Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Сторони із 30 вересня 2006 перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі сторони мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Подружні стосунки між сторонами припинено, позивач з дітьми проживають окремо від відповідача, а тому вона заявила до суду вимогу про стягнення з [PERSON] на її користь на утримання дітей 1/3 частину його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення ними повноліття. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала та пояснила, що з відповідачем має двох спільних малолітніх дітей. З 08 лютого цього року вона з дітьми живе окремо від відповідача і не впевнена, що він належним чином виконуватиме свій батьківський обов'язок по утриманню дітей. Відповідач позов визнав, але пояснив, що він до моменту припинення подружніх стосунків всі заробітки і доходи приносив у сім'ю. На даний час він не працює, проте всі необхідні витрати за садок і школу за лютий місяць він взяв на себе. Просить, поки він не працює, стягувати аліменти у мінімальному розмірі, визначеному чинним законодавством. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у заявленому об`ємі. Поясненнями сторін у судовому засіданні, копією свідоцтва про шлюб (а.с. 4) стверджується, що із 30 вересня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, а рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 19 лютого 2015 року їх шлюб припинено. Свідоцтвами про народження (а.с. 5, 6) доводиться, що сторони мають спільних малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO] Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сторони заявили, що діти з 08 лютого 2015 року проживають разом з позивачем. Сам відповідач є працездатною особою, має спеціальну освіту, інших утриманців, крім спільних з позивачем дітей, не має. Відповідно до статті третьої Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, положень ч. 2 ст. 182 СК України про мінімальний розмір аліментів, обставини, що відповідач має можливість в подальшому офіційно працевлаштуватися, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дітей буде визначення розміру аліментів як 1/3 частини від його заробітку щомісячно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати державного мита звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому підпунктом ч. 1, п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 11 лютого 2015 року.

Outcome: approved