Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ФК «Агро Фактор», третя особа [PERSON] про визнання поруки припиненою та припинення обтяження. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 березня 2007 року між ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Агро Фактор») та позивачем укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] у забезпечення виконання третьою особою зобов'язань за кредитним договором від 21 березня 2007 року № 39, відповідно до котрого [PERSON] відкрито відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом 65 000 доларів США, сплатою відсотків у розмірі 13% річних строком повернення кредиту до 20 березня 2017 року. Позивач вважає договір іпотеки удаваним, таким, що вчинений сторонами для приховання правочину поруки, який сторони насправді вчинили, оскільки у договорі іпотеки передбачений солідарний обов'язок позичальника та іпотекодавця нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання кредитних зобов'язань перед іпотекодержателем. Крім того, коли сум, отриманих від реалізації предмета іпотеки недостатньо, то позивач несе відповідальність за виконання третьою особою своїх кредитних зобов'язань всім своїм майном, а не виключно в межах предмету іпотеки. Тобто договір іпотеки, на думку позивача, має всі ознаки договору поруки. Враховуючи те, що 14 листопада 2014 року позивач звернувся з вимогою до [PERSON] про дострокове повернення кредиту, до позивача як поручителя з такою вимогою не звертався, то позивач звернулась з цим позовом до суду та просила визнати поруку (іпотеку) припиненою та припинити дію застосованих обтяжень щодо квартири - предмету іпотеки. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав письмові заперечення (а.с. 49-57). Зазначив, що укладений договір іпотеки відповідає нормам чинного законодавства про іпотеку, за своєю правовою природою він не є договором поруки. Тому, суд розглянув справу у відсутність представника відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що 21 березня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» укладено кредитний договір № 39, відповідно до котрого [PERSON] відкрито відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом 65 000 доларів США, сплатою відсотків у розмірі 13% річних строком повернення кредиту до 20 березня 2017 року (а.с. 6-10). Правонаступником ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» є ТОВ «ФК «Агро Фактор» відповідно до договорів про відступлення права вимоги (а.с. 24-33). 8 жовтня 2010 року, 10 листопада 2010 року, 3 грудня 2013 року до кредитного договору вносились зміни на підставі договорів про внесення змін (а.с. 12-16). Крім того, з метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 21 березня 2007 року між ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» та позивачем [PERSON] укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] у забезпечення виконання третьою особою [PERSON] зобов'язань за кредитним договором від 21 березня 2007 року № 39 зі всіма можливими змінами та доповненнями до нього, включаючи також ті, що можуть бути укладені в майбутньому, укладеними між іпотекодержателем (відповідачем) та боржником (третьою особою) щодо вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачене умовами кредитного договору, сплати процентів у розмірі, строки, в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, сплати неустойки (штрафу, пені) у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків та витрат, іншої заборгованості, що можуть виникнути у іпотекодержателя у зв'язку з укладенням та виконанням кредитного договору (п. 1.1. договору іпотеки) (а.с. 17-22). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ст. 12 Закону України «Про іпотеку»). Разом з тим, згідно з п. 1.2 договору іпотеки іпотекодавець (позивач) та боржник (третя особа) несуть солідарний обов'язок перед іпотекодержателем (відповідачем) за виконання зобов'язань, визначених у п. 1.1 договору іпотеки. Якщо сум, отриманих в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки недостатньо для задоволення забезпечених цим договором вимог іпотекодержателя, іпотекодавець несе відповідальність всім іншим своїм майном (п. 1.9 договору). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена. Отже, п. 1.2 та п. 1.9 договору про іпотеку не відповідають нормам чинного законодавства про іпотеку. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача, що укладений сторонами договір іпотеки є удаваним правочином, так як він вчинений для приховання іншого правочину - договору поруки. Суд дійшов такого висновку, оскільки всі вимоги, що пред'являються до договору іпотеки відповідно до ст. 15 Закону України «Про іпотеку», сторонами в укладеному договорі іпотеки передбачені. Положення п. 1.2 та п. 1.9 договору іпотеки про солідарний обов'язок боржника та іпотекодавця не свідчать про укладення договору поруки. При цьому, суд враховує, що вимоги про визнання вказаних п. 1.2 та п. 1.9 договору іпотеки недійсними позивачем не заявлялись та і недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). А відтак, твердження позивача, що укладений договір іпотеки не відповідає волевиявленню учасника правочину, що має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), наслідком чого є недійсність договору іпотеки на підставі положень ст. 235 ЦК України є безпідставними. З урахуванням наведеного, інші позовні вимоги про визнання договору поруки припиненою та припинення обтяження щодо майна позивача, яке перебуває під іпотекою, задоволенню не підлягає, оскільки суд дійшов висновку, що укладений сторонами договір іпотеки відповідає нормам чинного законодавства про іпотеку, вказаний договір за своєю природою не є договором поруки, а відтак підстави для визнання поруки припиненою відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України до вказаних правовідносин не застосовуються. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір відповідачем позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed