Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2014 року позовні вимоги задоволені частково: визначено [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини в 1 місяць після набрання рішенням суду законної сили; вирішено питання судових витрат; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 40-42). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду і просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 48-54). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], та [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 лютого 1994 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від №1/577-94, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,8168 га (0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,5668 га для ведення підсобного господарства), розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської Ради (а.с. 11). Згідно заповіту, посвідченого 25 лютого 1999 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] заповіла "усе майно, де воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право" [PERSON] (а.с. 15). [INFO] року [PERSON] померла (а.с. 12), [PERSON] 25 вересня 2007 року нотаріально посвідчив заяву, у якій вказав, що був ознайомлений зі змістом заповіту своєї дружини [PERSON] та відмовився від свого права на отримання обов'язкової частки у спадщині, як і від отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя (а.с. 14). [INFO] року помер [PERSON] (а.с. 13). Після смерті батька [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини в Першу Дніпропетровську державну нотаріальну контору, і просила видати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері [PERSON], однак, державним нотаріусом [PERSON] було відмовлено з посиланням на те, що [PERSON] пропустила строк подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 16). Задовольняючи частково позовні вимоги, та визначаючи додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений строк з поважних причин, а відповідач визнав пред'явлений позов, що не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Проте погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Як убачається з матеріалів справи, за адресою: [ADDRESS], позивачка зареєстрована не була (а.с. 9). [PERSON] було достеменно відомо про час та місце відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] Ні у первісній позовній заяві (а.с.3-4), ні в уточненій (а.с.28-29) позивачка не посилається на будь-які поважні причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини (обставини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами), оскільки її посилання на необізнаність та знаходження документів у батька, - до поважних причин віднести неможливо. Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Виходячи з вищезазначеного та відсутності у матеріалах справи належних і допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] після смерті матері, - у задоволенні позову слід відмовити. При цьому посилання суду 1 інстанції на те, що відповідач повністю визнав позов, не являється підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] виходячи із наступного. 06 травня 2014 року [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву, де зазначила [PERSON] відповідачем, хоча у первісній позовній заяві він був зазначений як зацікавлена особа. Матеріали справи не містять доказів про вручення відповідачу уточненої позовної заяви з додатками, роз'яснення його прав, роз'яснення сторонам наслідків вчинення відповідних процесуальних дій. Відповідач участі в судовому засіданні 6 травня 2014 року не приймав, хоча у цей же день судом проголошено рішення. За таких обставин посиланням суду на визнання відповідачем позову - протирічать ч.2, 4 ст. 174 ЦПК України. Вищезазначені порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що згідно із п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed