог в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про те, що основні позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, не ґрунтовані на відповідному матеріальному законі, заявлені не неналежним позивачем, а тому задоволенню не підлягають. Щодо зустрічного позову, суд приходить до наступного. Згідно частин 1, 2 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім*ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім*ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Законодавець не визначає коло причин, які по своїй суті є поважними, а тому суд, вирішуючи питання стосовно поважності причин відсутності відповідачки [PERSON] в спірній квартирі понад строки, встановлені законом, виходить із того, що по своїй суті поважними можуть бути визнані такі причини, які об*єктивно перешкоджали відповідачці проживати і користуватися спірною житловою площею. Судом достовірно встановлено, що в сім*ї [PERSON] останніми роками спільного життя мали місце непорозуміння і сварки, про що вказували свідки обох сторін, а також не заперечували самі позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON], конфлікт загострювався вирішенням питання мати спільну дитину і бажанням відповідачки стати матір*ю та зберегти свою вагітність щодо дитини, батьком якої не був чоловік, що логічно породжувало напругу у їх сімейних відносинах. Підтвердженням таких обставин справи є подання відповідачкою заяви до філії ЖЕО №806 від 28.01.2009р., де вона вказувала про необхідність догляду за малолітньою дитиною і хворою матір*ю. В справі є докази щодо онкологічного захворювання матері відповідачки [PERSON], яка в березні 2004р. перенесла хірургічне втручання. Аналізуючи ситуацію, яка склалася в родині [PERSON] і оцінюючи її з юридичної точки зору, суд приходить до висновку, що обставини, які відповідачка вказувала як підстави залишення спірної житлової площі, у їх сукупності та співставленні з усіма зібраними по справі доказами, по своїй суті суд визнає такими, що об*єктивно перешкоджали відповідачці проживати в спірній квартирі понад строки, визначені в частині 1 ст.71 ЖК України, а тому ці обставини суд визнає поважними, а зустрічний позов в цій частині обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи зустрічний позов, судом враховуються, також, ті обставини, що на час розгляду справи [PERSON] не має іншого постійного місця проживання, принаймні, належних і допустимих доказів про такі обставини справи суду не надано, а також те, що спірна квартира отримувалась позивачем під час перебування з відповідачкою в шлюбі та з врахуванням житлової площі на її особу. Окрім вказаного вище, судом встановлено, що відповідачка не має доступу до спірної квартири, оскільки замки змінені позивачем і ключів від вхідних дверей вона не має. Такі обставини свідчать про існування для [PERSON] перешкод в користуванні житлоплощею в спірній квартирі та доведеність зустрічного позову про усунення цих перешкод і необхідність задоволення цієї зустрічної позовної вимоги. Враховуючи ту обставину, що зустрічна позовна вимога про вселення [PERSON] до спірної квартири є похідною, відповідачка не має ключів від спірної квартири, де за ній зберігається право користування житловою площею, а тому зустрічний позов і в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується самостійного позову про визнання недійсними розпорядження про приватизацію спірної квартири і свідоцтва про право власності на житло, суд приходить до наступного. В частині 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказано про те, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім*ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов*язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). В спірному випадку право відповідачки [PERSON] на житло в спірній квартирі на час її приватизації відновлено в судовому порядку, тобто, на час приватизації квартири [ADDRESS] позивачка мала право користування нею, а тому відповідно до частини 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» мала право приймати участь в її приватизації. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, дотримання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1). У відповідності до частини 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п*ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В даному випадку спірний правочин - отримання квартири [ADDRESS] у власність шляхом приватизації, вчинений із порушенням вимог закону, зокрема, частини 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка визначає коло осіб, що мають право приймати участь у приватизації житла, оскільки даний правочин вчинений без участі особи, яка зберігала право користування житловою площею в спірній квартирі - [PERSON] Крім цього, правова підстава угоди про приватизацію спірної квартири на одну особу - [PERSON], а саме: заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 04.06.2009р. в подальшому відпала, оскільки вказане вище судове рішення ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 17.12.2012р. є скасованим, а скасоване судове рішення не може породжувати юридичних наслідків. Приймаючи до уваги наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що оспорюваний відповідачкою в самостійному позові правочин, який оформлений у вигляді розпорядження Органу приватизації Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації №768 від 05.10.2009р., виданого на ім*я [PERSON] щодо отримання у власність квартири [ADDRESS] та Свідоцтва про право власності на житло від 05.10.2009р., видане на ім*я [PERSON] на підставі вказаного вище розпорядження, є недійсним, оскільки вчинений з порушенням частини 1 ст.203 ЦК України, у зв*язку із чим самостійний позов стосовно цих позовних вимог є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Щодо самостійного позову про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, суд приходить до наступного. Згідно частини 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту судом цивільних прав та інтересів особи вказані в частині 2 ст.16 ЦК України. Верховний Суд України в справі №6-107 цс 12 від 07.11.2012р., предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не була стороною цього договору, зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст.392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. Положення частини 3 ст.215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. В даному випадку, спірна квартира була приватизована особисто [PERSON] та перейшла у власність [PERSON] і ці угоди є похідними від позбавлення [PERSON] права користування житловою площею у спірній квартирі та позбавлення права приймати участь у приватизації житла, право на користування яким вона зберігала на час приватизації і яке в подальшому було відновлено судом, тобто, саме у такий цивільно-правовий спосіб захисту як визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного 22.03.2013р. між [PERSON] як дарувальником і [PERSON] як обдарованою, може бути відновлене порушене право відповідачки на спірну квартиру, яка вибула з її володіння поза волею останньої та отримала статус приватної замість державної. Враховуючи наведене, суд вважає, що угода дарування спірної квартири укладена з порушенням вимог закону, зокрема, частини 1 ст.203 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсною, а самостійний позов є обгрунтовним і таким, що підлягає задоволенню. Оскільки згідно правил частини 4 ст.267 ЦК України, наслідки спливу строку позовної давності застосовуються судом виключно за заявою сторони в спорі, а сторона позивача не подавала такої заяви щодо самостійних позовних вимог, суд не вбачає правових підстав для розгляду заяви відповідачки про поновлення їй строку позовної давності для звернення до суду із самостійними позовними вимогами.

Outcome: approved