Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

01.06.2021 позивач - [PERSON] , [INFO] , звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд: - розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстрований 25 вересня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області, актовий запис №59; - неповнолітню дочку, [PERSON] , залишити проживати разом із нею; - стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову позивач зазначила, що сторони зареєстрували шлюб 25 вересня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області, актовий запис №59. Сімейне життя не склалось і причиною розірвання шлюбу є відсутність між ними взаєморозуміння, взаємоповаги та втрати почуття любові. Крім того, зазначає, що кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами, шлюбних стосунків не підтримують. Фактично сім`я припинила своє існування, примирення та збереження шлюбу неможливе. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Також у позові зазначено, що [PERSON] є батьком дитини, але належної матеріальної допомоги на її утримання не надає, так як його матеріальна допомога є непостійною та недостатньою для належного забезпечення дитини, тому позивач вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання доньки у визначених законом розмірах. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 10.06.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві семиденний строк для усунення недоліків шляхом приведення позовної заяви у відповідність до положень 175 і 177 ЦПК України, а саме: обґрунтування позовної вимоги про проживання малолітньої дитини; зазначення у позовній заяві інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; подання суду підтверджуючого документа про сплату судового збору у розмірі 908,00 грн за другу позовну вимогу немайнового характеру, а саме визначення місця проживання малолітньої дитини. На виконання вимог вказаної ухвали суду позивач 17.06.2021 за вх. №2414/21 подала до суду заяву, у якій повідомила про усунення недоліків позову та виключила із прохальної частини позову позовну вимогу про проживання малолітньої дитини. Тому позовна заява останньої вважається поданою в день первісного її подання до суду. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 18.06.2021 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 19.07.2021 о 15:30; встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов та запропоновано відповідачу разом з відзивом подати докази на підтвердження його майнового стану. Позивач у судове засідання не прибула, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином 24.06.2021, направила на адресу суду заяву від 01.07.2021 за вх. № 957 про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 31, 34). Відповідач у судове засідання не прибув, однак до початку розгляду справи по суті направив на адресу суду заяву (вх. №2803 від 19.07.2021), у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив суд проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 25 вересня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області, актовий запис №59, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 25.09.2010, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області (а.с. 4). Відповідно до положень частини першої статті 12 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частин першої та другої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За змістом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 3 статті 105 вказаного Кодексу визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 СК України, частина перша якої надає одному із подружжя право звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Суд відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе, кожен з подружжя має власні інтереси, сторони не мають наміру вживати заходів до примирення. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з приписами частини 2, абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Стаття 113 Сімейного кодексу України надає особі, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачем у позові заявлено про залишення їй після розірвання шлюбу прізвища « [PERSON] ». Згідно тверджень позивача, викладених нею у позовній заяві, на даний час спільне проживання сторін стало неможливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, позивач наполягає на його розірванні. Відповідач не спростував тверджень позивача щодо неможливості збереження шлюбу, викладених у позові, навпаки визнав позов, зокрема і у частині розірвання шлюбу, укладеного з позивачем. На підставі викладеного суд доходить висновку, що позовна вимога в частині розірвання шлюбу є обґрунтованою, законною та підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком дитини записаний [PERSON] . Неповнолітня донька сторін [PERSON] зареєстрована та проживає за місцем реєстрації батьків, що підтверджується додатком копії будинкової книги від 01.06.2021 (а.с. 5, 8-9). Таким чином судом встановлено, що донька сторін є малолітньою та проживає за місцем реєстрації батьків. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічні обов`язки батьків закріплені у частині 2 статті 51 Конституції України. Частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідачем заперечень стосовно заявленої позовної вимоги не висловлено, навпаки, відповідач позов визнав у повному обсязі. За змістом частини першої статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років станом на день звернення позивача до суду з позовом (01.06.2021) становить 2395 гривень. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, а стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Питання визначення місця проживання малолітньої дитини судом не вирішувалось. Спір про майно на час розгляду справи у суді відсутній. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вирішення питання про судові витрати суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, позивачу за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню 50 відсотків витрат по сплаті судового збору у даній справі за позовну заяву про розірвання шлюбу в розмірі 454,00 грн. Також враховуючи, що позивача, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача у дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 454,00 грн. Крім того позивачеві у порядку. Передбаченому Законом України «Про судовий збір», підлягає поверненню з державного бюджету 454,00 грн судового збору, що становить 50 відсотків від суми судового збору, сплаченого при поданні позову, за позовну вимогу про розірвання шлюбу.

Outcome: approved