Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на її утримання в розмірі 2000грн. щомісячно. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась донька [PERSON] . Зазначив, що з 2017 року відповідачка періодично не ночувала вдома, в подальшому почала зникати на тривалий час. В 2019р. у зв`язку з її зникненням він звертався з заявою до управління поліції щодо оголошення розшуку. Коли поверталась після тривалої відсутності, жодних дій, направлених на встановлення зв`язку з дитиною, не вчиняла. Весь цей час вона життям, здоров`ям та навчанням доньки не цікавиться, не приймає участі у її вихованні. Крім того, відповідачка не приймає участі в утриманні доньки, не працює, стабільного заробітку не має, а тому просить стягнути з неї аліменти на утримання дитини в розмірі 2000грн. щомісячно. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2019р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Відповідачка та її представник в судовому засіданні 10.03.2020р. проти позову заперечували, в подальшому у судові засіданні відповідачка не прибувала, про дату та час повідомлялась належним чином. 3-тя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Свтяошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, просить слухати справу у відсутність її представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 4.03.2011р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04.03.2011р., виданим Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 368 (а.с. 10). Від даного шлюбу народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.07.2011 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1913 (а.с. 9). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2019 року № 759/4959/19 пр. № 2/759/4042/19 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 11). В довідці педіатра від 28.08.2019р. зазначено, що оздоровленням дитини займається батько [PERSON] (а.с. 13). Згідно характеристики учениці 2-В класу [PERSON] , з другого семестру вихованням дитини займається тато (а.с. 14). З довідки ст. о/у ВКП Святошинського УП ГУН в м. Києві від 5.06.2019р. вбачається, що при перевірці заяви від 20.05.2019р. [PERSON] з приводу зникнення його дружини [PERSON] було здійснено телефонний дзвінок, на який [PERSON] повідомила, що нікуди не зникала, проте не має бажання спілкуватись з родичами (а.с. 15). Згідно акту, складеного майстром технічної дільниці ЖЕД -2 Харьковою Ю.А., 31 липня 2019 року, за участю свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачка [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] із березня 2018 року (а.с. 16). З висновку психологічного обстеження Центру у справах сім`ї та жінок "Родинний дім" вбачається, що [PERSON] "з матір`ю на момент обстеження не спілкується, але коли жили разом, то відносини були теплими. Потребує підтримки, співчуття, турботливого ставлення до себе, прагне спілкування з мамою. [PERSON] відчуває конфліктні відносини між батьками, невміння поступатися один одному. Вона переживає непорозуміння батьків та приховує справжні почуття та думки у собі. Дівчинка відчуває відчуженість у родині та почуває себе зайвою". Даним висновком рекомендовано налагодити конструктивний контакт з матір`ю дитини та організувати зустрічі (а.с. 23-25). Висновком міського центру дитини Служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації № 219 від 7.11.2019р. рекомендовано батькам, [PERSON] та [PERSON] скористатися сімейною медіацією з метою налагодження конструктивної комунікації між собою для вирішення питань щодо визначення способів участі батьків у вихованні доньки, налагодження позитивного спілкувсання матері з донькою (а.с. 56-58). З пояснень допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що відповідачка [PERSON] тривалий час з сім`єю не проживає, донькою на даний час займається лише позивач [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає з позивачем [PERSON] однією сім`єю. Одного разу під час прогулянки з дитиною вони зустріли відповідачку, яка зверталася до дитини, однак дитина боялась до неї підходити. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Згідно зі статтею 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку від 28.12.2019 року № 107-40/10380, складеного за результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.11.2019 року було визнано недоцільним позбавляти [PERSON] батьківським прав відносно її малолітньої доньки [PERSON] (а.с. 39-41). Вказаний висновок є обгрунтованим, складений з урахуванням пояснень обох сторін, не суперечить іншим матеріалам справи та інтересам дитини, а тому у суду немає законних підстав не погоджуватись з ним. Таким чином в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про ухилення від виховання неповнолітньої доньки [PERSON] , вказана ситуація виникла внаслідок конфліктної ситуації між сторонами під час процесу їх розлучення, при цьому відповідачка заперечує проти позбавлення її батьківських прав та зазначає, що позивач перешкоджає їй бачитись з дитиною, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Оскільки під час судового розгляду встановлено, що відповідачка бере недостатню участь у вихованні доньки та спілкуванні з нею, не виконала на даний час рекомендації Міського центру дитини щодо налагодження відносин з неповнолітньою донькою, суд вважає за необхідне попередити її про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, зокрема, приймати реальну та активну участь у житті своєї дитини, а не формально відноситися до виконання своїх обов`язків з покладенням на Службу у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. При цьому відмова у задоволенні даного позову не позбавляє права позивача звернутися до суду з аналогічним позовом у майбутньому, якщо відповідачка не змінить свого ставлення до виконання батьківських обов`язків без поважних причин. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи той факт, що на даний час неповнолітня [PERSON] проживає з позивачем, відповідачка коштів на утримання доньки не надає, з відповідачки [PERSON] на його користь підлягають стягненню аліменти на утримання дитини у розмірі 2000грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: partial