Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON] відповідно до приписів ч. 1 ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" звернулася до Апеляційного суду м. Києва з клопотанням про визначення підсудності цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та надання дозволу на виїзд дитини за кордон та тимчасово окуповану територію України без згоди батька. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2018 року підсудність указаної справи визначена Оболонському районному суду м. Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2018 року роз'єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та тимчасово окуповану територію України без згоди батька. 23 березня 2018 року Оболонським районним судом м. Києва прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та тимчасово окуповану територію України без згоди батька та відкрито загальне позовне провадження у справі. Свої позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та тимчасово окуповану територію України без згоди батька [PERSON] обґрунтовувала тим, що 02 жовтня 1992 року між нею та відповідачем у справі [PERSON] було укладено шлюб. У подружжя народився син [PERSON], [INFO], який мешкає з матір'ю [PERSON] Позивач стверджувала, що має намір виїжджати з дитиною за кордон та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, проте [PERSON] згоди на виїзд сина не надає. З цих підстав [PERSON] просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] за закордон та тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим без згоди батька дитини [PERSON] у супроводі матері до досягнення [PERSON] повноліття. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала, просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 02 жовтня 1992 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у Будинку укладення шлюбів Сімферопольського міськвиконкому Кримської області (а. с. 18). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] (а. с. 19). У судовому засіданні встановлено, що сторони справи мешкають окремо. Дитина проживає з матір'ю [PERSON] Як зазначила у позовній заяві [PERSON] та пояснила в судовому засіданні її представник, позивач намір виїжджати з дитиною за кордон та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, проте [PERSON] згоди на виїзд сина не надає. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. П. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Натомість порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та виїзду з неї врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №367. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно з п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №367, виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України або на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України або на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею (такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-15цс17, позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №725/4303/15-ц). У своєму позові [PERSON] просила суд надати дозволи на майбутнє на виїзди малолітнього [PERSON] за межі України та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Кримбез згоди батька. Крім цього, суд звертає увагу на те, що ст. 11 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, на держави-учасинці покладено обов'язок вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. За змістом Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась згідно з Законом від 11 січня 2006 року №3303-IV, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, задоволення судом вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон можливе лише за відсутності згоди одного з батьків. Проте, усупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] заперечує проти виїзду дитини за кордон чи на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та ухиляється від надання відповідної згоди. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та тимчасово окуповану територію України без згоди батька слід відмовити. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: dismissed