Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила: - визнати недійсними умови кредитного договору № 22036000198358 від 21 жовтня 2019 року, укладеного між Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] , а саме п. 1.1 в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 21.10.2019 р. по 20.01.2021 р. - 5% від суми кредиту, з 21.02.2021 по 20.05.2022 р. - 4% від суми кредиту, з 21.05.2022 р. по 20.08.2023 р. - 3% від суми кредиту, з 21.08.2023 по 21.10.2024 - 1,95% від суми кредиту; - стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь [PERSON] 28575 грн., які були сплачені нею за обслуговування кредиту. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (АТ «Банк Кредит Дніпро») та позивачем 21 жовтня 2019 року укладено кредитний договір № 22036000198358 про надання кредиту в сумі 63 500 гривень 00 копійок на споживчі потреби. Строк кредитування 60 місяців. Згідно п. 1.1 Кредитного договору, щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 21.10.2019р. по 20.01.2021р. - 5%, від суми кредиту, з 21.02.2021 по 20.05.2022р. - 4% від суми кредиту, з 21.05.2022р. по 20.08.2023р. - 3% від суми кредиту, з 21.08.2023 по 21.10.2024 - 1,95% від суми кредиту. Позивачем з часу укладення кредитного договору було сплачено на рахунки АТ «Банк Кредит Дніпро» комісію за обслуговування кредиту в сумі 28 575 гривень. Натомість, у кредитному договорі відсутнє обґрунтування щомісячної комісії за обслуговування кредиту, а саме, що входить в цю послугу, і що фактично зроблено АТ «Банк Кредит Дніпро» для можливості встановлення фактичної вартості послуги, яка фактично надана не була. Позивач вважає, кредитний договір в частині встановлення комісії за обслуговування кредиту незаконним, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом. В судовому засіданні позивач, представник позивача, кожен окремо позовну заяву підтримали, просили суд її задовольнити, посилаючись на обставини, які зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що позивач тривалий час виконувала договірні умови, банк у письмовій формі надав усі договірні умови, сторони уклали графік погашення та добровільно підписали його. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 жовтня 2019 року Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22036000198358. Відповідно до п. 1.1 договору банк надає клієнту грошові кошти у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені кредитним договором, а також здійснити всі інші платежі. Сума кредиту 63500 грн. Строк кредитування 60 місяців. Кінцева дата повернення кредиту: 21 жовтня 2024 року. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 21.10.2019 р. по 20.01.2021 р. - 5% від суми кредиту, з 21.02.2021 по 20.05.2022 р. - 4% від суми кредиту, з 21.05.2022 р. по 20.08.2023 р. - 3% від суми кредиту, з 21.08.2023 по 21.10.2024 - 1,95% від суми кредиту. процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується в наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних (арк.с.10). Відповідно до п. 4 договору сторони погодили графік платежів, щомісячно по 3282 грн. 95 коп., сума за останній місяць 2681 грн. 88 коп., з якої в період з 21.11.2019 року по 21.01.2021 року - сума на погашення кредиту 107 грн. 90 коп., розрахунково-касове обслуговування 3175 грн.; за період з 21.02.2021 року по 21.04.2021 року - сума на погашення кредиту 742 грн. 91 коп., розрахунково-касове обслуговування 2540 грн.; за період з 21.05.2022 року по 21.07.2023 року - сума на погашення кредиту 1377 грн. 92 коп., розрахунково-касове обслуговування 1905 грн.; за період з 21.08.2023 року по 21.09.2024 року - сума на погашення кредиту 2044 грн. 70 коп., розрахунково-касове обслуговування 1238 грн. 25 коп., платіж 21.10.2024 року - сума на погашення кредиту 1443 грн. 88 коп., розрахунково-касове обслуговування 1238 грн. 25 коп.(арк.с.10 -11). Відповідно до поточних даних станом на 11.08.2020 року за кредитним договором № 22036000198358, за період з 21.11.2019 року по 21.07.2020 року [PERSON] сплачено суму кредиту у розмірі - 4424 грн. 60 коп., суму щомісячної комісії у розмірі - 28575 грн. (арк.с.12-14). Відповідно до поточних даних станом на 03.02.2021 року за кредитним договором № 22036000198358, за період з 21.11.2019 року по 21.01.2021 року [PERSON] сплачено суму кредиту у розмірі - 5174 грн. 30 коп., суму щомісячної комісії у розмірі - 47625 грн. (арк.с.49-51). Отже, судом встановлено, що кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 положення п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Суд, вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються позивачу, розрахунок їх вартості. Крім того, встановлений банком розмір комісії за обслуговування кредиту, перевищує суму кредитних коштів отриманих позивачем. Отже, нарахування банком та сплата позивачем коштів винагороди, що супроводжують кредит, а саме розрахунково-касове обслуговування банку, є незаконним. Тобто, відповідач нараховував, а позивач сплатила комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням ч. 1 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів". Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у справі №583/3343/19, провадження №61-22778ск19,висловленими в постанові від 01.04.2020 року. Таким чином, оцінюючи наявні у справі докази, враховуючи те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, а відповідачем не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, тому компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача є незаконною, що є наслідком задоволення позовних вимог та визнання недійсним п.1.1 кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту: з 21.10.2019 р. по 20.01.2021 р. - 5% від суми кредиту, з 21.02.2021 по 20.05.2022 р. - 4% від суми кредиту, з 21.05.2022 р. по 20.08.2023 р. - 3% від суми кредиту, з 21.08.2023 по 21.10.2024 - 1,95% від суми кредиту. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним у цілому, так і визнання недійсним окремих його положень. У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17. Судом достовірно встановлено на підставі наданих доказів, та не спростовувалося в судовому засіданні представником відповідача, що станом на 03.02.2021 року, починаючи з 21.11.2019 року по 21.01.2021 року [PERSON] сплачено суму кредиту у розмірі - 5174 грн. 30 коп., суму щомісячної комісії у розмірі - 47625 грн. (арк.с.51). Таким чином, [PERSON] має право на повернення в порядку реституції сплачених коштів. При цьому, розглядаючи позовну заяву, в межах заявлених позовних вимог, відповідно до ст. 13 ЦПК України, стягненню підлягає сума у розмірі 28575 грн. (сума сплачених коштів за комісією за період з 21.11.2019 року по 21.07.2020 року). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд на підставі всебічного вивчення поданих доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та підлягають задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, за позовною вимогою про визнання п.1.1 кредитного договору, в частині встановлення щомісячної комісії. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. (за позовну вимогу про визнання п.1.1 кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. (за позовну вимогу в частині стягнення сплачених коштів). На підставі ст.ст.15,16,203,215,217 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» ст.ст.2,4,5,10,11,12,13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268,353,354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved