Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

01 липня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судовому засідання позивач позов підтримав повністю і просив його задовольнити, посилаючись на те, що з 1994 по 2014 рік перебував у шлюбі з відповідачем. В 200 році відповідач була зареєстрована у житловому будинку № 60, розташованому по вул.. Красноармійська в м. Красний Лиман Донецької області. Шлюбні відносини між ним та відповідачем було припинено в 2011 році. Але до травня місяця 2013 року відповідач проживала у вказаному будинку, який належить йому на праві власності. Після чого виїхала з будинку, забравши свої речі, і до теперішнього часу ним не користується, реєстрацію в добровільному порядку не припинила, що є перешкодою у здійснення ним його права у користуванні та розпорядженні власним майном. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, посилаючись як на підставу відмови у задоволенні позову на те, що в неї відсутнє інше житло, де вона змогла б зареєструватися. При цьому не заперечувала того, що з 1994 року перебувала у шлюбі з позивачем і проживала у спірному житловому будинку. В 2011 році шлюбні відносини з позивачем припинила. А в травні місяці 2013 року з власної ініціативи, забравши своє майно, виїхала із спірного житлового будинку у зв»язку з тим, що позивач створив іншу сім»ю. Більше до спірного житлового будинку не поверталася. Вважає сумісне проживання у спірному житловому будинку двох сімей неможливим. Тому просила відмовити позивачу у задоволенні позову. [PERSON]»єва В.Е., [PERSON] в судовому засіданні дали аналогічні одна одній пояснення, підтвердивши ту обставину, що з травня 2013 року відповідач у спірному будинку не проживає, її майно в ньому відсутнє. З вказаного часу спроб вселитися до вказаного житлового будинку не робила. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.04.2015 року, посвідченого у цей же день державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 1436, належить на праві власності жилий будинок № 60 по вул.. Красноармійська в м. Красний Лиман Донецької області (а.с.20-25). 28.09.2000 року відповідач була зареєстрована у вказаному жилому будинку, що належить позивачу на праві власності (а.с.11,13-16). З травня місяця 2013 року і по теперішній час відповідач виїхала з вказаного жилого будинку з власної ініціативи і по теперішній час ним не користується(а.с.18). Незважаючи на те, що позивач пропонував відповідачу добровільно припинити реєстрацію у будинку, що належить йому на праві власності, відповідач до теперішнього часу не зробили цього, посилаючись на те, що не має можливості зареєструватися за фактичним місцем проживання, що створює перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні будинком № 60 по вул..Красноармійській в м. Красний Лиман Донецької області. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім»ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК України, але в разі, якщо питання, яке виникло при розгляді спору не урегульовано житловим законодавством, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд застосовує норми цивільного законодавства. Тому, враховуючи те, що норми ЖК України не регулюють вказані відносини при розгляді спору суд керується нормами глави 32 ЦК України, а норми житлового законодавства використовує лише за аналогією. Так відповідно до ст.64,156 ЖК України до членів сім»ї власника жилого будинку належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто це свідчить про те, що бувші члени сім»ї власника житла, мають не тільки рівні права з членами його сім»ї, а повинні нести і відповідальність, яка передбачена законодавством для членів сім»ї. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Матеріали справи свідчать про те, що іншої домовленості між позивачем та відповідачем про підстави втрати права користування житлом не існувало. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Враховуючи те, що відповідач змінила місце проживання і до теперішнього часу не зареєструвалася за новим місцем проживання і не припинила реєстрацію за попереднім місцем проживання (в жилому будинку, що належить позивачу)на підставі ст. 7 вказаного закону вона може бути знятою з реєстрації на підставі рішення суду про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні позивач свої вимоги довів повністю, в той час як відповідач свої заперечення не довела взагалі, бо обставина, на яку вона посилається як на підставу відмови у задоволенні позову неможливість провести реєстрацію у житловому приміщенні, в якому вона фактично проживає, - не являється такою підставою. Крім того, відповідно до ст.ст. 316,319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, шляхом володіння, користування, розпорядження таким на власний розсуд. Право власності є непорушним і відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Тому враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач не користується жилим будинком, який належить позивачу на праві власності, з власної ініціативи з травня місяця 2013 року, що в судовому засіданні підтверджено сторонами, свідками та письмовими доказами(а.с.18), чим чинить перешкоди позивачу у здійсненні свого права на власний розсуд, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю, бо відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Outcome: approved