Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтуванні позову, що 14 січня 2012 року у Тучинській сільській раді Гощанського районного суду Рівненської області зареєстровано шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу мають двох дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Позивач, просить розірвати шлюб з відповідачем, оскільки між сторонами зникло взаєморозуміння, різне бачення вирішення наявних проблем, втрачено почуття любові один до одного, що призвело до небажання підтримувати подальші сімейні відносини, зокрема сторони разом не проживають. На переконання позивача, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим, бажання примиритися у неї відсутнє. При цьому, вказує, що діти проживають разом зі своєю матір`ю, тобто позивачем по справі. Відповідач у свою чергу не приймає участі у вихованні і забезпеченні матеріальних потреб дітей, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про здоров`я, фізичний, духовний, інтелектуальний, соціальний та моральний розвиток сина та дочки. Зазначає, що на неодноразово зверталась до відповідача щодо отримання допомоги на дітей, однак останній ніяк не реагував на даній прохання. Таким чином, позивач, посилаючись на норми права, що містяться в ст. 104,105,110, 112, 157, 161, 180-182, СК України, просить розірвати шлюб укладений між сторонами, стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 21 липня 2021 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інші процесуальні дії по справі судом не здійснювалися. В заяві на ім`я суду позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити, справу розглянути без їх участі. Не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином у передбаченому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не подав.\~ З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1ст.280\~ЦПК України. Суд, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на таке. Судом встановлено, що 14 січня 2012 року у Тучинській сільській раді Гощанського районного суду Рівненської області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис 1. Від даного шлюбу, сторони мають двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03 липня 2007 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 травня 2012 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції. Позивачка зазначає, що сторони не підтримують подружні стосунки, примирення між ними неможливе, разом не проживають. При взаємовідносинах, які склались між сторонами, суд вважає, що сім`я існує формально, збереження її неможливе. Відповідно до ч.3\~ст. 105 Сімейного Кодексу України\~\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно\~\~до\~ст. 112 ч.2 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання\~\~шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2\~ст.114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3\~ст. 115 Сімейного кодексу України\~- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності,\~\~поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають\~ на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Щодо стягнення аліментів, суд дійшов наступних висновків. Позивач, в обґрунтування позову зазначила, що діти проживають разом зі своєю матір`ю, відповідач у свою чергу не приймає участі у вихованні і забезпеченні матеріальних потреб дітей, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про здоров`я, фізичний, духовний, інтелектуальний, соціальний та моральний розвиток сина та дочки, тому просила стягнути аліменти на утримання дітей. Згідно ч.2\~ст.51 Конституції України,\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина перша\~статті 192 СК України\~передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, зазначеною нормою\~СК України\~передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів не тільки у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, але і в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до\~ст.181 СК України, у разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з яким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, що передбачено\~ст.7 СК України. Відповідно до\~Закону України №2475-VIII від 03.07.2018 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", внесено зміни до\~ст.182 СК України\~та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що розмір коштів на утримання має відповідати певному рівню, достатньому для утримання та забезпечення нормальної життєдіяльності особи. Мінімальний розмір такого рівня, який мають забезпечити обоє батьків, визначений законодавчо прожитковий мінімум і встановлюється законом про бюджет кожного року. Статтею 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2021 рік» установлено, що прожитковий мінімум на одну дитину віком до 6 років: з з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Тобто, для забезпечення гармонійного розвитку дитини кожному з батьків з 1 липня 2021 року необхідно на її утримання надавати не менше 1006 грн. 50 коп. на дитину до 6 років та не менше 1255 грн. 00 коп на дитину від 6 до 18 років. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення, відповідно до ст. 182 СК України. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у приписах ч.2 ст.182 СК України. У відповідності до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства»,\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. А отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.\~\~\~ Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи інтереси дитини сторін, розмір прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, суд вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти. За таких обставин, враховуючи вимоги ст.183 СК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини всіх його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття. На думку суду, такий розмір аліментів не є завищеним в нинішніх умовах проживання та не ставить платника аліментів у скрутне для нього становище. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Згідно ч.1 п.3\~ст.5 Закону України "Про судовий збір"\~від сплати судового збору звільняються: позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ч.6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної вимоги в частині стягнення аліментів, тому судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 908 грн. та 908 грн. на користь позивача в частині розірвання шлюбу.

Outcome: approved