Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У січні 2017р. Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк»), яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний Банк» (далі -ВАТ «Морський транспортний Банк»), звернулось до суду з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], які діють в своєї інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (далі-орган опіки та піклування МРА ОМР), посилаючись на те, що 17 липня 2007р. між ВАТ «Морський транспортний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №00625/RO із Додатковими угодами №1 від 01 червня 2010 року, №2 від 20 квітня 2011 року, №3 від 16 липня 2012 року. Відповідно до умов п.1.1. Кредитного договору, позивач зобовязувався надати [PERSON] кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника №26200208791840/230670US у Банку з 17 липня 2007 року і терміном погашення по 16 липня 2012 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у сумі 103459,53 доларів США на придбання квартири у сумі 99720,00 доларів США , а також у сумі 3739,53 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 10,5 % річних за фактичний період користування кредитом на фактичну суму залишку заборгованості за Кредитом та зі сплатою: щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 0,23 % від суми наданого кредиту, що сплачується у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, та одноразових комісії за видачу і оформлення кредиту, а позичальник зобовязувався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в Кредитному договорі повернути Банку кредит, сплатити щомісяця в період сплати відсотки за користування кредитними коштами, розраховані відповідно до п.п. 3.1,3.3 Кредитного договору , а також сплатити комісії, пені та трафи, передбачені умовами Кредитного договору. Погашення кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення кредиту, вартість кредиту, супутніх послуг, реальної процентної ставки та інших фінансових зобовязань позичальника зазначена в відповідному розрахунку, що є невідємними частинами кредитного договору. Позивач зазначав, що на підставі письмового клопотання відповідача [PERSON] від 17 липня 2007 року, останньому був наданий кредит в сумі 99720,00 доларів США, що підтверджується заявою про видачу готівки №53 від 17 липня 2008 року та виписки по рахунку про зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника №26200208791840/230670US, що свідчить про повне виконання банком своїх зобовязань за кредитним договором. 20 квітня 2011 року в забезпечення виконання грошових зобовязань [PERSON] за кредитним договором №00625/ROвід 17 липня 2007року між ВАТ «Морський транспортний Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якогоостання на добровільних засадах взяла на себе зобовязання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобовязанням [PERSON], що виникають з умов вищевказаного кредитного договору. Позивач зазначав, що 17 липня 2007року в забезпечення виконання грошових зобовязань [PERSON] за кредитним договором №00625/ROвід 17 липня 2007року між ВАТ «Морський транспортний Банк» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір від 17 липня 2007 року, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру №30, що розташована по вул. Малиновського,51 в м. Одесі, загальною площею 61.8 кв.м., та житловою 43,9 кв.м., що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2007 року за №5025 відповідачу [PERSON] До зазначеного договору іпотеки, між сторонами були укладені нотаріально посвідчені договори про внесення змін від 01 червня 2010 року, зареєстрований за реєстром за №391, від 20 квітня 2011 року за №2, зареєстрований за реєстром за №182, від 23 серпня 2012 року за №3, зареєстрований за реєстром за №534. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу [PERSON] кредит, а останній в порушення умов кредитного договору свої зобовязання належним чином не виконав, тому у останнього виникла прострочена заборгованість за кредитом. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто солідарно суму заборгованості в розмірі 84070,47 доларів США та 163499,03 грн., а також в рівних частках судовий збір в сумі 3441,00 грн. Оскільки відповідачі ухиляються від належного виконання своїх зобовязань за кредитним договором, то позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17 липня 2007 року, зареєстрованим за реєстром за №5025 з Договором про внесення змін від 01 червня 2010 рок, зареєстрованим за реєстром за №391, Договором про внесення змін №2 від 20 квітня 2011 року, зареєстрованим за реєстром за №182, Договором про внесення змін №3 від 23 серпня 2012 року, зареєстрованим за реєстром за №534, а саме на квартиру №30, що розташована по вул. Малиновського,51 в м. Одесі, загальною площею 61.8 кв.м., та житловою 43,9 кв.м., що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2007 року за №5025 [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №00625/RO від 17 липня 2007 року із всіма додатковими угодами до нього, на користь ПАТ «Марфін Банк» в сумі 82105,46 доларів США та 194472,28 грн., в том числі: 69802,00 доларів США - заборгованість за наданим кредитом; 12303,46 доларів США - заборгованість по сплаті процентів; 30973,25 грн. - заборгованість по сплаті комісії за обслуговування кредиту; 82364,84 грн. заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 56590,82 грн. заборгованість за пенею за несплату процентів; 12934,09 грн. - заборгованість за пенею за несплату комісії за обслуговування кредиту; 11409,27 грн. заборгованість по сплаті штрафу за невиконання прийнятих зобовязань,шляхом продажу даного майна з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність у межах процедури виконавчого провадження, передбаченою Законом України «Про виконавче провадження; виселити з квартири№30, що розташована по вул. Малиновського,51 в м. Одесі всіх мешканців, тому числі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та зняти всіх зареєстрованих, в тому числі зазначених осіб з реєстраційного обліку за зазначеною адресою; стягнути з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках судовий збір в розмірі 4000,00 грн. Представник позивача, діючий за довіреністю від 12 квітня 2017року в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (т.2, а.