Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому після збільшення позовних вимог (а.с.36) просила стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області моральну шкоду, завдану трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків у сумі 7250 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що під час праці на ТОВ «ПФ Гідрозалізобетон» 25 вересня 2001 року з нею стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого вона отримала виробничу травму травматичну ампутацію нігтьової фаланги 3 пальця та гострий перелом нігтьової фаланги 2 пальця лівої кисті. Висновком МСЕК їй було встановлено втрату працездатності у розмірі 10% (вперше 18 лютого 2002 року, безстроково 16.02.2004 року). У звязку із трудовим каліцтвом у неї погіршився стан здоровя, що призвело до порушення її особистих немайнових прав, порушення нормальної життєздатності. Вона не може повноцінно тримати предмети пошкодженою кінцівкою, постійно відчуває німоту, млявість у пошкодженій кінцівці, тому вона вимушена періодично проходити лікування. Не має можливості вести повноцінне особисте життя, частково порушені її відносини з оточуючими людьми, були порушені її плани на подальше життя, через що в неї зявилося відчуття тривоги та невпевненості перед майбутнім. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки того ж суду від 02 вересня 2016 року, позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області на користь позивачки моральну шкоду, завдану трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми, у сумі 3000 грн. Додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2016 року вирішено питання про судові витрати стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. З даним рішенням сторони не погодились та подали апеляційні скарги, які разом з матеріалами справи надійшли на адресу Апеляційного суду Донецької області. В апеляційній скарзі представник позивача [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивачки 7250 грн., посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування скарги посилається на те, що на час виникнення права у позивачки на відшкодування моральної шкоди, коли їй було вперше встановлено 10% втрати працездатності, а саме 18.02.2002 року, діяли норми 440-1 ЦК УРСР, які встановлювали мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі не менше пяти мінімальних заробітних плат. Суд першої інстанції не вірно визначився зі спірними правовідносинами та не врахував положення і норми законів, які діяли як на час виникнення права у позивачки, так і у взаємозвязку з нормами законів на час розгляду справи. Визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати обмеження мінімального і максимального розміру відшкодування моральної шкоди, передбачені на день встановлення потерпілому втрати працездатності. Також суд першої інстанції не врахував того, що згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові № 6-156 цс14, суд при визначенні розміру моральної шкоди повинен виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Отже, суд невірно розрахував суму відшкодування, значно знизивши її. Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Артемівську у своїй апеляційній скарзі зазначає, що рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16.08.2016 року є помилковим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таким, що підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обгрунтування скарги посилається на те, що згідно виписки з протоколу № 9 від 04.10.2001 року засідання профкома та адміністрації ТОВ «ВФ Гідрозалізобетон» було встановлено 50% вини [PERSON] у нещасному випадку, що трапився з нею 25.09.2001 року, та зазначено, що потерпіла не отримувала від керівництва цеху завдання на виконання робіт на верстаті, на якому вона травмувалася. [PERSON] розслідування від 27.09.2001 року потерпіла приступила до роботи на верстаті, не маючи допуску до нього та не ознайомившись з інструкцією по експлуатації обладнання. Також, при визначенні розміру задоволення позовних вимог судом не було враховано вимог розумності і справедливості, розрахунок відшкодування не ґрунтується на нормах законодавства. Так, згідно довідок МСЕК не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди [PERSON], також матеріали справи не містять жодного документу, який б підтверджував, що симптоми позивачки, на які вона посилається, були відсутні до трудового каліцтва. Також відсутні факти не тільки спричинення моральної шкоди, але й обґрунтування розмірів цієї шкоди, відсутні докази зміни способу життя, характеру фізичних та душевних страждань. Судом першої інстанції не враховано, що ст.ст. 21, 28, 34 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими було передбачено право робітника на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Фонду, втратили чинність, отже, спірні відносини регулюються нормами трудового законодавства. Позивачка звернулась до суду у 2016 році, на цей час норми про відшкодування моральної шкоди вже не діють, проте це не позбавляє її можливості у разі доведення моральної шкоди отримати відшкодування згідно ЦК України та КЗпП України. При цьому, відшкодовувати моральну шкоду у даному випадку повинен виключно роботодавець, ТОВ «ВФ Гідрозалізобетон», згідно положень ст.237-1 КЗпП України. В апеляційному суді [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали доводи своєї скарги і заперечували проти скарги відповідача. Представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Артемівську Донецької області [PERSON] підтримала доводи скарги відповідача і заперечувала проти скарги позивача. Апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню, а рішення суду зміні з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що позивач станом на 25.09.2001 року працювала на ТОВ «ПФ Гідрозалізобетон», та під час роботи отримала травму, що підтверджується актом про нещасний випадок форми Н-1 від 27.09.2001 року (а.с.12-13, 32-34). Висновком МСЕК від 18.02.2002 року (а.с.10) [PERSON] уперше встановлено 10% втрати працездатності у звязку з виробничою травмою. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на статті 21, 28, 34 Закону N 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст.440-1 ЦК УРСР і дійшов висновку, що ушкодження здоровя позивача, заподіяне під час виконання нею трудових обовязків, спричинило їй моральні та фізичні страждання, обмежують її можливість вести активний спосіб життя, створює додаткові незручності й змушує приймати додаткові зусилля для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнала позивач в звязку з ушкодженням здоровя внаслідок нещасного випадку на виробництві, ступінь втрати нею професійної працездатності і визначився з суммою у 3000 грн. Проте апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд при ухваленні рішення помилково послався на деякі норми матеріального права. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до розяснень, які наведені у пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з: Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування; Закону України «Про охорону праці» № 2694-ХІІ від 14.10.1992 року, стаття 12 якого передбачала відшкодування моральної шкоди власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, був введений в дію 24 листопада 1992 року; Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 172; Статті 237-1 КЗпП України, яка діє з 13 січня 2000 року; Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105- ХІV від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Отже, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». [PERSON] із ч.8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. З матеріалів справи вбачається, що первинно втрата професійної працездатності внаслідок виробничої травми [PERSON] була встановлена висновком МСЕК від 18 лютого 2002 року (а.с.30). Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. На час виникнення спірних правовідносин відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя здійснювалося Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України ««Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». При цьому, при вирішенні питання про право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди суд правильно виходив із вимог статей 21, 28, 34 Закону N 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії та відшкодовується саме за рахунок Фонду. Таким чином, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивачки у лютому 2002 року, тобто до набрання чинності як Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 20.12.2005 № 3235-IV, так і Законом України "Про державний бюджет України на 2007 рік" від 20.12.2005 № 3235-IV, якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення, адже момент виникнення правовідносин і момент звернення до суду з позовом не є тотожними поняттями. Доводи скарги відповідача щодо незастосування судом положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2015 року, до уваги не приймаються, оскільки вказаний Закон звужує права осіб, потерпілих від нещасних випадків на виробництві, і не має зворотної дії в часі. Посилання представника відповідача на необхідність застосування судом принципу прямої дії закону в часі та застосування закону, який діяв на час ухвалення рішення, не мають жодного правового обгрунтування та не можуть бути вирішальними для результатів розгляду справи і покладені в основу судового рішення. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілдого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12. Крім того, за загальновизначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливіших складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. З урахуванням наведеного довід скарги про те, що Фонд не є належним відповідачем у даній справі та про безпідставне покладання на Фонд обовязку по сплаті моральної шкоди до уваги не приймається. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що факт завдання позивачеві моральної шкоди недоведений та не підтверджений висновком МСЕК також є безпідставними. [PERSON] із ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про нещасний випадок, висновок МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачу моральної шкоди у звязку із ушкодженням її здоровя внаслідок нещасного випадку на виробництві та наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відповідають обставинам справи та вимогам закону. Суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивачу умовами виробництва заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, що порушило її звичні нормальні звязки, які потребують від неї додаткових зусиль для організації свого життя і з урахуванням глибини фізичних і моральних страждань, вимушеності змін у звичному образі життя правомірно дійшов висновку про часткове задоволення позову і стягнення 3000 грн., що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості. Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що факт заподіяння моральної шкоди у звязку з отриманою виробничою травмою встановлений у судовому засіданні. Так, позивач зазнала зменшення обсягу трудової діяльності, була змушена пройти курс лікування, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, наслідки отриманої на виробництві травми обмежують її життєву активність і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на зазначене апеляційним судом не приймається до уваги довід скарги відповідача про те, що встановлений судом розмір грошової суми на відшкодування моральної шкоди є завеликим, визначений без урахування принципу розумності та справедливості. Також апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи скарги позивача про необхідність застосування вимог статті 440-1 ЦК УРСР та стягнення з відповідача встановлений цією статтею мінімальний розмір моральної шкоди у вигляді пяти мінімальних заробітних плат, оскільки вказана стаття не регулює правовідносини, які виникли між сторонами. Виробничу травму [PERSON] отримала під час виконання трудових обовязків, на час виникнення у позивачки права на відшкодування моральної шкоди, здійснення такої страхової виплати було покладено на Фонди соціального страхування відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» і мінімальний розмір страхової виплати за моральну шкоду діючим на той час законодавством, яке регулювало дані правовідносини, не передбачався. З огляду на наведене рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди підлягає залишенню без змін. Разом з тим, наведення судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначеної норми матеріального права є помилковим, тому рішення суду підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду на норму статті 440-1 ЦК УРСР.

Outcome: partial