Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: Політична партія «Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина» (далі по тексту - третя особа) про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 05 грудня 2015 року по 23 липня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час перебування в якому в них народився син - [PERSON] , [INFO] . З моменту припинення спільного проживання і станом на день звернення до суду з даним позовом син сторін проживає за позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач в свою чергу жодним чином не цікавиться його життям, не приймає участі в його вихованні. На звернення позивача з проханням прийняти участь в утриманні сина, він відмовився надавати будь-які кошти більш ніж 800,00 грн. раз на місяць Також, позивач вказувала, що відповідач відмовився компенсувати їй грошові кошти, витрачені на планову вакцинацію дитини та консультації лікаря педіатра, не бере участі в оплаті оренди житла, де проживає позивач разом із сином. Брати участь в оплаті послуг няні, яка здійснює виховання дитини сторін, відповідач також відмовився, незважаючи на подання спільної заяви до агенції про пошук няні, обрання її та заключення з нею договору надання послуг в період перебування у шлюбі. Позивач зазначає, що відповідач працює в Політичній партії «Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина» та отримує високу заробітну плату, однак з моменту припинення шлюбних відносин надає на утримання дитини в середньому лише 784,55 грн. на місяць, що на думку позивача свідчить про явне небажання виконувати батьківські обов`язки. Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 15 000 грн. кожного місяця починаючи з моменту подачі позову та до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути на її користь 1/2 частину додаткових витрат на утримання дитини (вакцинація, послуги няні) у сумі 57572 грн. Ухвалою суду від 08 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 20 листопада 2019 року. 13 листопада 2019 року позивач звернулась до суду з заявою про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року розгляд заяви позивача про забезпечення доказів у справі призначено на 20 листопада 2019 року. 20 листопада 2019 року розгляд заяви про забезпечення доказів у справі було відкладено на 13 грудня 2019 року, розгляд справи на 27 січня 2020 року за клопотанням сторін. 28 листопада 2019 року позивач подала через канцелярію суду заяву про долучення доказів до матеріалів справи. 11 грудня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач зазначив, що твердження позивача з приводу того, що відповідач жодним чином не цікавиться життям сина не відповідають дійсності, оскільки після розлучення позивач чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні з сином. Щодо доводів позивача з приводу стягнення 1/2 частини додаткових витрат на утримання дитини в сумі 57 572,00 грн. вказує, що позивачем не наведено особливих обставин, які б свідчили про необхідність стягнення з відповідача додаткових витрат, які викликані розвитком здібностей дитини, хворобою дитини, тощо. Також позивач не обгрунтувала стягнення витрат на послуги няні, оренди житла, в якому вона проживає, а також відвідування дорогої клініки. Таким чином, вказував, що вказані витрати не відносяться до додаткових витрат на утримання дитини, пов`язаних з особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України, а тому не можуть бути враховані при визначенні понесених додаткових витрат на утримання дитини. Також просив взяти до уваги, що позивачем не обгрунтовано підстав та не надано доказів на підставі яких необхідно стягнути з нього на утримання дитини аліменти в сумі 15 000,00 грн., а тому вважав, що вказані вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 13 грудня 2019 року заяву позивача про забезпечення доказів задоволено. Забезпечено докази у справі шляхом витребування у Державної прикордонної служби України інформації про те, скільки разів здійснював перетин державного кордону України громадянин України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] в період з 1 листопада 2018 року по 15 жовтня 2019 року з вказівкою напряму його руху (іноземна країна) та тривалості перебування. 02 січня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначила, що наведені відповідачем у відзиві на позов обставини не відповідаються дійсності, оскільки відповідач жодним чином не цікавиться життям сина та не бере участі у його утриманні, при цьому маючи на це можливості та стабільний дохід, відповідач жодним чином не підтвердив понесення ним будь-яких витрат на дитину (купівля одягу, їжі). Твердження відповідача щодо вибору дорогої клініки для здійснення щеплень дитини є суб`єктивними, оскільки щеплення є плановими та необхідними для здоров`я. З приводу відшкодування витрат на оплату послуг няні вказала, що відповідач ніколи не висловлював притензій з приводу того, що няня не потрібна дитині та надав свою згоду при її наймі. Посилаючись на викладені у позовній заяві обставини наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. 10 січня 2020 року на адресу суду з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшла відповідь з інформацією щодо перетину кордону України громадянином [PERSON] в період з 01.11.2018 року по 15.10.2019 року, на виконання вимог ухвали суду від 13 грудня 2019 року. 23 січня 2020 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно з якими представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача та відповідач позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що з 05 грудня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 14). [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 15). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 18-19). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, до досягнення ними повноліття. Як вбачається з наданих відповідачем документів та не заперечувалось позивачем, з грудня 2018 року року відповідач перерахував відповідачу на утримання сина наступні кошти: 28.12.2018 року - 1658,29 грн., 01.03.2019 року - 898,00 грн., 28.03.2019 року - 903,52 грн., 02.05.2019 року - 854,27 грн. 01.06.2019 року - 817, 09 грн., 02.07.2019 року - 853,77 грн. 31.07.2019 року - 853,77 грн., 01.09.2019 року - 853,77 грн., 01.10.2019 року - 853, 77 грн., 01.11.2019 року - 855, 77 грн. Згідно зі ст. 200 СК України аліменти за рішенням суду можуть бути присуджені у частці від доходу платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Відповідно до статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII ( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ст. 191 СК України). Із наданих стороною відповідача довідок вбачається, що [PERSON] , з 12.08.2019 року працює в Громадській організації "Інститут публічної політики та консалтингу Інполіт", де обіймає посаду голови правління. Дохід за вирахуванням ПДФО за період з 12.08.2019 року по 31.10.2019 року склав 4508,00 грн. Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Судом встановлено, що дитина проживає з позивачем, а відповідач також зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. При визначені розміру аліментів судом враховуються обставини, що передбачені ст. 182 Сімейного кодексу України, а саме стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, а також обов`язок матері щодо утримання сина. Враховуючи пояснення позивача, відповідача та надані сторонами докази щодо їх майнового стану, стану здоров`я платника аліментів, розміру його доходу суд приходить до висновку про необхідність призначення стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1000,00 грн. щомісячно починаючи з 16.09.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме: [INFO] . При цьому, витребувана судом інформація щодо перетину кордону України відповідачем не свідчить про розмір його заробітку. Окрім того, в судовому засіданні позивач зазначав, що вказані витрати на його відпочинок та відрядження були покриті його сестрою та особою, яка запрошувала [PERSON] . Доказів того, що виртати на відпочинок та відриядження ніс особисто відповідач матеріали справи не містять. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини додаткових витрат на утримання дитини у сумі 57572, 00 грн., суд зазначає наступне. Так, позивачем надано суду консультативний висновок педіатра від 23.05.2019 року та від 04.07.2019 року, згідно з якимим [PERSON] , [INFO] проведено планові вакцинації, вартість яких згідно наданих позивачем копій фіскальних чеків склала 3252,00 грн. Також позивачем надано копію договору надання послуг з догляду за вихованням дитини від 09.10.2017 року та акти прийому наданих послуг, згідно з якими вартість послуг з догляду та виховання дитини за період з 22.10.2018 року станом на день звернення з даним позовом до суду склала 111 600 грн. Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Суд приходить до висновку, що витрати понесені позивачем на планову вакцинацію дитини, викликані особливими обставинами та пов`язані з здоров`ям дитини, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача 1/2 частину понесених позивачем витрат в цій частині. Разом із тим, не можна вважати додатковими витратами, пов`язаними із розвитком здібностей дитини оплату позивачем послуг няні та вартості оренди житла. Окірм того, вимог про відшкодування вартості оренди житла позивачем не заявлялось та не надавалось доказів фактичного понесення вказаних виртат. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення додаткових витрат підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача 1/2 вартості витрат на вакцинацію дитини, що складає 1652,00 грн. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач здійснював оплату саме проведення вакцинації свого сина. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial