Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

У червні 2013 року КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О. Кобилянської» (далі - театр) звернулось до суду з позовом до відповідачів про виселення з квартири [ADDRESS], в обґрунтування якого вказувало на те, що 16 лютого 1993 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між драмтеатром та асоціацією будівництва об'єктів житла та соціальної сфери, муздрамтеатр прибав у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Дана квартира була придбана театром для проживання у ній працівників театру, які потребують житла, а також для проживання режисерів-постановників та художників-постановників, які приїжджають з інших регіонів для виконання постановочних робіт. 14 червня 1993 року на підставі наказу директора муздрамтеатру № 15 о/с на посаду головного художника театру прийнято відповідача [PERSON], а на підставі наказу театру від 21 червня 1993 року № 16 о/с прийнято на роботу [PERSON] на посаду художника по моделюванню сценічних костюмів театру. Оскільки відповідачі, як працівники театру , не були забезпечені житлом та мали на той час неповнолітнього сина, 13 липня 1993 року керівництво театру видало [PERSON] спеціальний ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] на право зайняття гуртожитку № 4 загальною площею 37,9 кв.м, а не на вселення у квартиру загальною площею 67,30 кв.м. В подальшому, відповідачі [PERSON] на підставі наказу театру від 18 вересня 2000 року й відповідно [PERSON] на підставі наказу від 7 жовтня 1997 року були звільнені з роботи, однак надане їм для проживання житло в добровільному порядку не звільнили, у зв'язку із чим у червні 2007 року драмтеатр звернувся до них з позовом до суду про виселення з гуртожитку, однак рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 8 травня 2013 року в задоволенні позову відмовлено, оскільки спірна квартира не має статусу гуртожитку й відповідно підстави для виселення відповідачів з квартири як гуртожитку відсутні. Посилаючись на те, що драмтеатр є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу й відповідно їх право власності на дану квартиру зареєстровано у визначеному законом порядку, а також на те, що спірна квартира відповідачам була надана у тимчасове користування, а не у власність та вони з 2007 року добровільно звільняти її не бажають й відповідно з 2007 року займають спірну квартиру самоправно, просив на підставі ст. ст. 317, 319, 387 ЦК України та ст. 116 ЖК України виселити їх зі спірної квартири. В подальшому, збільшивши позовні вимоги, театр просив виселити відповідачів зі спірної квартири як таких, що добровільно виселитися з квартири не бажають та проживають в ній без відповідної правової підстави, а також визнати їх такими, що втратили право користування спірною квартирою, а подавши до початку розгляду справи по суті заяву про зміну підстав позову, театр остаточно просив зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів із спірного житлового приміщення без надання іншого житла, а також зняти їх з реєстраційного обліку. Зокрема, в обґрунтування змінених позовних вимог вказував на те, що 16 лютого 1993 року КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О. Кобилянської» придбано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] При цьому, відповідно до затвердженого рішенням Чернівецької обласної ради 21 скликання від 27 грудня 1991 року переліку об'єктів комунальної власності, серед яких в п. 2. 10 значиться муздрамтеатр ім. О. Кобилянської, позивач вказував на те, що КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О. Кобилянської» належить до об'єктів комунальної власності, а відповідно до п.п. 1.1, 5.2, 5.3 Статуту муздрамтеатру майно театру, у тому числі й спірна квартира є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ та міст області і закріплюється за театром на праві повного господарського відання. Крім того, п. 1 рішення 16 сесії 22 скликання Чернівецької обласної ради від 30.01.1998 року затверджено право комунальної власності на об'єкти та згідно додатку №1 спірна квартира належить на праві спільної власності територіальної громади та театру та знаходиться на праві повного господарського відання театру, який як законний власник даної квартири надав частину квартири у тимчасове користування родині відповідачів, які на підставі наказів про зарахування на відповідні посади у театрі перебували у трудових відносинах з КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської» й відповідно видав 13.07.1993 року [PERSON] ордер на право зайняття в гуртожитку (квартирі) спеціальної площі в 37,9 кв.м., на підставі якого останні вселилися до спірної квартири. Однак, в подальшому відповідачі на підставі наказів театру були звільнені з роботи та у зв'язку із припиненням трудових відносин повинні були звільнити приміщення гуртожитку (квартири), проте відповідних дій не вчинили, у зв'язку із чим театр звернувся з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні власністю, проте рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 08.05.2013 року в задоволенні позову відмовлено, разом з тим, на даний момент виникли інші підстави для виселення відповідачів. Зокрема, вказуючи на те, що відповідачі порушують права театру як власника майна, оскільки, отримавши в 2007 році вимогу про звільнення спірної квартири по теперішній час продовжують самоправно її займати, не маючи на це жодних правових підстав, у них відсутній відповідний договір найму, а виданий на їх ім'я ордер був на вселення саме у гуртожиток, однак спірна квартира ні на момент видачі ордеру, ні на даний час статусу гуртожитку немає, до того ж відповідачі на даний момент займають значно більшу площу, ніж вказана у ордері, тому посилаючись на норми матеріального права, а також на те, що спірна квартира не передавалась на баланс Чернівецької міської ради й відповідно не набула статусу відомчого житла, а тому не могла бути виділена родині відповідачів, які до того ж не перебували у Чернівецькій міській раді на обліку для забезпечення житлом, просив на підставі ст. 317, 321, 391 ЦК України та ст. 116 ЖК України усунути театру перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів із вказаної квартири без надання іншого житла, а також зняти їх з реєстраційного обліку та стягнути сплачений судовий збір. Відповідачі, заперечуючи проти заявленого позову, вказували на пропуск позивачем строків звернення до суду із вказаним позовом й відповідно, просили в задоволенні позову з цих підстав відмовити. Крім того, до початку розгляду справи по суті, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не погоджуючись із поданим позовом, також звернулись до суду із зустрічним позовом до комунального підприємства «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О. Кобилянської», Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, в обґрунтування якого зазначали, що з 1993 року перебували у трудових відносинах з КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської», зокрема [PERSON] на підставі наказу №15 о/с від 14.06.1993 року зарахований на 2 роки на посаду головного художника, а [PERSON] на підставі наказу № 16 о/с від 21.06.1993 року на 2 роки зарахована на посаду художника по моделюванню сценічних костюмів. З метою вирішення житлового питання та забезпечення їх сім'ї квартирою, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 01.06.1993 року №283/10 Чернівецькому обласному музично-драматичному театру ім. О.Кобилянської дозволено використовувати під гуртожиток для проживання сімей квартиру [ADDRESS] та 13.07.1993 року театром за погодженням із головою профкому [PERSON] видано ордер №2 для вселення у вказану квартиру разом із членами сім'ї у складі трьох осіб (дружина та син), на підставі якого відкрито особовий рахунок та вони вселилися до спірної квартири і провели за адресою її місцезнаходження реєстрацію свого місця проживання. Оскільки та обставина, що за театром зареєстровано право власності на вказану квартиру порушує їх права на житло й відповідно театр неодноразово звертався до суду з позовом про їх виселення та усунення перешкод в користуванні вказаним житловим приміщенням, вважають що проведена за театром реєстрація права власності на спірну квартиру порушує їх права, оскільки рішенням Чернівецької обласної ради від 30.01.1998 року, 16-ї сесії 22 скликання затверджено право комунальної власності на об'єкти згідно додатку №1, в якому значиться спірна квартира та доручено Державному бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності обласної ради на перелічені у додатку об'єкти. Однак, відповідач за зустрічним позовом ЧКОБТІ, не виконав свого обов'язку відповідно до вказаного рішення та вимог ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування» та не зареєстрував право комунальної власності на спірну квартиру, натомість 18.11.2002 року здійснив реєстрацію права власності на квартиру-гуртожиток [ADDRESS] за театром, а 07.08.2012 року ЧКОБТІ було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за Муздрамтеатром. Посилаючись на те, що відповідно до п.п. 1.1, 5.2, 5.3 Статуту Чернівецького обласного музично-драматичного театру ім. О.Кобилянської, майно театру є спільною сумісною власністю територіальних громад сіл, селищ та міст області і закріплюється за ним на праві повного господарського відання й відповідно, оскільки проведена реєстрація права власності на спірну квартиру за театром порушує їх права щодо користування спірною квартирою, просили визнати незаконними та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] обласним українським музично-драматичним театром ім. О.Кобилянської, проведену ЧКОБТІ 18.11.2002 року, в реєстровій книзі №128, с. 20, за реєстровим номером 921411, а також рішення державного реєстратора ЧКОБТІ від 07.08.2012 року про державну реєстрацію права власності на вказану вище спірну квартиру за Чернівецьким обласним українським музично-драматичним театром ім. О.Кобилянської за реєстровим номером 207267, номер запису 921/411 в книзі №128, с 20, стягнути з відповідачів судові витрати. Разом з тим, за клопотанням представника позивачів за зустрічним позовом, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 4 березня 2015 року провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до КП «Чернівецький академічний обласний український музично - драматичний театр ім. О. Кобилянської», Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України закрито. Крім того, в ході розгляду даної справи судом також неодноразово зупинялось провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України до вирішення іншої цивільної справи, зокрема справ за позовами [PERSON], [PERSON], [PERSON] до КП «Чернівецький академічний обласний український музично - драматичний театр ім. О. Кобилянської» та асоціації по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним. В судовому засіданні представники театру позов підтримали, надали суду пояснення аналогічні поданому позову з урахуванням усіх уточнень та змін підстав пред'явленого позову й відповідно просили про його задоволення. Зокрема, вказували на те, що театр набув право власності на спірну квартиру згідно вимог чинного законодавства, а саме на підставі договір купівлі-продажу квартири, який є дійсним й відповідно реєстрація права власності на спірну квартиру за театром проведена ЧКОБТІ відповідно до діючих на той момент вимог закону та наданих правовстановлюючих документів. Крім того, права позивачів ніяким чином не порушені внаслідок реєстрації за театром права власності на квартиру, оскільки останні без будь-якої правової підстави проживають у спірній квартирі, а починаючи з 2007 року на вимогу театру квартиру у добровільному порядку не звільняють, продовжують в ній проживати без будь-яких правових підстав, що свідчить про їх самоправність, а тому підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого житла та зняттю з реєстраційного обліку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи також допитаними в якості свідків, та їх представник позов театру не визнали, з підстав зазначених ними в зустрічному позові, а також поданих письмових запереченнях на позов. При цьому, вказували на те, що муздрамтеатр є неналежним позивачем за позовом про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, оскільки право власності театру на спірну квартиру зареєстровано неправомірно та квартира належить територіальній громаді відповідно до додатку до рішення Чернівецької обласної ради від 30.01.1998 року, 16-ї сесії 22 скликання. Крім того, вказували на те, що у театру не виникло право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, оскільки театром не було сплачено грошових коштів за придбане нерухоме майно й відповідно в подальшому безпідставно та з порушенням вимог чинного на момент проведення державної реєстрації права власності законодавства за театром зареєстровано право власності на спірну квартиру. Також зазначали, що у спірну квартиру вони були вселені законно, а саме на підставі ордера, який в законному порядку не визнаний недійсним, а тому підстави для задоволення позову театру про їх виселення з квартири відсутні. Представник ЧКОБТІ Шпак О.С. в судовому засіданні вказав на те, що як реєстрація права власності на спірну квартиру за театром, так і перереєстрація здійснювалась ЧКОБТІ на підставі поданих театром правовстановлюючих документів, визначених положеннями Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно №7/5 від 7 лютого 2002 року, зокрема на підставі наданого театром договору купівлі-продажу квартири від 16 лютого 1993 року, який у визначеному законом порядку не скасовано та не визнано недійсним. При цьому, скасування державної реєстрації права власності на квартиру за театром не призведе до скасування договору купівлі-продажу нерухомого майна, який є підставою виникнення права власності на спірну квартиру у театру. Представник Чернівецької обласної ради в судове засідання не з'явився, надав суду письмові пояснення, в яких просив справу слухати у його відсутності, а також вказав на те, що поданий театром позов підтримує в повному обсязі та просив про його задоволення. Зокрема, у письмових поясненнях вказував на те, що спірна квартира знаходиться у повному господарському віданні муздрамтеатру і є об'єктом спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області, у зв'язку з чим позов театру підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працював в КП «Чернівецький обласний музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської» у період часу з 1969 року по 1997 рік . У 1993 року відповідачів [PERSON] та [PERSON] запрошено як спеціалістів для роботи над виставою, останні на той час проживали в м. Луцьк та в м. Чернівці житлом забезпечені не були, у зв'язку з чим їм видано ордер на зайняття площі у спірній квартирі, яка на той момент перебувала на балансі театру на підставі договору купівлі-продажу. На той момент все майно театру належало обласному управлінню культури. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, а також [PERSON] та [PERSON], які також були допитані в якості свідків, представника ЧКОБТІ, покази свідка та дослідивши письмові докази у справі, матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS], а також матеріали цивільних справ за позовом відповідачів про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. При цьому, у ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, театр вказував на те, що є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 1993 року й відповідно просив усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку, оспорюючи при цьому законність права користування відповідачами спірною квартирою, вказуючи на те, що вони самоправно вселилися до спірної квартири та продовжують проживати в ній без відповідної правової підстави, а на письмові вимоги театру щодо добровільного виселення не реагують й відповідно у такий спосіб чинять перешкоди театру як власнику нерухомого майна у володінні та користуванні належним на прав власності нерухомим майном. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про власність», чинної на час виникнення спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Згідно ст. 4 вказаного Закону власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Крім того, нормами ЦК визначено, що підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. Зокрема, право власності може набуватися різними способами, які поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. При цьому, вирішуючи питання щодо правомірності набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Так, відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, право власності (оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Статтею 227 ЦК УРСР визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Крім того, відповідно до положень ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформленні угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. При цьому, положеннями ст. 224 ЦК УРСР визначено, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 153 ЦК УРСР визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 228 ЦК УРСР продаж майна проводиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Як установлено судом, 16 лютого 1993 року між КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської та Асоціацією по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу квартиру по [ADDRESS] яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,3 кв.м., у тому числі житловою 37,8 кв.м., на підставі якого театр придбав у Асоціації квартиру вартістю 1 550 000 крб. (а/с 7). Крім того, зі змісту вищевказаного договору убачається, що Асоціація по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери передала у власність театру квартиру [ADDRESS], а театр в свою чергу зобов'язався перерахувати за вказану квартиру грошові кошти в розмірі 1550000 крб. Таким чином, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та вказані умови відповідають вимогам ст. 224 ЦК УРСР 1963 року й відповідно свідчать про набуття в розумінні положень ст. 128 ЦК УРСР театром у власність спірної квартири. При цьому, відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, у тому числі й судових рішень, в яких би встановлювався факт недійсності даного договору чи якими б вищевказаний договір купівлі-продажу квартири визнавався недійсним. Зокрема, як убачається із рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 4 грудня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року, у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до КП «»Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр імені О. Кобилянської» про визнання правочину недійсним, в задоволенні позову відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 16 лютого 1993 року з підстав того, що театром не проведено розрахунку за спірну квартиру за договором й відповідно не виникло право власності на спірну квартиру відмовлено. Крім того, в ході розгляду даної справи судом встановлено й те, що починаючи з 1993 року та по даний час Асоціація по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери будь-яких претензій до театру, зокрема в частині ненадходження коштів, до театру не пред'являла й відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлені обставини не підлягають доведенню. Також рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 23 липня 2014 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр імені О. Кобилянської», треті особи: Чернівецька міська рада, Чернівецька обласна рада, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права спільної сумісної власності та витребування майна, в задоволенні позову відповідачів відмовлено та дані судові рішення набрали законної сили. Зокрема, як убачається з даних судових рішень, відповідачі просили визнати договір купівлі-продаж спірної квартири від 16 лютого 1993 року недійсним з підстав відсутності належних доказів перерахування театром грошових коштів відповідно до умов договору, а також на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 року та неможливості укладення вказаної угоди театром у зв'язку з відсутністю у відповідача грошових коштів та здійснення продажу квартири за невелику суму, а посилаючись на те, що вони протягом більш ніж 10 років володіють спірною квартирою, просили визнати за ними право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України та витребувати спірну квартиру. Таким чином, відповідачами не надано суду доказів на підтвердження недійсності вищевказаного договору й відповідно недійсність вказаного договору була предметом неодноразових судових розглядів, за наслідками яких прийняті судові рішення, які набрали законної сили. Крім того, як убачається з матеріалів справи, зокрема витягу про державну реєстрацію прав, 18 листопада 2002 року ЧКОБТІ в реєстрову книгу № 128 на стор. 20 за реєстровим номером 921411 внесено запис про реєстрацію права власності театру на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 1993 року, а на підставі рішення про державну реєстрацію від 07 серпня 2012 року було зареєстровано право власності КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської» на квартиру [ADDRESS] (а.с. 20, т.1). При цьому, доводи відповідачів в тій частині що реєстрація права власності на спірну квартиру за театром проведено з порушенням вимог чинного законодавства й відповідно у театру не виникло право власності на квартиру, то суд вважає їх безпідставними з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. При цьому, згідно вимог вищевказаних положень закону, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). Як встановлено судом, рішення про державну реєстрацію права власності театру на спірну квартиру було прийнято 18 листопада 2002 року, а в подальшому перереєстровано 7 серпня 2012 року та на момент реєстрації права власності діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 року. Зокрема, відповідно до п. 1 Додатку №2 до вказаного Тимчасового положення, до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно належить договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, зокрема купівлі-продажу. Крім того, п. 3.5 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 року передбачені підстави при наявності яких реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, серед яких, зокрема якщо: заявлене право не є таким, що підлягає державній реєстрації відповідно до Положення; із заявою про державну реєстрацію прав звернулась особа (особи), яка не може бути заявником відповідно до Положення; об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, розташований у межах території, на якій свою діяльність здійснює інше БТІ відповідно до договору з Адміністратором Реєстру прав; подані документи не відповідають вимогам, установленим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також з підстав, визначених у п 3.5.5 Тимчасового положення, згідно яких заявлене право вже зареєстроване; не проведено технічну інвентаризацію об'єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або вона проведена не тим БТІ, що здійснює свою діяльність на території, у межах якої розташований такий об'єкт; право власності та інші речові права на нерухоме майно виникли на підставі правочинів за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборони та/або арешту нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом; право власності на нерухоме майно, що перебуває у податковій заставі, виникло з порушенням встановленого порядку відчуження; відчуження або інше визначення юридичної долі об'єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, у випадках, встановлених нормативно-правовими актами, відбулося без отримання витягу з Реєстру прав або строк його дії закінчився; у тридцятиденний строк з моменту надіслання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав заявником (заявниками) не усунено обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. Таким чином, зазначений нормативно правовий акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності діючим на момент розгляду справи ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За таких обставин, ураховуючи вищевказане, а також те, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав тощо шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та здійснюється як наслідок набуття права власності на нерухоме майно у визначеному законом порядку, в даному випадку ураховуючи час набуття права власності на спірну квартиру театром за договором купівлі-продажу, проведення державної реєстрації права власності є похідним від підстав набуття права власності на нерухоме майно, суд визнає доводи відповідачів щодо порушення порядку реєстрації права власності на спірну квартиру за театром й відповідно відсутність у театру права власності на дану квартиру у зв'язку із порушенням проведення реєстрації прав, за умови дійсності укладеного договору купівлі-продажу квартири, є безпідставними. Також є безпідставними з огляду на вищевказане та не спростовують права власності театру на спірну квартиру доводи відповідачів в тій частині, що ЧКОБТІ не виконало приписи п. 3 рішення Чернівецької обласної ради від 30.01.1998 року та не зареєструвало право власності на квартиру-гуртожиток по [ADDRESS] обласною радою й відповідно оскарження державної реєстрації права власності на спірну квартиру в порядку адміністративного судочинства, на думку суду, не вплине на виникнення права власності театру на спірну квартиру згідно договору, який на даний час є дійсним та його дійсність вставлена судовими рішеннями, які набрали законної сили. Крім того, як встановлено судом, рішенням Чернівецької обласної ради 16 сесії 22 скликання від 10 січня 1998 року (Додаток №1) затверджено Реєстр об'єктів комунальної власності обласної ради, серед яких зокрема значиться квартира-гуртожиток по [ADDRESS] яка рішенням МВК від 01.06.1993 року №283/10 виділена художньому театру, правонаступником якого є позивач (а.с 120-122). Зокрема, відповідно до п. 3 вказаного рішення Чернівецької обласної ради, було доручено Державному обласному бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності обласної ради на об'єкти перелічені у Додатку №1. Крім того, відповідно до п. 5.2, 5.3 Статуту Комунального підприємства «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім.. О.Кобилянської» майно театру є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст області і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Джерелами формування майна театру є майно, передане йому обласною радою, доходи одержані від реалізації продукції, надання послуг, робіт та продукції, а також від інших видів фінансово-господарської діяльності; кредити банків та інших кредиторів; благодійні внески; пожертвування організацій, підприємств і громадян; придбання майна інших підприємств, організацій; інші джерела, майно, набуті на підставах не заборонених законодавством (а.с. 88 зворотня сторона, т. 1). Так, відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Вказане також узгоджується з положеннями ст. 143 Конституції України. При цьому, згідно положень чч.1,3 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника. Таким чином, судом достовірно встановлено, а також не спростовано відповідачами те, що театр є належним позивачем у даному спорі й відповідно як власник нерухомого майна може звертатися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Зокрема, частиною ч. 1 ст. 319 ЦК України, чинної на час вирішення даного спору, визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. За таких обставин, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. При цьому, як вже установлено судом, 16 лютого 1993 року між КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської» та Асоціацією по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу квартиру по [ADDRESS] яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,3 кв.м., у тому числі житловою 37,8 кв.м., на підставі якого театр придбав у Асоціації квартиру вартістю 1550000 крб. (а.с 7). Право власності на спірну квартиру зареєстровано за театром у визначеному законом порядку. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 1 червня 1993 року № 283/10 надано дозвіл театру використовувати під гуртожиток для проживання сімей квартиру [ADDRESS] (а.с. 12). 14 червня 1993 року на підставі наказу директора театру № 15-о/с відповідача [PERSON] прийнято на роботу до театру на посаду головного художника, а [PERSON] відповідно до наказу від 21 червня 193 року № 16- о/с відповідно на посаду художника по моделюванню сценічних костюмів театру. З метою забезпечення родини відповідачів житлом, які перебували з театром у трудових відносинах та мали неповнолітнього сина, 13 липня 1993 року Чернівецьким обласним українським музично-драматичним театром ім. О.Кобилянської на ім'я [PERSON] та членам його сім'ї, яка складається з 3-х осіб, видано ордер № 2 на вселення в гуртожиток, а саме в кімнати площею 37,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS], які зареєстрували своє місце проживання у вказаній квартирі (а.с 11). В подальшому відповідачів [PERSON] наказом директора театру від 18 вересня 2000 року звільнено з роботи за власним бажанням, а [PERSON] на підставі наказу директора театру від 7 жовтня 1997 року у зв'язку із скороченням штату працівників. Разом з тим, відповідачі після звільнення з театру , надане їм житлове приміщення не звільнили й відповідно продовжують в ньому проживати. Так, відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Згідно вимог ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Статтею 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Як установлено судом, 31 липня 2003 року між відповідачем [PERSON] та ПП «Житлосервіс» укладено договір найму квартири [ADDRESS] Разом з тим, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 08 травня 2013 року у справі за позовом Чернівецького обласного українського музично-драматичного театру ім. О.Кобилянської до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПП «Житлосервіс» про визнання недійсним договору найму житлового приміщення та усунення перешкод в користуванні гуртожитком шляхом виселення та за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Чернівецького обласного українського музично-драматичного театру ім. О.Кобилянської про визнання права власності на нерухоме майно, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна квартира в Чернівецькій міській раді в якості гуртожитку не зареєстрована, а отже статусу гуртожитку не набула (а.с .17 зворот). Крім того, до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 18 квітня 2000 року № 295 /8, яким прийнято у власність Чернівецької міської ради квартиру [ADDRESS] рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26 рудня 2006 року № 668/16 внесено зміни в додаток до рішення виконкому від 18 квітня 2000 року № 295/8, а саме вилучено пункт 26 про прийняття у власність міської ради спірної квартири. Дане рішення виконкому Чернівецької ради у визначеному законом порядку не оспорено та не скасовано. Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що спірна квартира є відомчим житлом чи набула статусу гуртожитку в розумінні положень ст. 127 ЖК України, а також положень Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, відповідно до яких жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті місцевої ради й призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання й відповідно правові підстави для вселення відповідачів до спірної квартири як гуртожитку відсутні, а також відсутні й підстави для застосування в даному випадку вимог закону, які регулюють правовідносини сторін щодо вселення у гуртожиток та подальше право користування ним. Крім того, вищевказаним рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 08.05.2013 року у вищевказаній цивільній справі, укладений 31.07.2003 року між [PERSON] та ПП «Житлосервіс» договір найму спірної квартири визнано недійсним з тих підстав, що на момент його укладення Чернівецька міська рада та ПП «Житлосервіс» не були власниками спірної квартири, договір був укладений без згоди та відома театру, як власника спірного житла. В результаті укладення вказаного договору було порушено право власності театру на спірне майно, а саме право розпоряджатись цим майном та саме з цих підстав укладений між [PERSON] та ПП «Житлосервіс» договір найму квартири [ADDRESS] визнано недійсним (а/с 15-19). Так, частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. При цьому, ч. 3 ст. 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що укладення відповідно до вимог ст.ст. 58,61 ЖК України між відповідачами та позивачем за позовом договору найму спірної квартири, а також прийняття компетентними органами, передбаченими вищенаведеними нормами права, спільного рішення про надання відповідачам житла як працівникам театру, що не забезпеченні житлом на момент виникнення між [PERSON], [PERSON] та театром трудових правовідносин, у тому числі й гуртожитку, а свідчать лише про те, що спірне житлове приміщення було передано театром у тимчасове, на час виконання трудових обов'язків, користування відповідачів. При цьому, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, трудові відносини між театром та відповідачами [PERSON] і [PERSON] припинено відповідно до наказів про їх звільнення від 18.09.2000 року №31 о/с та від 07.10.1997 року №18 о/с (а.с. 13,14) й відповідно підстави для проживання відповідачів у спірній квартирі відпали, у зв'язку із чим театр неодноразово звертався до відповідачів із вимогою про добровільне виселення з квартири, а з 2007 року з приводу користування спірною квартирою між сторонами існує спір, який неодноразово був предметом судових розглядів. За таких обставин, а також ураховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що у відповідачів відсутні відповідні правові підстави для проживання у спірній квартирі. Крім того, як убачається з матеріалів справи, 16 квітня 2007 року керівництво театру направило на адресу відповідачів лист, за змістом якого театр у зв'язку із припиненням трудових правовідносин між муздрамтеатром та відповідачами, просив звільнити приміщення квартири (а.с 21). Однак, на момент розгляду справи відповідачі належним чином на вимогу власника квартири не відреагували та продовжують без належних правових підстав проживати у спірній квартирі, чим чинять театру перешкоди у користуванні та розпорядженні належним на праві власності нерухомим майном. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, приходить до висновку, що позов театру про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла є обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що права театру як власника спірної квартири порушені, відповідачі чинять перешкоди у користуванні власністю, а отже відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України та ст. 116 ЖК України підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. При цьому, суд виходить також з того, що відповідачі, починаючи з 2007 року самоправно зайняли спірну квартиру та незаконно проживають у ній, у зв'язку з чим театр має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння та користування свої майном, а відповідачі підлягають виселенню з незаконно зайнятого жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.. При цьому, суд також визнає безпідставними доводи відповідачів в частині того, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з огляду на наступне. Так, відповідно до п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позову театру в частині вимог щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, й відповідно положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. При цьому, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою й відповідно рішення суду про виселення є підставою для зняття відповідачів з реєстрації, а тому вимога про зобов'язання зняти їх з реєстрації є передчасною. Крім того, згідно ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Відповідно до указу Президента України від 06.04.2011 року «Про питання Державної міграційної служби України» затверджено Положення «Про державну міграційну службу України». Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року №658 «Про утворення територіальних органів Державної міграційної служби» утворено Управління ДМС у Чернівецькій області. Таким чином, вирішення питання щодо зняття відповідачів з реєстрації місця проживання у спірній квартирі впливає на права та обов'язки районного відділу Управління ДМС у Чернівецькій області, проте вказаний орган не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача або третьої особи й відповідно позивач в розумінні положень ст. ст. 10, 27, 33, 35 ЦПК України таким правом не скористався . На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial