Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, компенсацію за затримання розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду. В подальшому, позивачем уточнено позовні вимоги, за поданою заявою просив суд постановити рішення, яким: -стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 563,75 грн.; -суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13 940 грн.; -грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 775,45 грн.; -10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що з 16.07.2015 року позивача прийнято на посаду менеджера зі збуту ТОВ «Фарба Трейд Профешнл», при цьому розмір посадового окладу при прийнятті на роботу позивачу не повідомили, лише вказали, що він буде коливатись у діапазоні 1500-1800 грн. Згідно наказу від 01.12.2015 року позивача звільнено із займаної посади на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, при звільненні ані заборгованість по заробітній платі за вказаний період, ані належні до виплати суми позивачу виплачені не були. Лише 06.12.2015 року позивачу було видано зарплатну банківську картку, на якій знаходились грошові кошти у розмірі 1 880 грн. За заявою позивача від 25.11.2015 року щодо отриманого ним заробітку за вказаний період роботи відповідач позивачу за його вимогою не надав, у зв'язку із чим позивач повторно звернувся до відповідача із заявою від 29.01.2016 року, на яку лише 24.02.2016 року отримав довідку про доходи від 05.02.20165 року, з якої і дізнався про порушення свого права. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що дійсно на момент звільнення відповідача, мав місце факт заборгованості по виплаті заробітної плати позивачу, однак в ході розгляду справи відповідачем усунуто порушення, перераховано всі необхідні виплати на зарплатну картку. Також вказав на пропуск позивачем встановленого ст. 233 ч. 1 КЗпП України строку на звернення до суду з даним позовом. Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи судом встановлено наступне. Відповідно до наказу № 33-к від 16.07.20105 року [PERSON] прийнято на посаду менеджера зі збуту ТОВ «Фарба Трейд Профешнл» з 16.07.2015 року з посадовим окладом 1 730 грн. (а.с. 51). Підпис про ознайомлення позивача [PERSON] з вказаним наказом про прийняття на роботу на останньому відсутній, інших доказів про факт ознайомлення із вищевказаним наказом позивача матеріали цивільної справи також не містять. Згідно наказу № 46-к від 01.12.2015 року [PERSON] звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України, із виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості дев'ять календарних днів за період роботи з 16.07.2015 року по 01.12.2015 року (а.с. 47). Відповідно до довідки про доходи № 04 від 05.02.2016 року, наданої відповідачем на заяву позивача, загальна сума доходу, нарахованого позивачу за період з липня 2015 року по грудень 2015 року, становить 8 443,75 грн., посадовий оклад за період з липня 2015 року по жовтень 2015 року складав 1730 грн., а з листопада 2015 року по грудень 2015 року - 1 755 грн. (а.с. 41). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що на видану йому у грудні 2015 року зарплатну картку, оформлену у філії - Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», відповідачем у грудні 2015 року перераховано грошову суму у розмірі 1 890,97 грн. Будь-яких інших сум, належних до виплаті при звільненні, позивач не отримував. Таким чином, у відповідача перед позивачем існує заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 6 563,75 грн. Представник відповідача, заперечуючи проти позову в цілому, разом з тим, визнаючи на момент звернення до суду факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за період роботи, вказав, що 22.07.2016 року відповідачем перераховано на картку позивача залишок заборгованості у розмірі 4 900,89 грн., який включає в себе і компенсацію за невикористану відпустку, таким чином заборгованість на час розгляду справи по суті відсутня. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. У силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З витребуваної судом з філії - Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» виписки по картковому рахунку № 0030-26252501512595, відкритому на ім'я [PERSON], за період з 16.072015 року по 02.08.2016 року, вбачається, що вперше зарахуванням заробітної плати відповідачем позивачу проведено у листопаді 2015 року у розмірі 834,97 грн., в подальшому мали місце зарахування 01.12.2015 року у розмірі 1056,29 грн. та 22.07.2016 року - 4900,89 грн. Всього згідно даних вказаної виписки на картковий рахунок позивача надійшло за період з 16.07.2015 року по 02.08.2016 року 6 792,15 грн. Згідно довідки про доходи позивача № 04 від 05.02.2016 року, позивачу за період з липня 2015 року по грудень 2015 року нарахована заробітна плата у розмірі 8 443,75 грн. без вирахування податків та зборів, та 7 222,78 грн. - з урахуванням сплачених обов'язкових платежів. Згідно відомостей, що містяться у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON], наданих на вимогу суду Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві, сукупна сума доходу позивач за період роботи у ТОВ «Фарба Трейд Профешнл» у третьому та четвертому кварталі 2015 року становить 8 443,75 грн., сума утриманих податків до державного бюджету - 1 220, 97 грн., до виплати у третьому та четвертому кварталі 2015 року - 7 222,78 грн. Враховуючи перерахування відповідачем на зарплатну картку позивача грошових коштів у загальному розмірі 6 792,15 грн., приймаючи до уваги, що згідно довідки про доходи та відомостей, що містяться у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] до виплати позивачу за вказаний період нараховано заробітну плату у розмірі 7 222,78 грн., невиплаченою позивачу станом на час розгляду даної справи залишається заробітна плата у розмірі 430,63 грн. (7 222,78 грн. - 6 792,15 грн.). Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що вимоги ст.116 КзпП України відповідачем порушені. На підставі ст.233 ч.2 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та ґрунтуються на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу. У ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного суду від 22 лютого 2012 року по справі №1-5/2012, 4-рп/2012 звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Отже, встановивши недоведеність відповідачем факту погашення наявної заборгованості по заробітній платі перед позивачем, суд вказує, що тривалий нерозрахунок зі звільненим працівником є з його боку триваючим правопорушенням. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13 940 грн. Суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог у вказаній частині, з наступних підстав. Згідно довідки про доходи позивача, середньомісячна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата, становить 1 742,50 грн. (1 730+1755/2=1742,50). Період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 8 місяців (за період з 02.12.2015 року по 02.08.2016 року). Таким чином, у відповідності до ст. 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних при звільненні сум за період за період з 02.12.2015 року по 02.08.2016 року становить 13 940 грн. (1 742,50 грн. * 8). За змістом ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, що мають дітей. Згідно з п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Сумарний заробіток позивача за фактично відпрацьований період складає 8 443,75 грн. (без врахування податків та зборів до державного бюджету), кількість календарних днів відпрацьованого період - 98 (за виключенням святкових та вихідних), кількість календарних днів невикористаної відпустки становить 9 днів. Таким чином, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки становить 775,45 грн. (8 443,75/98*9=775,45). Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У судовому засіданні знайшли своє ствердження обставини, на які посилається позивач, зокрема, щодо втрати нормальних життєвих зв'язків та докладання додаткових зусиль для організації свого життя, отримання заборгованості по заробітній платі за період своєї роботи у позивача, а тому суд надходить до висновку, що існують передбачені законом підстави для відшкодування моральної шкоди, в рахунок відшкодування якої з відповідача слід стягнути на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 1 000 грн. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного, ст. 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial