Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

01 жовтня 2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» (далі - ТОВ «АТБ-МАРКЕТ»), в якій просить суд: - визнати протиправною бездіяльності ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» щодо ненадання відповіді на звернення [PERSON] від 05 серпня 2020 року в строк, встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян». І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що ним не було отримано у строк, визначений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», відповіді на його звернення від 05 серпня 2020 року. При цьому позивач зазначив, він отримав відповідь на своє звернення листом від 22 вересня 2020 року за вих. № М-2020-4672. Тому, вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненадання відповіді на його звернення у встановлений законом строк, звернувся до суду з позовом. Відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на думку відповідача, передбачені Законом України «Про звернення громадян» права громадян на звернення не є абсолютними і обмеженими заявами, клопотаннями та скаргами з питань, визначених Законом України «Про звернення громадян». Крім того, як вважає відповідач, твердження позивача про порушення відповідачем строків надання відповіді не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. А надана позивачем копія фіскального чеку від 05 серпня 2020 року лише свідчить про відправку певного листа у місто Дніпро якомусь генеральному директору, бо не зазначено ані прізвища, ані підприємства, якому надсилається кореспонденція. З огляду на викладене, відповідач зазначив, що позивач зловживає своїми процесуальними права, а позов [PERSON] він вважає безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. У відповіді на відзив відповідача позивач пояснив, що доводи, викладені у відзиві, є простою констатацією відповідачем законів, що регулюють порядок подання звернень та трактуються відповідачем на власний розсуд. У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні, мотиви заперечень пояснив суду таким чином, як про це зазначено у відзиві на позов. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання 25 лютого 2021 року позивач не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи та надавав суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, з урахуванням клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, заслухавши думку представника відповідача, на підставі ст.ст. 211, 223 ЦПК України, розглянув справу за відсутності позивача. Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення представника відповідача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 25 лютого 2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача в особі генерального директора ТОВ «АТБ-Маркет» з заявою, в якій просив відповідача надати йому завірену копію його ж заяви від 31 березня 2020 року, яку було отримано відповідачем 02 квітня 2020 року. Разом з заявою позивач надав суду копію фіскального чека від 05 серпня 2020 року про направлення рекомендованого листа (а.с.8). 22 вересня 2020 року ТОВ «АТБ-Маркет» надало [PERSON] за вих. № М-2020-4672 лист з відповіддю, за змістом якого на заяву від 05 серпня 2020 року позивачу повідомлено, що відповідно до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом від 18 червня 2015 року № 1000/5, п. 10 засвідчення копій та витягів службових документів, установа має право засвідчувати копії документів, що створюються в ній, за винятком копій документів, які відповідно до законодавства потребують засвідчення в нотаріальному порядку (а.с.7). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу протиправності бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на звернення позивача від 05 серпня 2020 року у строк, встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян». ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Суд зазначає, що Закон України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», звернення, оформлені належним чином подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та громадянина про результати розгляду. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень. Згідно з ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Аналіз зазначених вище норм права, дає підстави зробити висновок, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, при цьому, таке право кореспондується із обов`язками органів влади здійснити розгляд таких звернень, з урахуванням їх функціональних обов`язків. Так, в ході судового розгляду справи було встановлено, що на заяву позивача від 05 серпня 2020 року відповідачем була надана відповідь від 22 вересня 2020 року, що не заперечується і позивачем. При цьому позивач, посилаючись у позові на те, що відповідач не у встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» строк надав таку відповідь, не надав суду доказів на підтвердження своїх тверджень, а надана суду копія фіскального чеку відділення поштового зв`язку не є належним та допустимим доказом вручення відповідачу заяви позивача, а свідчить лише про прийняття та оплату направлення поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку. Водночас представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що на момент судового розгляду справи у нього не збереглися відомості щодо точної дати отримання заяви позивача від 05 серпня 2020 року відповідачем. Проте в обґрунтування своєї позиції він послався на те, що під час надання відповіді від 22 вересня 2020 року на заяву позивача від 05 серпня 2020 року, відповідач керувався, в тому числі і положеннями Закону України «Про звернення громадян», з дотриманням встановлених строків надання відповідей на звернення, а зворотного позивачем доведено не було. Так, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як зазначено в ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст. 15, ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, яка відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною другою статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до ст. 77, ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз викладених вище норм та обставин справи, наявних в матеріалах справи письмових доказів, дає підстави дійти висновку, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту порушення його права на отримання відповіді на його звернення у встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» строк. Тим більше, по суті звернення така відповідь надана була, що не заперечувалось і самим позивачем, тобто відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності, а навпаки письмовими доказами доведено здійснення відповідачем активних дій щодо надання відповіді на звернення позивача. Тому позовні вимоги [PERSON] є такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, доходить висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, а також того, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed