Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

01 липня 2014 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу недійсними, посилаючись на те, що 13 липня 2013 померла їхня сестра [PERSON], якій за життя на праві власності належала квартира [ADDRESS], квартира [ADDRESS] та 1/2 частки будинку № 81, по вулиці Котовського, у селищі Серпневе, Тарутинського району Одеської області. Як спадкоємиці померлої другої черги за законом позивачі звернулись до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, 12 жовтня 2013 року було відкрито спадкову справу №986/2013. Згодом позивачам стало відомо, що відповідачка [PERSON], яка також є спадкоємицею померлої другої черги за законом, звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було відкрито спадкову справу № 51/2013. 31 березня 2014 року відповідачці [PERSON], як єдиному спадкоємцю померлої, було видано свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS]. 22 серпня 2014 року між відповідачем [PERSON], власницею цієї квартири та від імені [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Посилаючись на те, що цим було порушено їхнє право на спадщину як спадкоємиців другої черги за законом, позивачі просили суд визнати свідоцтво про право власності на спадщину від 31.03.2014 року недійсним; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.08.2014 року. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] пред'явила зустрічний позов про визнання свідоцтва про право власності на спадщину від 31.03.2014 року та договір купівлі-продажу від 22.08.2014 року дійсними. Вимоги обґрунтовували тим, що прийняла спадщину, відповідно до вимог закону, порушень законодавства зі сторони нотаріуса не було, договір купівлі продажу вчинений згідно з вимогами законодавства, а тому є дійсним. Інші учасники процесу у судове засідання не з'явилися, про час та місце його проведення повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що первісну позовну заяву слід задовольнити частково, а у зустрічній позовній заяві відмовити. Судом встановлено, що 13 липня 2013 померла [PERSON], якій на праві власності належала квартира [ADDRESS], квартира [ADDRESS], та 1/2 частки будинку № 81 по вулиці Котовського, у селищі Серпневе, Тарутинського району, Одеської області. 12 жовтня 2013 року нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори на підставі заяв спадкоємців [PERSON], [PERSON], [PERSON] про прийняття спадщини було відкрито спадкову справу №986/2013. Крім того, 09.11.2013 року відповідачка [PERSON], яка є рідною сестрою [PERSON] і також належить до кола спадкоємців вказаної особи за законом другої черги, звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, зазначивши у заяві, що інших спадкоємців померлої, крім неї, немає. 09.11.2013 року приватним нотаріусом відкрито спадкову справу № 51/2013. При цьому, враховуючи допущену помилку в написані імені померлої, нотаріус не ідентифікував спадкові справи № 51/2013та №986/2013 як такі, що відкриті щодо майна одного й того ж спадкодавця. 31 березня 2014 року відповідачці [PERSON], як єдиному спадкоємцю померлої, було видано свідоцтва про право на спадщину - квартиру [ADDRESS]. 22 серпня 2014 року між відповідачем [PERSON], власницею цієї квартири та від імені [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно зі ст. 63 Закону України «Про нотаріат», нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Разом з тим, оскільки внаслідок допущеної нотаріусом помилки, було майже одночасно відкрито дві різні спадкові справи щодо майна одного спадкодавця, а після виправлення цієї помилки позивачкою, тобто, в межах визначеного законом строку для прийняття спадщини, даний недолік усунуто не було, приватним нотаріусом [PERSON], видано [PERSON] свідоцтво про право на всю спадщину без урахування спадкових прав позивачів. Відповідно до ст. ст.\~2, 318 ЦК України, річ (майно) може знаходитись у власності фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті\~3, статті\~321 ЦК України,\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частини третьої пункту 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»,\~свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й з інших підстав, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого відповідачці, підлягають задоволенню. Що стосується вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та узагальненнях Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочину недійсним» розяснено, що, на відміну від норм ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~норми гл. 29\~ЦК\~України є спеціальними, в них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема, з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Ст. 330 ЦК України\~чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу від 22 серпня 2014 року, документом, який підтверджував право власності продавця було свідоцтво про право на спадщину від 31 березня 2014 року, яке є недійсним. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки відповідач здійснив продаж всієї квартири, на яку не мав для цього належних правових підстав. Тому, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачами обраний не вірний спосіб для захисту своїх прав і позивачі мають право на звернення до суду з віндикаційним позовом. Щодо позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє законний представник [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу та свідоцтва про право на спадщину за законом дійсними , суд дійшов висновку, що правових підстав для задоволення цього позову суд не вбачає, оскільки з виладених обставин вбачається, що на час звернення з позовом свідоцтво було чинним та не потребувало визнання його додатково дійсним й за рішенням суду. Разом з цим, на цей час свідоцтво визнається судом недійсним, тому правові підстави для задоволення цього позову відсутні. Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним, правові підстави для задоволення позову у цій частині також відсутні. Що стосується вимог про встановлення факту того, що [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. В договорі купівлі-продажу від 19.08.2008 року посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], імя померлої вказано «Меланья». У свідоцтві про смерть від 13.06.2013 року імя спадкодавця вказано «Меланія». У свідоцтві про народження спадкодавиці, актовий запис № 23 від 19.03.1951 року, виданому Виконавчим комітетом Серпневської селищної ради Тарутинськогго району Одеської області зазначено по-російськи «Меланья». Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію про народження у розділі «відомості про дитину» зазначено «Меланія». Враховуючи викладене, заява про встановлення факту підлягає задоволенню, оскільки заявники не можуть вступити в права спадкування після смерті сестри так як існують розбіжності у написанні імені спадкодавиці, що є перешкодою у видачі їм нотаріусом свідоцтва про право на спадщину та мають для заявників юридичне значення.

Outcome: partial