Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

02.05.2018 року до суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комерційної концесії. Вказаний договір рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року було визнано недійсним у зв'язку з недотримання сторонами в момент його укладення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, так як жодна зі сторін не була суб'єктом підприємницької діяльності. Відповідно до п. 2.1 договору комерційної концесії від 06.04.2015 року правоволоділець надає користувачеві за винагороду право використовувати в підприємницькій діяльності користувача належні правоволодільцеві права та інформацію, а також надає консультаційні послуги та технічну підтримку, а користувач зобов'язаний виплатити винагороду на умовах, визначених договором. Зі змісту положень п.4.1. зазначеного договору вбачається обов'язок [PERSON] передати [PERSON] через мережу Інтернет наступні майнові права і надати послуги: електронний макет графічного зображення (було додатком до договору), яке сторони назвали «Торговою маркою», оскільки воно використовувалось як назва цих розважальних програм; інформацію з описом предметів інтер'єру, оригінальні загадки та відповіді, порядок проходження двох квест кімнат - два оригінальні сценарії; макети листівок, подарункових сертифікатів, рекламних банерів, а також здійснювати технічне та консультаційне сприяння через мережу Інтернет. Належне виконанням [PERSON] своїх зобов'язань по договору підтверджується: підписанням [PERSON] договору, в якому остання своїм підписом підтверджує факт отримання інформації і електронного макету торгівельної марки; оплатою, проведеною [PERSON] в сумі 11 250 грн. (станом на 09.06.2015 року складало 450 доларів США); електронними доказами - електронними листами, що використовувалися в електронних скриньках - [INFO] і електронними листами щодо другої квест кімнати «[INFO]». Вартість отриманих майнових прав, користування ними та наданих послуг була визначена умовами договору. Відповідно до п.3.1 договору вартість переданих майнових прав на найменування квест [INFO]» та макетів листівок, подарункових сертифікатів, рекламних банерів складала 100 доларів США. Пунктами 3.3. та 3.4 договору визначена вартість за передану інформацію - опис предметів інтер'єру, оригінальних загадок та відповідей, порядок проходження квест кімнат. Загальна вартість отриманої інформації - 800 доларів США. Пунктом 3.2 договору визначена вартість за користування майновими правами. Відповідач користувалася майновими права з 06.04.2015 року по 25.11.2015 року (6 місяців х 23 долари США= 138 доларів США). Оскільки сума договору була виражена в доларах США по комерційному курсу, що склався в ПАТ «ПРИВАТБАНК», загальна вартість одержаного [PERSON] за договором на день звернення до суду, тобто 17.04.2017 року складає (100+800+138 доларів США х 26,247 грн.) 27 244 грн. 39 коп. У зв'язку з цим, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь вартість одержаного за договором комерційної концесії від 06.04.2015 року, визнаного рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року у справі № 761/24895/17, недійсним в сумі 27 244 грн. 39 коп. та понесені судові витрати, у тому числі, на правову допомогу. 11.05.2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 24.05.2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків недійсності договору. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року визнано недійсним договір комерційної концесії від 06.04.2015 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, передані на виконання правочину, який визнано судом недійсним, в сумі 11 767 грн. 50 коп. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Окрім, понесених витрат [PERSON] на сплату коштів на виконання даного правочину, були завдані збитки на організацію підприємницької діяльності. Відповідно до особливостей організації квест ігор [PERSON] висунула особливі вимоги щодо оренди приміщення, в якому буде організовуватись діяльність. При особистій зустрічі у м. Запоріжжя [PERSON] оглянула приміщення, яке [PERSON] планувала орендувати і підтвердила, що саме воно відповідає вимогам для проведення ігор. Даний факт підтверджено електронним листом від [PERSON], де остання пропонує розміщувати ті чи інші локації у відповідних місцях приміщення з огляду на свої погляди. 21.04.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Гранд Авеню» був підписаний договір оренди нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS], площею 100 кв.м. На підставі п. 3.2. даного договору за користування орендованим майном [PERSON] був сплачений авансовий внесок у розмірі 21 000 грн. за оренду з 15.05.2015 року по 15.10.2015 року та частково з 15.10.2015 року по 15.11.2015 року. [PERSON] не були виконані належним чином умови договору комерційної концесії, остання здійснила обман, нібито є франшизодавцем, а передана позивачем по первісному позову інформація не було достатньо для того, щоб розпочати підприємницьку діяльність. Гра у квест кімнатах розрахована в середньому на 60 хв., замість цього на підставі переданих [PERSON] загадок гра фактично тривала не більше 20 хв. Також, останньою не були виконані умови по інтер'єру, оформленню кімнат, по розміщенню їх у соціальних мережах та інше. Зазначені порушення з боку [PERSON] призвели до того, що фактично її підприємницька діяльність не була розпочата. У зв'язку з цим, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] суму завданих збитків у розмірі 21 000 грн. та понесені нею судові витрати. В цей же день, 24.05.2018 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] Відповідач за первісним позовом вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, так як відповідно до інформації з відкритого реєстру відомостей з державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг вказані в договорі знаки для товарів і послуг за останньою не зареєстровані. Фактично [PERSON] не мала права отримувати кошти від [PERSON] і вимагати кошти за використання неіснуючої торгівельної марки та інших неіснуючих прав. У [PERSON] відсутнє свідоцтво на торгівельну марку. При особистій зустрічі у м. Запоріжжі під час підписання договору, [PERSON] передала [PERSON] 50 % коштів, про що було заздалегідь домовлено між сторонами і прописано окремим пунктом договору. Остаточний розрахунок (інші 50%) були сплачені 09.06.2015 року на картковий рахунок, а отже, фактично [PERSON] отримала 900 доларів США. Вона зі свого боку виконала договір, а [PERSON] порушила умови договору, так як передана останньою інформація була не достатньою, щоб розпочати підприємницьку діяльність. Суттю квест кімнат є гра, яка розрахована в середньому на 60 хв., замість цього на підставі переданих [PERSON] загадок, гра тривала не більше 20 хв. Крім того, остання не виконала умови по інтер'єру, оформленню кімнат, по розміщенню їх у соціальних мережах тощо. Логотип взагалі не використовувався, оскільки не був торгівельною маркою. [PERSON] вважає, що розрахунки [PERSON] про стягнення коштів є неправильними, так як в договорі за користування правами щомісячний перерахунок, якщо б була надана торгівельна марка та належні права складала б 23 долари США. Проте, представник [PERSON] особисто підтвердив, що позивач не має права інтелектуальної власності на фірмове найменування квест [INFO]» і торгівельну марку квест [INFO]», що і було встановлено рішеннями судів. Отже, [PERSON] не має права вимагати оплату за використання неіснуючої торгівельної марки та неіснуючих інтелектуальних прав. 18.07.2018 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Заперечення обґрунтовані тим, що у зустрічному позові [PERSON] посилається на ч.2 ст. 216 ЦК України, тобто умовами застосування права на відшкодування збитків та моральної шкоди є винна поведінка другої сторони. Випадки винної поведінки однієї зі сторін є правочин, що укладається під впливом обману або під впливом насильства. [PERSON] не надано жодного належного доказу на підтвердження вини [PERSON] При цьому, в укладенні договору, який визнаний судом недійсним, внаслідок неналежності суб'єктів даному виду договорів є саме [PERSON], оскільки з пропозицією укласти договір комерційної концесії від 06.04.2015 року, який визнано недійсним, звернулась позивач за зустрічним позовом. На момент укладення договору [PERSON] не була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності. Розмір збитків [PERSON] обґрунтовує витратами, понесеними за нібито укладений договір оренди приміщенні в розмірі орендних платежів в сумі 21 000 грн. З тексту договору оренди нежитлових приміщень вбачається, що від імені орендодавця - ТОВ «Гранд авеню» його підписала власник - [PERSON], яка не є уповноваженою особою товариства, тому що керівником є [PERSON]. Крім того, з тексту договору оренди вбачається, що стороною орендаря є фізична особа - підприємець [PERSON], проте статусу фізичної особи остання набула лише 22.04.2016 року, а договір оренди підписано 21.04.2016 року. Також, відсутній акт приймання-передачі орендованого майна та зафіксований факт передачі коштів. Ухвалою суду від 25.07.2018 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду, об'єднано в одне провадження з первісним позовом та призначено по справі підготовче засідання. 14.08.2018 року по справі закрито підготовче провадження і призначено судовий розгляд. Також, на виконання заяви представника позивача [PERSON] судом було письмово допитано [PERSON], як свідка в порядку ст. 93 ЦПК України. У своїй заяві представник позивача [PERSON] поставив такі питання: - чи отримувала [PERSON] електронний макет графічного зображення [INFO]» та/або квест [INFO]»? - чи отримувала [PERSON] описи предметів інтер'єру, оригінальних загадок та відповідей, порядок проходження квест кімнати «[INFO]», яка в подальшому змінила назву на «[INFO]» та квест кімнати «[INFO]»? - чи отримувала [PERSON] технічну підтримку у вигляді розміщення інформації про відкриття відповідачем квест кімнат в м. Запоріжжя на сторінці [INFO] на ресурсі Facebook та електронні макети листівок та подарункових сертифікатів (флаєрів) на безкоштовне відвідання квест кімнат? - чи продала або іншим чином відчужила [PERSON] третім особам, отримані від позивача майнові права на використання (відтворення) графічного зображення [INFO]» та/або квест [INFO]» і оригінальних сценаріїв (інтер'єр, оригінальні загадки та відповіді, порядок проходження) квест кімнати «[INFO]» та квест кімнати «[INFO]»? - як [PERSON] пояснить використання в оформленні інтер'єру графічного зображення [INFO]» та посилання на проходження клієнтами квест кімнати з назвою «[INFO]», яка датуються травнем 2016 року, що підтверджується фотознімками на ресурсі «В Контакте» на сторінках [INFO] - чи здійснювала [PERSON] дії, спрямовані на унеможливлення використання третіми особами майнових прав на графічне зображення [INFO]» та відтворення оригінальних сценаріїв, отриманих відповідачем по договору комерційної концесії (франчайзингу) від 06.04.2015 року? - чи здійснювала [PERSON] дії, спрямовані на припинення використання третіми особами майнових прав на графічне зображення [INFO]» та відтворення оригінальних сценаріїв, отриманих відповідачем по договору комерційної концесії (франчайзингу) від 06.04.2015 року? 17.08.2018 року [PERSON] на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2018 року надала до суду письмові відповіді: - вона не отримувала макет торгівельної марки, так як судом встановлено, що [PERSON] не є правоволодільцем торгівельної марки, за останньою не закріплено жодних інтелектуальних прав; - умови договору стосовно загадок, опису інтер'єру, відповідей виконані позивачем по первісному позову частково. Суттю квест кімнат є гра розрахована, в середньому на 60 хв., замість цього, на підставі переданих [PERSON] загадок, гра фактично тривала не більше 20 хв. Також не виконані умови по інтер'єру (одна з кімнат «[INFO]» стосовно інтер'єру не була передана). По розміщенню у соціальних мережах умовами договору був зазначений термін виконання умов договору обох сторін - до 15.06.2015 року. [PERSON] не дотримано цю умову, так як розміщення відбулося частково, із запізненням і це підтверджується листом від 09.07.2015 року, який вона направила до [PERSON]; - оскільки умови договору передбачають передачу графічного зображення на фірмове комерційне найменування та торгівельну марку квест кімнат «[INFO]», а торгівельна марка фактично передана не була, тому і продаж з її боку третім особам є неможливим; - з 25.11.2015 року вона припинила свою підприємницьку діяльність і з цього часу договір оренди приміщення був розірваний. Вимог з боку власника приміщення щодо перефарбування стін не було, тому вона виїхала з приміщення в листопаді 2015 року. Подальша участь приміщення, яке вона використовувала, їй невідомо; - вона зробила неможливим використання третіми особами сценаріїв, загадок, відповідей, оскільки, які відобразилися на предметах та меблях. Вказані предмети нею були продані через сайт ОЛХ у листопаді 2015 року. Напис «[INFO]», який було залишено на стіні у приміщенні, не має жодної сили як торгівельна марка, а тому необхідності його зафарбування не було; - вона не передавала жодних електронних листів третім особам, не передавала подарункові макеті тощо. Зображення у вигляді «[INFO]» не потребує окремого якогось відношення, оскільки не є торгівельною маркою [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав, просив його задовольнити і заперечував проти задоволення зустрічного позову. Обґрунтовуючи свою позицію, він послався на обставинами, викладені у первісному позові і відзиві на зустрічну позовну заяву. При цьому зазначив, що [PERSON] виконала усі вимоги договору від 06.04.2015 року, а [PERSON] у свою чергу повинна сплатити вартість отриманих майнових прав, користування ними та наданих послуг. Сума коштів, які необхідно сплатити [PERSON], чітко прописана у договорі. У задоволенні зустрічного позову, на думку [PERSON], необхідно відмовити, у зв'язку з тим, що при застосуванні вимог ст. 216 ЦК України, на яку посилається [PERSON], обов'язковою умовою повинна бути винна поведінка другої сторони, тобто [PERSON], а такий факт відсутній. Крім того, договір оренди нежитлового приміщення від орендодавця був підписаний неуповноваженою особою та [PERSON] не надала суду жодних доказів щодо реальної передачі коштів, названих у договорі про оренду приміщення як «авансовий внесок». Відповідач [PERSON] підтримала зустрічний позов, просила його задовольнити і заперечувала проти задоволення первісного позову, посилаючись на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві та відзиві на первісний позов. Додатково пояснила, що судовими інстанціями встановлено, що жодних зареєстрованих марок за [PERSON] не було. По договору від 06.04.2015 року їй [PERSON] повинна була передати 2 сценарії, але фактично їй було передано гру на 15-20 хвилин, замість 60 хв. У подальшому, вона разом із своїм чоловіком допрацьовували вказані сценарії. Усі інші умови договору [PERSON] також або не виконала, або виконувала несвоєчасно. Орендоване приміщення було погоджено з [PERSON], тому вона уклала договір оренди на 6 місяців та за його використання передала 21 000 грн. Договір оренди приміщення вона підписувала як ФОП, але на той час її документи як фізичної особи-підприємця ще не були готові. Акт прийому-передачі орендованого приміщення у неї є, але до матеріалів зустрічного позову, вона його не долучила. Грошові кошти за оренду приміщення вона передала відразу після підписання договору. Суд, заслухавши сторони, оглянувши електронні докази, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Статтею ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 06.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір комерційної концесії (франчайзинга). Предметом договору є надання правоволодільцем користувачеві за винагороду право використовувати в підприємницькій діяльності користувача належні правоволодільцеві права та інформацію, а також надання консультаційних послуг та технічної підтримки, а користувач зобов'язаний виплатити винагороду на умовах, визначених договором. Додатком до договору є графічне зображення макету торгівельної марки [INFO]»(т.1 а.с. 8-10). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року, яке постановою Апеляційного суду м. Києва залишено без змін договір комерційної концесії від 06.04.2015 року визнано недійсним. Відповідно до цього рішення: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, передані на виконання правочину, який визнано судом недійсним в сумі 11 767 грн. 50 коп. та судовий збір в розмірі 800 грн. 00 коп. (т.1 а.с. 11-14). Підставою визнання договору недійсним було недотримання сторонами в момент його укладення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, так як жодна зі сторін не була суб'єктом підприємницької діяльності, як це визначено ч. 2 ст. 1116 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. За правилами ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно роз'яснень наданих у пунктах 5-7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року (далі Постанова) відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 Постанови). Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина 1 статті 216 ЦК України, пункт 7 Постанови). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину (пункт 10 Постанови). Недійсний правочин породжує лише ті юридичні наслідки, які пов'язані з його недійсністю. Недійсний правочин може виконати лише одна з сторін. У такому випадку друга сторона має повернути все одержане стороні, що виконала правочин, що є односторонньою реституцією, можливість застосування якої випливає з тексту частини 1 статті 216 ЦК України [PERSON] звернулась із позовом про застосування наслідків недійсності правочину, в якому просить стягнути з [PERSON] вартість одержаних останньою від [PERSON]: - майнових прав на найменування квест [INFO]» та макетів листівок, подарункових сертифікатів, рекламних банерів у сумі 100 доларів США; - інформації - опису предметів інтер'єру, оригінальних загадок та відповідей, порядок проходження квест кімнат у сумі 800 доларів США; - користування майновими правами у сумі 138 доларів США (6 місяців х 23 долари США). На підставі статті 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Відповідно до ст. 493 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів. Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом (п. 1 ст. 494 ЦК України). Майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є зокрема, право на використання торговельної марки та виключне право дозволяти використання торговельної марки (п. 1 ч.1 ст. 495 ЦК України). Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором (п. 2 ст. 495 ЦК України). Якщо об'єкт права інтелектуальної власності (торговельний знак) передається у використання без переходу права власності на нього, незалежно від того чи буде зазначено у ліцензійному договорі право ліцензіата продати або здійснити відчуження в інший спосіб права інтелектуальної власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, чи ні, платіж за таку передачу торговельного знаку з ціллю оподаткування податком на прибуток вважатиметься роялті. Відповідно до п.п. 14.1.225 п. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу роялті - це будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об'єкта права інтелектуальної власності, в т.ч. будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на секретне креслення, модель, формулу, процес. Поняття майнового права визначено статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Відповідно до нього майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності, а також інші специфічні права та права вимоги. Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності. Моментом набуття права власності на майнові права є момент, визначений відповідним правочином, який визначає наявність у набувача відповідних прав, відмінних від права власності. Враховуючи те, що у [PERSON] було відсутнє свідоцтво на торговельну марку квест кімнати quest rooms «[INFO]», та/або квест [INFO]» і на фірмове найменування quest rooms «[INFO]», та/або квест [INFO]», тому надіслані останньою електронні документи на адресу [PERSON] неможливо вважати майновими правами інтелектуальної власності. В даному випадку, на думку суду, [PERSON] не отримала майнові права і послуги, та відповідно не користувалися ними, а тому відсутні підстави для задоволення первісного позову. Пред'являючи зустрічну позовну заяву, [PERSON] посилалася на вимоги ст. 216 ЦК України, відповідно до яких у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Водночас, у позовних вимогах [PERSON] просила стягнути з [PERSON] суму витрат за договором оренди нежитлового приміщення. Вказаний договір був укладений 21.04.2015 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Гранд Авеню». Предметом договору є нежитлове приміщення за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS], площею 100 кв.м. (т.1 а.с. 102-103). Таким чином, [PERSON] просить суд стягнути кошти з [PERSON], які вона сплатила не на підставі договору комерційної концесії від 06.04.2015 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON], який у подальшому був визнаний недійсним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року, а на підставі іншого правочину. Фактично [PERSON], виходячи з позовних вимог, заявила позов про застосування наслідків недійсності договору оренди нежитлового приміщення від 21.04.2015 року. Але, недійсність цього договору не досліджувалось судами та, відповідно, не приймалось будь-яке рішення з цього приводу. У своєму позові [PERSON] зазначає, що 21 000 грн., яку вона сплатила ТОВ «ГРАНД АВЕНЮ» є збитками у розумінні ч.2 ст.216 ЦК України, тобто збитками для організації своєї підприємницької діяльності. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В даному випадку сума у розмірі 21 000 грн. не є втратами, яких позивач по зустрічному позову зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі та не є упущеною вигодою. Також, вказана сума, на думку суду, не є втратами, які [PERSON] зробила для відновлення свого порушеного права. Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення права. Цей спосіб пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Зі змісту зустрічної позовної заяви та з пояснень [PERSON] у судовому засіданні не вбачається яке її порушене право. Шевченківський районний суд м. Києва, приймаючи рішення про часткове задоволення позову [PERSON] та стягуючи на користь останньої з [PERSON] суму у розмірі 11 767,50 грн., на думку суду, вже відновив порушене право [PERSON] Твердження останньої, що сума у розмірі 21 000 грн. є збитками для організації її підприємницької діяльності суд не бере до уваги, так як здійснення такої діяльності - це добровільне волевиявлення особи, тобто і втрати, по'вязані з такої діяльністю є добровільними та не є збитками у розумінні положень ч.2 ст.22 ЦК України. За таких обставин, на думку суду, відсутні жодні підстави для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] При цьому, суд не вважає за доцільне досліджувати питання: про наявність підстав у [PERSON] як фізичної особи-підприємця укладати договір оренди нежитлового приміщення від 21.04.2015 року; наявність повноважень укладати зазначений договір у [PERSON] як власника ТОВ «ГРАНД АВЕНЮ»; фактичної передачі [PERSON] грошових коштів у сумі 21 000 грн. на виконання договору оренди нежитлового приміщення у зв'язку з тим, що вони не входять до предмету розгляду зустрічного позову. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення як первісного так і зустрічного позовів. На підставі вимог ст.141 ЦПК України, у зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного і зустрічного позову, судові витрати покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed