Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

02.05.2018 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 25271,67 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 08.08.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно до п.3.2, п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь - який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно до п.6.6 Умов та правил надання банківських послуг, - у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п.6.7. Умов та правил надання банківських послуг, - власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Згідно кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31.03.2018 року має заборгованість 25271,67 грн., яка складається з наступного: 1394,59 грн. - заборгованість за кредитом; 17915,87 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4519,70 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1191,51 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк», а тому позивач просить суд позов задовольнити повністю. 24.07.2018 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач зазначає, що позивачем не надано первинних документів, що підтверджують наявність заборгованості по кредитному договору, просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду (позовної давності). 10.09.2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, до якої було додано виписку по рахунку та довідку про видачу карток, позивач вказує на те, що кредитний договір чинний на підставі пункту 9.12 кредитного договору, згідно якого договір автоматично продовжується на той самий строк на який був укладений, якщо одна із сторін договору не проінформувала іншу сторону про його припинення. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до укладеного договору б/н від 08.08.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 9-16). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, протягом строку позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України спеціальна позовна давність тривалістю в один рік визначена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно з частинами 3, 5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п.п. 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-14цс14 від 19 березня 2014 року. Із заяви від 08.08.2008 року, яка є невід'ємною частиною договору б/н від 08.08.2008 року, вбачається, що строк дії картки [NUMBER], виданої останньому, становить 4 роки. Відповідно до довідки №30.1.0.0/2-20180424/303 від 06.09.2018 року, виданої АТ КБ «ПриватБанк», [PERSON], згідно кредитного договору б/н від 08.08.2008 року, отримав картку [NUMBER] зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 12.2011 року. Позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав у травні 2018 року, тобто після спливу трьохрічного строку позовної давності, перебіг якої розпочався після закінчення строку дії картки, яка діяла до 31.12.2011 року. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду». Таким чином, суд вважає, що оскільки позивачем не ставиться питання про поновлення строку позовної давності, поважних причин порушення цього строку позивачем не зазначено, тому у задоволенні позову суд відмовляє на підставі ч.4 статті 267 ЦК України у зв'язку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed