Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 02 квітня 2010 року в м. Дніпропетровську відповідач, керуючи автомобілем марки «Део Ланос», державний номерний знак [NUMBER], порушив вимоги Правил дорожнього руху України, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Тойота», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який належить [PERSON] Данні обставини встановлені та підтверджуються постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2010 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення. Висновком автотоварознавчого дослідження №1676 від 23 грудня 2010 року визначено, що розмір завданих збитків внаслідок ДТП складає 7378,08 грн. У відповідності до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем виплачено [PERSON] страхове відшкодування. Таким чином, до позивача, відповідно до діючого законодавства, після виплати страхового відшкодування, перейшло право вимоги до винної особи - відповідача, у розмірі фактичних затрат, пов'язаних із відшкодуванням збитків страхувальнику за вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду, а тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 7378,08 грн., витрати послуги аварійного комісара в сумі 620,00 грн., а також судові витрати по справі в розмірі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу 1743,60 грн. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи представник позивача в судове засідання не з'явився, подавши поштою заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причин не повідомив, свого представника до суду не направив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що 02 квітня 2010 року о 11 год. 30 хв. на перехресті вул. Робоча та вул. Криворізькій в м. Дніпропетровську [PERSON], керуючи транспортним засобом марки "Део Ланос", днз [NUMBER], в порушення п.п.10.1, 13.1 Правил дорожнього руху, не витримав безпечну дистанцію, перед заміною напрямку руху праворуч не переконався в безпеці маневру, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки "Тойота", днз [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Дані обставини встановлені та підтверджуються постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2010 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за вказане правопорушення, яка набрала законної сили 27 травня 2010 року (а.с.11). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Автомобіль «Toyota Rav-4», д.н.з. [NUMBER], який належить [PERSON], та яким на підставі довіреності керував [PERSON] і внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної події зазнав механічних пошкоджень, застраховано в ПАТ СК «Українська пожежно-страхова компанія», на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів №ВС/4661588 укладеного з [PERSON] 25 квітня 2009 року та дійсного до 24 квітня 2010 року (а.с.16). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована не була. Відповідно до п. «а» ч. 41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження за фактом спричинення аварійних пошкоджень автомобілю №1676 від 23 квітня 2010 року вартість матеріального збитку завданого володільцю автомобіля «Toyota Rav-4», д.н.з. [NUMBER], склала 7378,08 грн. без урахування втрати товарної вартості (а.с 17-24). Відповідно до ст.7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Така оцінка проводиться в порядку, передбаченому «Методикою товарознавчою експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092. Тому, для вирішення питання щодо розміру фактично заподіяної позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди, суд приймає до уваги зазначений висновок, проведений у відповідності до чинного законодавства. Наказами Моторного (транспортного) страхового бюро України №2530 від 27 серпня 2010 року та № 2109 від 13 липня 2010 року «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON]» визначено до сплати 1229,68 грн. та 6148,40 грн. (а.с.12, 13). Згідно платіжних доручень № 3541 від 27 серпня 2010 року та № 2861 від 13 липня 2010 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування [PERSON] на загальну суму 7378,08 грн. (а.с. 6,7). Письмова пропозиція позивача від 10 грудня 2010 року за вих. №23648/3-2-05 щодо вирішення справи в добровільному порядку відповідачем залишена без реагування (а.с.10). Відповідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Ст.ст. 1187, 1188 ЦК України та роз'ясненнями наданими в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року (з послідуючими змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одному з володільців підвищеної небезпеки з вини іншого - відшкодовується винним. Таким чином, до позивача, як до страховика, що виплатив страхове відшкодування в межах сплаченої суми в розмірі 7378,08 грн., перейшло право вимоги, яке [PERSON] на підставі ст.ст.1187, 1188 ЦК України, мав до відповідача, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. До витрат, які підлягають відшкодуванню належать і витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 620,00 грн., розмір яких підтверджено відповідним рахунком від 07 червня 2010 року №07/06, платіжними дорученнями №2637 від 22 червня 2010 року (а.с.5, 6). Що стосується вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1743,60 грн., суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правове регулювання статусу особи, яка надає допомогу, передбачене ст.56 ЦПК. Питання граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу регулюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». З огляду на вказані вимоги закону, при вирішенні спору у частині стягнення витрат на правову допомогу, суд перевіряє, чи є особа фахівцем у галузі права та чи має вона право за законом на надання правової допомоги, чи надавала ця особа правову допомогу стороні як фахівець у галузі права. Склад та розмір, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ). Однак на підтвердження надання правової допомоги доказів виконання послуг, сплати таких послуг до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження статусу фахівця в галузі права, а представництво інтересів позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності, виникає з інших правових підстав (глава 17 ЦК України) ніж правовідносини з надання правової допомоги. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial