Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

02.03.2016 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, мотивуючи вимоги тим, що 12 липня 2013 року, близько 19 години 20 хв. з вини відповідача [PERSON], який керував автомобілем «Мітсубісі», д.н.з. [NUMBER], сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП). В результаті вищезазначеної пригоди був пошкоджений автомобіль «Хьюндай», д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON], що належить [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована згідно полісу № АЕ/1695235, термін дії якого з 11.03.2013 року по 10.03.2014 року. На дату скоєння правопорушення водій [PERSON] не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до позивача з відповідною заявою, до якої було додано поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/1695235 з терміном дії - з 11.03.2013 року по 10.03.2014 року, у зв'язку з чим 24 грудня 2013 року здійснила виплата відшкодування потерпілій особі в розмірі 4850,94 грн. Посилаючись на ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону, після проведення виплати [PERSON] у позивача виникло право зворотної вимоги до [PERSON], у зв'язку з чим 26.12.2013 року № 36969/3-2-05 МТСБУ звернулось до нього з листом про компенсацію витрат в добровільному порядку, який залишено без задоволення. На підставі зазначеного просив стягнути з [PERSON] кошти в розмірі понесених витрат 4850,94 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн. та витрати на аварійного комісара в розмірі 476,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву в якій позов підтримує повністю, просить розглядати справу без присутності представника МТСБУ на підставі поданих документів, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 липня 2013 року о 19.20 год. [PERSON], керуючи транспортним засобом «Мітсубісі», д.н.з. [NUMBER], перед початком руху не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкод іншим учасником дорожнього руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Хьюндай», д.н.з. [NUMBER], що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив ст. 124 КУпАП, Вина відповідача у скоєнні вищевказаної ДТП підтверджується постановою Дарницького районного суду м. Києва від 05.12.2012 року (а.с. 6). 16.10.2013 року [PERSON] звернувся із заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 12 липня 2013 року (а.с. 4). Згідно Полісу № АЕ/1695235, термін дії якого з 11.03.2013 року по 10.03.2014 року, [PERSON] уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 06.03.2013 року (а.с. 5). Моторним (транспортним) страховим бюро України був виданий наказ № 4910 від 20.12.2013 року, на підставі якого вирішено відшкодувати на рахунок [PERSON] 4850,94 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 8). Відповідно до платіжного доручення № 4644 від 24.12.2013 року, страхове відшкодування в розмірі 4850,94 грн. було виплачено позивачем [PERSON] (а.с.7). Листом від 26.12.2013 р. № 3/1-05/369669 позивачем було повідомлено відповідача щодо необхідності відшкодування грошових коштів в загальному розмірі, проте грошові кошти позивачу відшкодовано не було (а.с.18). Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно п.п. а) п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до п.п. 38.2.1. пункту 38.2 ст. 38 вказаного Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Згідно ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як вбачається з роз'яснень, викладених в п. 26 Постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК. За таких обставин суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім страхового відшкодування в розмірі 4850,94 грн. та задовольняє позов в цій частині. При цьому, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову про стягнення витрат на залучення аварійного комісара, оскільки стягнення витрат на послуги аварійного комісара не передбачено чинним законодавством, оскільки ці витрати не віднесені до фактичних витрат, що були сплачені потерпілому, а є наслідком виконаних робіт за дорученням МТСБУ. Крім того, умови та порядок провадження діяльності аварійних комісарів, які з'ясовують причини настання страхового випадку та визначають розмір збитків відповідно до Закону України «Про страхування», визначені Типовим положенням про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №8 від 05 січня 1998 року, відповідно до ст. ст. 2, 5 якого аварійний комісар - особа, яка з'ясовує причини настання страхового випадку та визначає розмір збитків і відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Нацкомфінпослуг та діяльність аварійного комісара щодо з'ясування обставин і причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків провадиться на підставі договору із страховиком. Відповідно до ст.ст. 16, 17 зазначеного Типового положення на підставі проведеного дослідження і зібраних документів аварійний комісар складає аварійний сертифікат. Аварійний сертифікат - це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди. За вимогами п.п. 18, 19, 20 Типового положення аварійний комісар, який складає аварійний сертифікат, несе персональну відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у ньому і такий сертифікат підписується аварійним комісаром, що з'ясував обставини і причини настання страхового випадку, і завіряється штампом. Аварійний сертифікат складається у двох примірниках, один з яких видається страховику (страхувальнику), а другий зберігається в аварійного комісара. Матеріали справи не містять аварійного сертифікату, складеного відповідно до зазначеного положення, а містять звіт про визначення вартості матеріального збитку, складений суб'єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], внаслідок чого підстав для стягнення витрат на залучення аварійного комісара суд не вбачає. Відповідно до п. 8 Порядку залучення моторним (транспортним) страховим бюро України аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, для визначення причин настання страхових випадків та розміру збитків, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 23.02.2006 року № 5417 (у редакції розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 27.10.2011 року № 671), МТСБУ здійснює оплату послуг представників МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду (на момент проведення оцінки матеріального збитку автомобіля - в редакції пункту 9 «МТСБУ здійснює оплату послуг аварійних комісарів за рахунок коштів фонду захисту потерпілих»). Статтею 29 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено вичерпний перелік витрат, які відшкодовуються страховиком у разі пошкодження транспортного засобу. До цього переліку не віднесено витрати страхувальника на проведення експертиз. Крім того, пунктом 7 вищевказаного Порядку передбачено, що МТСБУ зобов'язане відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження) лише у разі, якщо представник МТСБУ не з'явився у визначений у пункті 6 цього Порядку строк та потерпілий скористався своїм правом відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що потерпілий звертався до МТСБУ з приводу встановлення розміру збитків і представник останнього не з'явився у встановлений строк. Таким чином, витрати МТСБУ в розмірі 476,00 грн. не входить до суми страхового відшкодування, оскільки такі витрати не є складовою регламентної виплати, а тому підстави для стягнення цих витрат із відповідача відсутні. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн., на підтвердження понесення яких надана додаткова угода № 223 від 04.02.2016 року до контракту про надання правової допомоги № 77 від 04.10.2012 року, який укладений позивачем з ФОП [PERSON] В пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач не надав суду доказів на підтвердження понесення ним витрат на оплату правової допомоги, тому суд вважає, що підстав для відшкодування витрат на правову допомогу немає. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України з урахуванням задоволених майнових вимог позивача судові витрати в розмірі 1378,00 грн., понесені позивачем при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial