Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

01 лютого 2016 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 листопада 1986 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають п'ятеро дітей, у тому числі двоє неповнолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через сімейні сварки, численні непорозуміння. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, мають різні погляди на життя, відповідач проживає з іншою жінкою. З березня 2014 року проживають окремо, не ведуть спільне господарство, відповідач має іншу сім'ю та спільну дитину з іншою жінкою. Тому вона вважає, що примирення, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, оскільки бажання налагодити стосунки не має. Тому вона просила їх шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу вона бажає і надалі іменуватися шлюбним прізвищем «[PERSON]». Сторони в судове засідання не з'явились, надавши, відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а тому справа розглянута без їх присутності, що не суперечить положенням ст.169 ЦПК України. В наданих заявах-клопотаннях позивачка наполягала на вимогах щодо розірвання шлюбу та просила залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]» /а.с.21/, а відповідач позов повністю визнав /а.с.22/, а тому рішення у справі прийняте відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 26 листопада 1986 року Котовським відділом (бюро) запису актів цивільного стану Котовського району МССР, актовий запис №48 /а.с.3/. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с.4/, та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] /а.с.8/, які проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Будь-яких заперечень проти позову відповідач не надав. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з березня 2014 року проживають окремо та відповідач має іншу сім'ю та спільну дитину з іншою жінкою. На думку позивача, примирення та збереження сім'ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім'ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати.

Outcome: approved