Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати його таким, що втратив право користуватися житлом в належній їй квартирі [ADDRESS] (далі - Квартира). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Квартира належить їй на праві приватної власності. Відповідач є її сином, проте тривалий час у Квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, участі в утримані квартири не бере, однак на даний час в ній прописаний і добровільно не бажає знятися з реєстрації, чим порушує її права та перешкоджає вільному розпорядженню майном. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надіслала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Від представника ІІІ особи надійшло до суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, зокрема судова повістка направлялась за останнім відомим та вказаним у позовній заяві місцем його реєстрації, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору довічного утримання від 15.02.2001 року на праві приватної власності належить Квартира, в якій також зареєстрований її син [PERSON], відповідач по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження та довідкою про склад сім'ї, виданою ОСББ "ЖБК-1". Відповідно до акту обстеження місця проживання позивача від 08.04.2016 року, складеним депутатом міської ради на підставі свідчень сусідів [PERSON] та [PERSON], [PERSON] в Квартирі не проживає на протязі трьох років. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність"). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад 1 рік. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Квартира належить позивачу, відповідач - член сім'ї власника житлового приміщення не проживає в ньому без поважних причин понад 1 рік, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню.

Outcome: approved