Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Свій позов обґрунтувала тим, що в травні 2016 року її доньці [PERSON], яка зареєстрована в [ADDRESS], що належить позивачці на праві власності, було передано в опіку неповнолітню [PERSON], батьки якої позбавлені батьківських прав. 29.07.2016 року вона зареєструвала останню в своєму будинку. 01.09.2016 року [PERSON] влаштувала відповідачку на навчання в ДНЗ «Центр професійної освіти технологій та дизайну м. Києва» та на початку 2016 року відповідачка залишила місце проживання в будинку позивачки. Розпорядженням голови Бородянської районної державної адміністрації №421 від 07.12.2016 року припинено піклування [PERSON] над [PERSON] та прийнято рішення про влаштування останньої на повне державне утримання до Державного навчального закладу «Центр професійної освіти технологій та дизайну м. Києва». На даний час [PERSON] навчається в Комунальному навчальному закладі Київської обласної ради «Васильківський професійний ліцей» у місті Василькові і проживає в гуртожитку ліцею. Оскільки відповідачка зареєстрована в будинку позивачки та не проживає там вже більше року, остання вимушена звернутись д суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду письмову заяву про слухання справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали. Представник третьої особи в судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення Вислухавши сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також не допущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цивільним кодексом України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє,користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 163 ЖК України, встановлено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Частинами 1 та 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З системного аналізу зазначених статей ЖК Української РСРв сукупності ізст. 29 ЦК Українита нормамиЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»можна зробити висновок, що право на зайняття наймачем та членами його сім`ї житлового приміщення наявне у них до тих пір доки воно (житлове приміщення) є їх місцем постійного і реального проживання, яке зареєстроване у встановленому порядку. В постанові Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 р., роз'яснено, що судовому розгляду підлягають спори пов'язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. А від так згідно ст.. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Як задекларовано у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності позивачці [PERSON] Згідно Акту житлово-побутових умов складеного депутатом Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області, в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та разом з ними зареєстрована та не проживає [PERSON] (а.с. 12). Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації Київської області №179 від 26.05.2016 року [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та призначено [PERSON] її піклувальником, збережено за [PERSON] право користування житлом за адресою: будинок [ADDRESS] (а.с. 32). Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації Київської області №421 від 07.12.2016 року припинено піклування [PERSON] над дитиною позбавленою батьківського піклування [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до Довідки Комунального навчального закладу Київської обласної ради «Васильківський професійний ліцей» №195 від 24.05.2018 року [PERSON], [INFO], дійсно навчається на 1-му курсі закладу, має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, знаходиться на повному державному утриманні. На період навчання проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35). Враховуючи ті обставини, що відповідач [PERSON] є неповнолітньою, з дитинства позбавлена батьківського піклування та опіки, тому суд вважає, що неповнолітня відповідачка була відсутня своєї реєстрації у спірному будинку з поважних причин, оскільки перебуває на навчанні, що передбачено ст.. 71 ЖК України.

Outcome: dismissed