Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У грудні 2020 року законний представник малолітньої позивачки [PERSON] - [PERSON] у своїх та в інтересах малолітньої звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Позовну заяву мотивує тим, що 03.07.2020 близько 20 год. 00 хв. в [ADDRESS] , собака породи стаффордширський тер`єр, що належить відповідачу [PERSON] , відірвався з прив`язі та накинувся на малолітню [PERSON] , [INFO] , покусав та подряпав їй обличчя, внаслідок чого останній заподіяно тілесні ушкодження. Діянням відповідача у формі бездіяльності, малолітній [PERSON] спричинено також фізичну та моральну шкоду. Фізична шкода полягає в отриманих [PERSON] тілесних ушкодженнях, розладом здоров`я та фізичних стражданнях. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких [PERSON] зазнала у зв`язку із заподіянням шкоди її здоров`ю. Моральна шкода заподіяна і матері [PERSON] , яка полягала в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо її дочки. Майнова шкода полягає у витратах на лікування, які були понесені позивачкою. Зазначила, що майнова шкода становить 2050, 20 грн., що включає в себе: 650,20 грн - витрати на ліки, 1000 грн на послуги таксі (виїзд з Кременчука до Семенівської ЦРЛ 03.07.2020), 400,00 грн консультація приватного косметолога. Вказала, що чеками підтверджено вартість лікування. Коли сплачувала за таксі до Семенівської ЦРЛ перебувала в стресовому стані, тому чек від водія не отримала. Після звернення до косметолога квитанція не збереглася також. В зв`язку з цим позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь 5000,00 грн, моральної шкоди та на користь [PERSON] в розмірі 15000,00 грн моральної шкоди та 2050,20 грн майнової шкоди. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 09.03.2021 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Законний представник малолітньої [PERSON] 17.03.2021 року в судовому засіданні пояснила, що 03.07.2020 [PERSON] разом зі своїм малолітнім двоюрідним братом [PERSON] гралися на подвір`ї у бабусі. Близько 20 год. 00 хв. вони вирішили піти на дитячий майданчик, що розташований неподалік. Вийшовши з подвір`я, [PERSON] та Платон пішли повз сусіднє домоволодіння [ADDRESS] , звідки вибігла собак породи стаффордширський тер`єр, який напав на [PERSON] , покусав її за обличчя та подряпав. Домоволодіння за адресою: [ADDRESS] знаходиться у володінні [PERSON] . За цією адресою він з`являється рідко, оскільки працює на будівництві у місті Києві. Вже близько чотирьох років відповідач на подвір`ї тримає собаку бійцівської породи стаффордширський терєр на прізвисько [PERSON] . Вік собаки приблизно 4 роки. Упродовж усіх цих років бабуся позивачки підгодовувала собаку, навіть у ті періоди, коли відповідач перебував вдома. [PERSON] постійно сварилася з [PERSON] з цього приводу, вимагала від нього організувати годування собаки. Чарлі живе на вулиці, будучи прив`язаним до металевого ланцюга. До цього часу неодноразово зривався з ланцюга, або знімав ошийник, бігав по подвір`ю та вибігав на вулицю. Тоді він нападав лише на курей. Домоволодіння [PERSON] огороджено невисокою металевою сіткою, в якій є чисельні дірки різної величини. Хвірткою служать колись збиті і вже прогнилі та поламані дошки, які фактично не обмежують доступу до території домоволодіння. Тож перешкод для собаки вибігти на вулицю не було. Момент нападу собаки на [PERSON] припав на той час, коли [PERSON] говорила з дочкою по телефону. Тому почула крики дитини та гарчання собаки. Під час нападу телефон випав з рук дочки. Бабуся малолітньої [PERSON] , почувши як кричить онука, вибігла на вулицю схопила ланцюг, відтягла собаку до подвір`я відповідача та як могла прив`язала. Потім викликала швидку медичну допомогу та поліцію, а мати [PERSON] виїхала з Кременчука до Семенівської ЦРЛ. Таким чином внаслідок діяння відповідача [PERSON] малолітній спричинено фізичної та моральної шкоди, які вона просить з нього стягнути. Заявою від 06.04.2021 просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила позов задовольнити (а.с. 31). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Відзиву або будь-яких інших документів на спростування доводів позивача не подав, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином (а.с. 115). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.07.2020 близько 20 год. 00 хв. в [ADDRESS] , собака породи стаффордширський тер`єр, що належить відповідачу [PERSON] відірвався з прив`язі та накинувся на малолітню [PERSON] , [INFO] (а.с. 24), покусав та подряпав їй обличчя, внаслідок чого останній заподіяно тілесні ушкодження. 03.07.2020 Стефанію разом з позивачкою було госпіталізовано до хірургічного відділення Семенівської ЦРЛ. Відповідно до епікризу хірургічного відділення Семенівської ЦРЛ за № 1219 від 10.07.2020 [PERSON] , [INFO] знаходилася на лікуванні з 03.07.2020 по 10.07.2020 з діагнозом множинні вкушені рани обличчя, садна лівої щоки (а.с. 21). 03.07.2020 [PERSON] подала заяву про кримінальне правопорушення у зв`язку з нападом собаки [PERSON] на її внучку [PERSON] до Семенівського ВП Хорольського ВП ГУНП в Полтавській області (а.с. 15-16). 10.07.2020 відкрито кримінальне провадження № 42020171240000099, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України. Відповідно до висновку експерта Хорольського районного судово-медичного відділення Обласного бюро СМЕ ДОЗ Полтавської ОДА Ніколаєва В.В. за № 60 від 30.07.2020 встановлено, що в результаті проведення судово-медичної експертизи тілесні ушкодження у вигляді множинних укушених ран на обличчі могли утворитися від укусу зубами тварини (собаки). Ледве помітні множинні білясті паралельні плями в проекції лівої ви лицевої кістки, з переходом на щічну область, утворилися від дії предметів із загостреними кінцями. Такими предметами могли бути кігті лап тварини (собаки). Дані тілесні ушкодження могли утворитися при вказаних обставинах і вказаний строк, як вказано в описовій частині постанови та як вказує підекспертна і кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я. Всі вищевказані ушкодження не могли утворитися при само травмуванні (а.с. 18-20). Враховуючи, що [PERSON] спричинені легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, кримінальне провадження за № 42020171240000099, 15.09.2020 постановою слідчої СВ Семенівського ВП Хорольського ВП ГУНП в Полтавській області лейтенантом поліції Авдєєнко А.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України (а.с. 17). Разом з тим, 13.07.2020 дільничим офіцером поліції Семенівського ВП відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення ВАБ № 294685. В протоколі вказано, що 03.07.2020 близько 20 год. 00 хв. в [ADDRESS] , собака породи стаффордширський тер`єр, що належить відповідачу [PERSON] відірвався з прив`язі та накинувся на малолітню [PERSON] , [INFO] (а.с. 24), покусав та подряпав їй обличчя, внаслідок чого останній заподіяно тілесні ушкодження. 28.09.2020 року постановою Семенівського районного суду Полтавської області власника собаки [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85,00 грн з конфіскацією тварини (а.с. 14, 12-13). Крім того, малолітня [PERSON] зазнала психологічної травми, що підтверджується довідкою директора Комунального некомерційного медичного підприємства "Кременчуцька міська дитяча лікарня" Кременчуцької міської ради Полтавської області Герман Р.В. від 09.12.2020 за № 01-10/1879, згідно якої [PERSON] , [INFO] зверталася за психологічною допомогою до практичного психолога консультативно-діагностичного центру КНМП "Кременчуцька міська дитяча лікарня" 18.11.2020 року. На момент консультації, дитина викласти суть психотравмуючої ситуації, яка склалася 03.07.2020 в с. [PERSON] не змогла, дівчина починала замикатися, плакати, вуалювати свою поведінку. Матері надані рекомендації, основна з якої дотримання емоційного режиму з елементами відволікання та переключення уваги дитини від ситуації, яка вважається психотравмуючою, консультація невролога (а.с. 22). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК (в редакції закону 2004 року),то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. У ст. 526 ЦК України закріплено загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Отже, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 року по справі № 569/14230/15-ц (провадження № 61-7934св18). Відповідно до положень частин 1 та 2 ст. 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Правила поводження з тваринами встановлюються законом. Згідно з приписами статті 3 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» його дія поширюється на відносини, що виникають у зв`язку з утриманням тварин та поводженням із ними фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ч.ч. 5-8 ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» передбачено, що особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання; особа, яка супроводжує домашню тварину, зобов`язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; при супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду; фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб; дозволяється утримувати, зокрема домашніх тварину вільному вигулі на ізольованій, добре огородженій території (в ізольованому приміщенні) на прив`язі або без неї. Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 281/618/15-ц. Отже, вказаними нормами законодавства передбачено, особа, яка утримує тварину повинна відшкодовувати в повному обсязі завдану її твариною шкоду іншій особі або її майну. Крім того, відповідно до вимог частин першої та другої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з утриманням службових собак та собак бійцівських порід, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Такого правового висновку щодо застосування вказаної норми права до аналогічних спірних правовідносин дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 у справі № 591/3985/15-ц, провадження №61-13889св18. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів) предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Всього матеріальної шкоди, яку зазначила позивачка [PERSON] спричинено на суму 2050,20 коп. (вартість лікування [PERSON] (а.с. 23), з яких підтверджено належними документами ( випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 1219 та касовими чеками 03.07.2020. і 04.07.2020 на придбання медикаментів в аптеці №3 «Пульс» ФОП [PERSON] ) на суму 650,20 грн. Позивачка [PERSON] зазначила, що коли сплачувала за таксі до Семенівської ЦРЛ, то перебувала в стресовому стані, тому чек від водія в сумі 1000,00 грн не отримала. Після звернення до косметолога квитанція в сумі 400,00 грн не збереглася також. Крім того, [PERSON] також додала квитки від 10.07.2020, 30.07.2020 (2 шт.) в сумі кожний по 66,90 грн, по маршруту Кременчук-Пирятин до Семенівки, квитанцію № 7/КЗ від 30.07.2020 без призначення, квитанцію № 7 від 30.07.2020 про сплату благодійного внеску в сумі 40,00 грн та квитанція прибуткового касового ордеру № 14 від 12.12.2020 на суму 3500,00 грн.- оплата послуг адвоката згідно договору про надання правової допомоги від 02.11.2020 №222, які суд до уваги в розрахунок матеріальної шкоди, зазначеної позивачкою в сумі 2050,20 не приймає у зв`язку з необґрунтованістю. Витрати на правничу допомогу в розмірі 3500 грн. відповідно до позовної заяви стягнути не просила. На підставі цього, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини. У Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995р № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральної шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Звертаючись до суду з даним позовом про відшкодування моральної шкоди у сумі 20000 грн, позивачка зазначила, що зазнала фізичних страждань та емоційних переживань, внаслідок перенесеного стресу в неї пропав нормальний сон, вона стала знервованою та вкрай збудженою. Травми позбавили її можливостей нормально працювати, виконувати свої функціональні обов`язки, що створювало великі незручності у її робочому і повсякденному житті. Враховуючи доведеність усіх складових спричинення моральної шкоди, у розумінні ст. 23 ЦК України, позивачка має право на її відшкодування, оскільки вона безсумнівно пережила моральні страждання, психічне хвилювання під час отриманих тілесних ушкоджень внаслідок нападу собаки, належної відповідачу. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В результаті того, що малолітня [PERSON] тримала тілесні ушкодження у вигляді множинних ран на обличчі від укусів собаки, остання отримала легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, тим самим їй та матері були завдані моральні страждання та психологічні переживання. Суд доходить висновку щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між діянням відповідача та нанесенням моральної шкоди [PERSON] та [PERSON] . При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину моральних та душевних страждань позивача, тривалість цих страждань, пережитий стрес, рівень порушення звичайного ходу життя, час для відновлення психоемоційного стану, враховуючи характер та тяжкість змін у її житті. З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає можливим стягнути моральну шкоду з відповідача в розмірі 15000,00 грн. Оскільки позивачка, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при подачі позову про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, то на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 2362,25 грн.

Outcome: approved