Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути із [PERSON] на його користь за укладеними ними 21 червня 2018 року двома договорами позики заборгованість в загальному розмірі 73418 грн. 39 коп. В обґрунтування позову зазначав, що 21 червня 2019 року між ним і [PERSON] було укладено два договори позики, за умовами одного з яких він передав відповідачу під розписку грошові кошти в розмірі 12950 грн., які [PERSON] зобов`язувався повернути йому в строк до 30 червня 2018 року, за умовами другого договору відповідач позичив у нього грошові кошти в розмірі 44900 грн., які зобов`язувався повернути йому в строк до 31 грудня 2018 року, здійснивши погашення боргу шести платежами в розмірі по 7500 грн. щомісячно згідно із графіком. Факт укладення сторонами цих двох договорів позики підтверджується написаними відповідачем [PERSON] борговими розписками. Проте своїх зобов`язань останній належним чином не виконав, всупереч вимогам ст. ст. 525, 526 ЦК України суму боргу в загальному розмірі 57850 грн. йому до цього часу не повернув. 06 березня 2019 року він направляв боржнику [PERSON] вимогу про повернення йому грошових коштів, проте дана вимога відповідачем проігнорована, тому він змушений був звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав. Також вказував на те, що крім зазначеної суми заборгованості, у зв`язку з неналежним та несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договорами позики, [PERSON] повинен сплатити на його користь відповідно до закону інфляційні втрати, 3 % від простроченої суми та пеню. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Ільїна Д.В. у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. ст. 207, 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є письмовим документом, який боржник (позичальник) видає кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від кредитора певної грошової суми або речей із зобов`язанням їх повернення у визначений цим документом строк. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. За змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 червня 2018 року між позивачем [PERSON] (далі - Позикодавець) і відповідачем [PERSON] (далі - Позичальник) укладено два договори позики, за умовами яких [PERSON] передав [PERSON] відповідно грошові кошти в розмірі 12950 грн., які Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцеві в строк до 30 червня 2018 року, та грошові кошти в розмірі 44900 грн., які відповідач зобов`язувався повернути позивачу в строк до 31 грудня 2018 року, згідно із графіком погашення суми боргу шести платежами в розмірі по 7500 грн., щомісячно. Факт укладення сторонами двох договорів позики, їх умов та одержання Позичальником від Позикодавця грошових коштів у зазначених сумах підтверджується написаними 21 червня 2018 року відповідачем [PERSON] двома розписками, оригінали яких на даний час знаходяться у позивача [PERSON] . За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, із договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що всупереч вимогам закону та умовам двох укладених 21 червня 2018 року сторонами договорів позики, відповідач [PERSON] своїх зобов`язань за цими договорами належним чином не виконав, грошові кошти в розмірі 12950 грн. та 44900 грн., всього в загальному розмірі 57850 грн., у визначені договорами позики строки до 30 червня та 31 грудня 2018 року позивачу [PERSON] він не повернув, що підтверджується наявними у Позикодавця борговими документами - розписками Позичальника від 21 червня 2018 року про отримання ним зазначених сум позики. Наявність у позивача оригіналів двох боргових розписок свідчить про те, що відповідач своїх боргових зобов`язання не виконав. 06 березня 2019 року позивач [PERSON] направляв на адресу відповідача [PERSON] претензію з вимогою повернути суми боргу, проте останнім вона залишена без задоволення. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення на його користь із [PERSON] сум заборгованості за укладеними сторонами 21 червня 2018 року договорами позики в розмірі 12950 грн. та 44900 грн., всього в загальному розмірі 57850 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки Позичальник своїх зобов`язань за вказаними договорами не виконав. Правові наслідки порушення фізичними особами грошових зобов`язань передбачені, приписами ст. ст. 546 - 552, 611, 612, 625, 1050 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 520/5338/14-ц зазначив, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 548, ч. 2 ст. 551 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Крім стягнення зазначених вище сум заборгованості за договорами позики, позивачем [PERSON] заявлено вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь за прострочення виконання останнім грошових зобов`язань інфляційних втрат у розмірі 2983 грн. 66 коп., 3 % від прострочених сум у розмірі 857 грн. 95 коп. згідно із ст. 625 ЦК України та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 11726 грн. 78 коп., відповідно за першим договором позики в розмірі 12950 грн. за період з 01 липня 2018 року по 20 березня 2019 року та за другим договором позики в розмірі 44900 грн. за період з 01 серпня 2018 року по 20 березня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Перевіривши правильність здійснених позивачем [PERSON] та наданих суду розрахунків за вказані періоди сум інфляційних втрат із урахуванням встановленого індексу інфляції, 3 % процентів річних від прострочених сум із урахуванням кількості прострочених днів та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань із урахуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у зазначені періоди, всього в загальному розмірі 15568 грн. 39 коп., суд вважає їх належними та допустимими доказами у даній справі, враховує їх та приймає до уваги при ухваленні рішення про задоволення позову в цій частині вимог. Правильність наданих позивачем розрахунків цих сум відповідачем не спростована. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення із [PERSON] на його користь сум заборгованості за двома договорами позики, інфляційних втрат, 3 % від прострочених сум та пені ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved