Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому ставилось питання про визнання недійсним договору землі, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Прищепівка» щодо оренди земельної ділянки, що розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, площею 3,65 га, яка зареєстрована у Новомиргородському відділі ДП «Кіровоградська регіональна філія Центру державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14 грудня 2010 року за № 04.10.377.00096. Позивач вказує, що є власником земельної ділянки, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, площею 3,65 га, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серія KP № 036663. У 2010 році позивач уклала договір оренди землі із ТОВ «Прищепівка» строком на 10 років. Як зазначає позивач, що на момент підписання договору їх аркуші були непрошиті та не скріплені печаткою; на договорах не була вказана дата його укладення. Відразу після підписання договору позивач не отримала його на руки. На неодноразові звернення з проханням видати позивачу договір, відповідач відбувався обіцянками в найкоротшій термін його видати. Протягом 5 років позивач не отримувала екземпляр договору оренди землі. Проте в 2015 році представник ТОВ «Прищепівка» все ж таки видав позивачу екземпляр договору. Після візуального огляду договору оренди від 25 лютого 2010 року та ознайомлення із ним зясувалося, що в договір було укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, щодо визначення нормативно грошової оцінки земельної ділянки, виплати орендної плати та врахування коефіцієнту індексації нормативно грошової оцінки земельної ділянки. 31 жовтня 2016 року позивач направила відповідачу лист - повідомлення з пропозицією внести істотну умову «Передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди» до договору оренди землі від 25 лютого 2010 року укладеного між позивачем та ТОВ «Прищепівка», долучивши до нього проект додаткової угоди, проте відповіді на даний лист не отримала. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд задовольнити його. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області повідомлений у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, проте направив до суду лист з проханням розглядати справу без його участі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за таких підстав. Судом встановлено, що 25 лютого 2010 року [PERSON] та ТОВ «Прищепівка» в особі директора [PERSON] підписали договір оренди землі, який зареєстровано 14.12.2010 року за № 04.10.377.00096 у Новомиргородському відділі ДП «Кіровоградська регіональна філія Центру державного земельного кадастру». Згідно умов договору [PERSON] передала в оренду строком на 10 років ТОВ «Прищепівка» земельну ділянку сільськогосподарського призначення, загальною площею 3,65 га, що належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю та розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. За користування вказаною земельною ділянкою ТОВ «Прищепівка» зобов'язалось сплачувати орендну плату в розмірі 3%, що становить 1468 грн. від грошової оцінки земельної ділянки. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст.15 ч.1 Закону України «Про оренду землі» у редакції станом на момент укладення спірного договору (редакція від 01.01.2010р.) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частиною другою зазначеної статті визначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України договір оренди землі підлягає державній реєстрації й на підставі ч.1 ст.210, ч. 3 ст. 640 ЦК України є укладеним із моменту його державної реєстрації. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Отже, відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації таких договорів, а також для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ч.2 ст.637 ЦК України у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.14 ЗУ «Про оренду землі» типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Зі змісту укладеного між сторонами спірного договору оренди землі від 3 березня 2012 року вбачається, що він відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою КМУ від 03.03.2004 року №220. При цьому суд враховує, що згідно державного акту серія КР № 036663, розділу договору «Обєкт оренди» достатньо інформації для ідентифікації земельної ділянки, оскільки пункти 1 та 2 спірного договору конкретно вказують територія Дібрівської сільської ради Новомиргородського району, ділянка №651 площею 3,65 га, а вказаний державний акт лише підтверджує та конкретизує місце розташування земельної ділянки, у звязку з чим доводи позивача з приводу невизначеності місця розташування земельної ділянки є безпідставними. Що стосується доводів позивача з приводу недотримання вимог чинного законодавства при укладенні спірного договору в частині зазначення відомостей щодо розміру орендної плати, індексації, порядку внесення орендної плати, то такі доводи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки п.п.9-14 спірного договору містить вище зазначені істотні умови. Що стосується доводів позивача про відсутність у спірному договорі умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, то в цій частині необхідно зазначити наступне. Відповідно до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено слідуюче: - п.14 - до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств; - п. 15 - до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається, у тому числі купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим Законом. З урахуванням зазначених норм діючого законодавства суд не вбачає порушення прав позивача [PERSON] як власника земельної ділянки, оскільки до 1 січня 2018 року згадані положення ЗК України обмежують обіг земель сільськогосподарського призначення і відповідно не дають можливості передавати у заставу та вносити до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Враховуючи положення ст.3 ч.1 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України згідно якого кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, дотримуючись принципу змагальності сторін, згідно з яким саме позивач повинен довести, що її права порушені, суд вважає, позивач [PERSON] не довела, що її право як власника земельної ділянки було порушено відповідачем, у звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно відмовляє позивачу у стягненні на його користь суми сплаченого судового збору, який він сплатив при зверненні до суду. Крім того, суд відмовляє у задоволенні вимоги представника відповідача про стягнення на його користь з позивача витрат на правову допомогу та витрат повязаних з явкою до суду, оскільки представником відповідача не надано суду належних доказів понесених ним з цього приводу витрат, а також у зв'язку з тим, що правову допомогу надавала особа про яку йде мова у ст.84 ч.1 ЦПК України.

Outcome: dismissed