с.11). Відповідачі, діючі в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та просили суд надати їм строк ля вирішення спору в добровільному порядку. Представник органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до ст.74 ЦПК України. Аналіз викладених вище обставин, неявки в судове засідання представника органу опіки та піклування, якому було відомо про розгляд справи, призвело б до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії представника органу опіки та піклування, відносить до таких, що суперечать вимогам ч.3 ст.27 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання представником своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У зв'язку з неявкою в судове засідання представника органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність останнього та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Судом встановлено, що 17 липня 2007р. між ВАТ «Морський транспортний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №00625/RO із Додатковими угодами №1 від 01 червня 2010 року, №2 від 20 квітня 2011 року, №3 від 16 липня 2012 року (т.1 а.с.20-26,32-49). Відповідно до умов п.1.1. Кредитного договору, позивач зобовязувався надати [PERSON] кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника №26200208791840/230670US у Банку з 17 липня 2007 року і терміном погашення по 16 липня 2012 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у сумі 103459,53 доларів США на придбання квартири у сумі 99720,00 доларів США , а також у сумі 3739,53 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 10,5 % річних за фактичний період користування кредитом на фактичну суму залишку заборгованості за Кредитом та зі сплатою: щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 0,23 % від суми наданого кредиту, що сплачується у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, та одноразових комісії за видачу і оформлення кредиту, а позичальник зобовязувався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в Кредитному договорі повернути Банку кредит, сплатити щомісяця в період сплати відсотки за користування кредитними коштами, розраховані відповідно до п.п. 3.1,3.3 Кредитного договору , а також сплатити комісії, пені та штрафи, передбачені умовами Кредитного договору. Погашення кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення кредиту, вартість кредиту, супутніх послуг, реальної процентної ставки та інших фінансових зобовязань позичальника зазначена в відповідному розрахунку, що є невідємними частинами кредитного договору (т.1 а.с.27-28,29-30). Позивач зазначав, що на підставі письмового клопотання відповідача [PERSON] від 17 липня 2007 року, останньому був наданий кредит в сумі 99720,00 доларів США, що підтверджується заявою про видачу готівки №53 від 17 липня 2008 року та виписки по рахунку про зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника №26200208791840/230670US, що свідчить про повне виконання банком своїх зобовязань за кредитним договором. 20 квітня 2011 року в забезпечення виконання грошових зобовязань [PERSON] за кредитним договором №00625/ROвід 17 липня 2007року між ВАТ «Морський транспортний Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якогоостання на добровільних засадах взяла на себе зобовязання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобовязанням [PERSON], що виникають з умов вищевказаного кредитного договору, що підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року (т.1 а.с. 96-98). Позивач зазначав, що 17 липня 2007року в забезпечення виконання грошових зобовязань [PERSON] за кредитним договором №00625/ROвід 17 липня 2007року між ВАТ «Морський транспортний Банк» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір від 17 липня 2007 року, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру №30, що розташована по вул. Малиновського,51 в м. Одесі, загальною площею 61.8 кв.м., та житловою 43,9 кв.м., що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2007 року за №5025 відповідачу [PERSON] (т.1 а.с.50-56). До зазначеного договору іпотеки, між сторонами були укладені нотаріально посвідчені договори про внесення змін від 01 червня 2010 року, зареєстрований за реєстром за №391, від 20 квітня 2011 року за №2, зареєстрований за реєстром за №182, від 23 серпня 2012 року за №3, зареєстрований за реєстром за №534(т.1 а.с.57-67). Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу [PERSON] кредит, а останній в порушення умов кредитного договору свої зобовязання належним чином не виконав, тому у останнього виникла прострочена заборгованість за кредитом(т.1 а.с.81-84). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто солідарно суму заборгованості в розмірі 84070,47 доларів США та 163499,03 грн., а також в рівних частках судовий збір в сумі 3441,00 грн. (т.1 а.с. 96-98). Встановлено, що ПАТ «Марфін Банк» є юридичною особою, яка керується у своїй діяльності Статутом, має гербову та інші печатки (т.1 а.с.99-106,107-130). Через невиконання відповідачамизобовязань за кредитний договір №00625/RO від 17 липня 2007р., рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто солідарно суму заборгованості в розмірі 84070,47 доларів США та 163499,03 грн., а також в рівних частках судовий збір в сумі 3441,00 грн. Отже заборгованість відповідачів перед позивачем за кредитним договором №00625/RO від 17 липня 2007р., встановлена рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року та підтверджується розрахунком заборгованості відповідно до умов договору №00625/RO від 17 липня 2007р. (т.1 а.с.81-84). Позивач свої зобовязання виконав в повному обсязі, однак відповідачі [PERSON], [PERSON], від виконання своїх зобовязань ухиляються. Судом встановлено, що ПАТ «Марфін Банк» направив [PERSON], [PERSON], вимоги про погашення заборгованості за договором №00625/RO від 17 липня 2007р. (т.1 а.с.78). Згідно звіту про незалежну оцінку № 1808 від 18 січня 2017р. ринкова вартість квартири №30, що розташована по вул. Малиновського,51 в м. Одесі, загальною площею 61.8 кв.м., та житловою 43,9 кв.м., що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2007 року за №5025 [PERSON] , на дату складання висновку, складає 1106653,00 грн. (т.1 а.с.150-197). Згідно довідки про склад сімі та реєстрацію від 18 липня 2017 року в квартирі №30, що розташована по вул. Малиновського,51 в м. Одесі зареєстровані відповідачі та їх неповнолітні діти. В судовому засіданні було встановлено, що вказана квартира використовується відповідачами та їх дітьми, як місце їх постійного проживання. Іншого нерухомого жилого приміщення відповідачі та їх діти не мають. Судом встановлено, що позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2008 року належить 3/14 житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Ніщинського, 24 в м. Ананьїв, Одеської області (т.2 а.с.36). 20 травня 2008 року право власності позивача на 3/14 житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Ніщинського,24 в м. Ананьїв, Одеської області зареєстровано в Ананьївському районному бюро технічної інвентарізації (т.1 а.с. 37). Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна вартість вказаного майна становить 27742,00 грн., стан конструкції «незадовільний», «під ремонт». Тобто, на даний час вказане приміщення не може бути використане під житло. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх. Забезпечувальне зобовязання (взаємні права та обовязки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобовязанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобовязанням). Виконання забезпечувального зобовязання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобовязання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як убачається з кредитного договору, строк його дії до 08 лютого 2018року. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторонам іпотечного договору надано можливість вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. При цьому, вказана норма лише визначає можливість укладання окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак аж ніяк не забороняє іпотекодержателю застосовувати визначений договором спосіб задоволення його вимог за наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 2 ст. 36 цього Закону визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Відповідно до п. 6.1 договору іпотеки від 21 травня 2008 року, у випадку невиконання основного зобовязання, невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору та в інших випадках, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.26). Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. З огляду на положення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено можливість при зверненні стягнення на предмет іпотеки, застосовувати процедуру продажу іпотечного майна на користь третьої особи. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Згідно п. 6.2 Договору іпотеки від 21 травня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду; виконавчого напису або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд вважає, що позивачем вчинено всі дії, згідно із законом та умовами кредитного договору та договору іпотеки, для досудового врегулювання спірних правовідносин. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі за №6-1219 цс 16 від 14 вересня 2016 року, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Згідно з частиною четвертою статті 9 статті 9 ЖК України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини третьої статті 109 цього Кодексу громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодаржателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті\~39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст.2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» запобігання бездомності і безпритульності - система заходів, спрямованих на усунення правових, соціальних та інших причин виникнення бездомності та безпритульності, запобігання їм, у тому числі заходів щодо зниження ризику втрати особою прав на жилі приміщення і запобігання втраті цих прав, а також на запобігання виникненню негативних суспільних наслідків, пов'язаних з відсутністю в особи житла. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону . Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Разом з тим, враховуючи, що 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій» і його дія поширюється і на правовідносини сторін, то суд вважає, що дане рішення не підлягає виконанню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, та в частині виселення на час дії цього Закону.\~ Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», \~протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4\~Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5\~Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку»\~\~ звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до\~статті 8 ЦПК України\~та\~статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної [PERSON] ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачає, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки піклування. Ст. З\~Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії [PERSON] ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, оскільки діти проживають в квартирі, яку було передано в іпотеку, суд вважає, що необхідно прийняти до уваги вищезазначені норми законодавства, які забороняють виселяти дітей з займаного ними приміщення. Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року,\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року,\~стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року). Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі окрім інших прав право поваги до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. П. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватись в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Частиною 2 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, а відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За такими обставинами, суд доходить до висновку, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та судових витрат, підлягає задоволенню частково. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в розмірі 34880,00грн., тому дані виплати підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: partial