Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

01.07.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.07.2007 року за [PERSON] було визнано право власності на кв. [ADDRESS] , а також з останньої на його користь стягнуто грошову компенсацію за 1/2 частку вказаного житла в сумі 154342 грн. та судові витрати по справі в розмірі 2447,42 грн. Дане судове рішення набрало законної сили 11.03.2009 року і звернуто до виконання. Невиконання [PERSON] в добровільному порядку покладених на неї зобов`язань зумовило відкриття Другим ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області виконавчого провадження № 6110871 з примусового виконання зазначеного судового рішення. Таким чином, [PERSON] прострочила виконання грошового зобов`язання, покладеного на неї рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.07.2007 року. За інформацією ЖКП № 2, за період з червня 2010 року по грудень 2019 року включно по місцю роботи із заробітної плати [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок погашення суми основного боргу за вказаним судовим рішенням шляхом щомісячних відрахувань було стягнуто загалом 110520,98 грн. За даними звіту про здійснені відрахування та виплати ГУ ПФУ у Волинській області з пенсії [PERSON] на користь [PERSON] за період з січня 2017 року по грудень 2019 року включно в рахунок погашення суми основного боргу за вказаним судовим рішенням шляхом щомісячних відрахувань було стягнуто загалом 11409,12 грн. Відтак, за період з 12.03.2009 року по 29.01.2020 року включно розмір нарахувань встановленого індексу інфляції на прострочену [PERSON] суму боргу складає 134980,17 грн. Крім того, на вказану суму заборгованості за означений період ним нараховано 3 % річних на суму 39506,69 грн. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь інфляційні нарахування на прострочену суму боргу за період з 12.12.2009 року по 29.01.2020 року включно в розмірі 134980,17 грн., 3 % річних від простроченої суми боргу за вказаний період у розмірі 39506,69 грн., а також понесені судові витрати. 01.10.2020 року від відповідачки [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона позов не визнає виходячи з наступного. В обґрунтування свої заперечень зазначила, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. В свою чергу, сплив позовної давності, про застосування якої вона заявляє, є підставою для відмови у позові. Вказує, що з червня 2010 року по даний час із її заробітної плати та пенсії здійснюються відрахування на користь [PERSON] і на даний момент сума боргу, що лишилася є незначною. За наведених обставин, просить відмовити у заявлених позовних вимогах повністю (а.с. 63-64). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що оскільки рішення суду відповідачкою до теперішнього часу не виконано, то строк позовної давності не пропущено. Відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заявлених позовних вимог із підстав, які викладені у її відзиві на позовну заяву. Також зазначила, що позивач відмовився отримувати присуджену грошову компенсацію за частку квартири частинами та вимагав виплатити йому всю суму відразу. В судовому засіданні представник відповідача при вирішенні даного спору просив застосувати позовну давність. Додатково пояснив, що його довірителька готова сплатити відповідачу залишок суми, стягнутої з неї за рішенням суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.07.2007 року, за [PERSON] було визнано право власності на кв. [ADDRESS] , а також з останньої на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію за 1/2 частку вказаного житла в сумі 154342 грн. та судові витрати по справі в розмірі 2447,42 грн. (а.с. 5-6). Вищевказане судове рішення набрало законної сили 11.03.2009 року (а.с. 7). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом також встановлено, що невиконання відповідачем - боржником [PERSON] в добровільному порядку вказаного судового рішення зумовило відкриття Другим ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного вище судового рішення. Як вбачається із інформаційного листа Житлово-комунального підприємства № 2 Виконавчого комітету Луцької міської ради № 01-08/36/A3 від 04.02.2020 року та доданого до нього розшифровки відрахувань, за період з червня 2010 року по грудень 2019 року включно по місцю роботи із заробітної плати [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок погашення суми основного боргу шляхом щомісячних відрахувань було стягнуто кошти в розмірі 110520,98 грн. (а.с. 8-9). Згідно звіту про здійснені відрахування та виплати ГУ ПФУ у Волинській області № 0300-0408-8/14223 від 22.05.2020 року, з пенсії [PERSON] на користь [PERSON] за період з січня 2017 року по грудень 2019 року включно в рахунок погашення суми основного боргу шляхом щомісячних відрахувань було стягнуто загалом 11409,12 грн. (а.с. 10-11). При цьому, судом достовірно встановлено, що вищевказані стягнення були проведені в рамках виконавчого провадження із примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.07.2007 року. У своєму позові позивач [PERSON] посилається на ту обставину, що за період з 12.03.2009 року по 29.01.2020 року включно розмір нарахувань встановленого індексу інфляції на прострочену [PERSON] суму боргу, присудженим до стягнення вищевказаним судовим рішенням, складає 134980,17 грн. Крім того, на вказану суму заборгованості за даний період ним нараховано 3 % річних на суму 39506,69 грн. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка в повній мірі кореспондується із приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження заявлених позовних вимог, позивач долучив до свого позову відомість нарахування індексу інфляції та 3 % річних за період з 12.03.2009 року (з дня набрання судовим рішенням законної сили) по 29.01.2020 року (а.с. 12-16). Крім того, у матеріалах справи містяться платіжні доручення, які підтверджують суми відрахувань із заробітної плати та пенсії [PERSON] на користь [PERSON] за період з 12.03.2009 року по 29.01.2020 року включно на виконання покладених на відповідачку рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.07.2007 року обов`язків (а.с. 17-44). На переконання суду, надана стороною позивача відомість нарахування індексу інфляції та 3 % річних проведена у відповідності до норм чинного законодавства України із урахуванням сум, які були стягнутими в процесі здійснення виконавчого провадження, а відтак відображає наявну в [PERSON] заборгованість перед [PERSON] , яка існує у відповідачки станом на день розгляду даної справи. Вищезазначений розрахунок, наданий позивачем, стороною відповідача не оспорював ся. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як було встановлено судом, нарахування індексу інфляції та 3 % річних на суму заборгованості, стороною позивача було проведено за період з 12.03.2009 року по 29.01.2020 року включно. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З заявою про поновлення строку звернення до суду [PERSON] та його представник не зверталися, оскільки вважають, що строк позовної давності не пропущено. Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Як вже встановлено судом, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 01.07.2020 року, а тому строк позовної давності за позовними вимогами до 01.07.2017 року пропущено, клопотання про поновлення цього строку позовної давності стороною позивача не заявлялося. За таких обставин, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача за період з 12.03.2009 року по 30.06.2017 року включно, а тому в даній частині позову слід відмовити. Отже, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення інфляційних нарахувань та процентів річних від простроченої суми боргу за період з 01.07.2017 року по 29.01.2020 року. Як вбачається із відомості нарахування індексу інфляції та 3 % річних за період з 12.03.2009 року по 29.01.2020 року, наданої стороною позивача, станом на 01.07.2017 року, розмір заборгованості, яка існувала в [PERSON] перед [PERSON] згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.07.2007 року становила 100551 грн. (а.с. 14). Із наведеного слідує, що нарахування індексу інфляції та 3 % річних за період з 01.07.2020 року по дату звернення до суду з даним позовом, слід здійснювати виходячи із суми боргу, яка існувала на початок вказаного періоду в розмірі 100551 грн. Так, розмір інфляційних втрат за період з 01.07.2017 року по 29.01.2020 року виходячи із суми боргу в розмірі 100551 грн. обраховується за наступною формулою «100551 грн. х 1,20521230 (індекс інфляції за період з липня 2017 року по січень 2020 року) - 100551 грн.», та фактично становить 20634,30 грн. Відповідний розрахунок міститься в матеріалах справи (а.с. 72). В свою чергу, розмір 3 % річних за період з 01.07.2017 року по 29.01.2020 року виходячи із суми боргу в розмірі 100551 грн. обраховується за наступною формулою «100551 грн. х 3 % х 912 / 365 / 100 %» (за період з 01.07.2017 року по 31.12.2019 року) та «100551 грн. х 3 % х 29 / 366 / 100 %» (за період з 01.01.2020 року по 29.01.2020 року), та фактично становить 7776,21 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме: стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають інфляційні нарахування та 3 % річних від простроченої суми боргу, з початку перебігу строку позовної давності (01.07.2017 року) та по дату заявленого стороною позивача періоду (29.01.2020 року) на загальну суму 28410,51 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у розмірі 284,04 грн., (пропорційно розміру задоволених позовних вимог -28410,51 грн. / 174486,86 грн. х 1744,90 грн.) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 261, 267, 509, 612, 625 ЦК України,

Outcome: partial