Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

02.03.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму залишку вкладу згідно умов Договору-Заяви № 11838/370-13 від 17.10.2013 року в розмірі 5397 доларів США, що еквівалентно 116629,17 грн. за курсом НБУ на день звернення до суду, суму пені в розмірі 3% від розміру заборгованості за кожен день прострочення в сумі 21048,30 доларів США, що еквівалентно 454853,76 грн. за курсом НБУ на день звернення до суду, суму 3% річних від простроченої суми в розмірі 57,66 доларів США, що еквівалентно 1246 грн. за курсом НБУ на день звернення до суду, а також моральну шкоду в розмірі 10805 грн., що еквівалентно 500 доларів США за курсом НБУ на день звернення до суду. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 17.10.2013 року було укладено Договір-Заява № 11838/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 370 днів в іноземній валюті, згідно умов якого він вніс на депозитний рахунок банку кошти в сумі 15300,00 доларів США на строк з 17.10.2013 року по 22.10.2014 року з виплатою процентів за ставкою 11% річних. За умовами договору відповідач зобов'язався по закінченню терміну дії договору повернути йому суму вкладу та нараховані проценти. Відповідач сплатив йому у жовтні місяці 2014 року в повному розмірі нараховані відсотки в сумі 1667,60 доларів США, а також здійснював виплату вкладу частинами в готівковій формі в доларах США з урахуванням обмежень передбачених Постановою Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» №540 від 29.08.2014 року. На даний час загальна сума заборгованості становить 5397,00 доларів США. В поверненні залишку суми депозиту за договором банківського вкладу відповідачем було відмовлено у зв'язку з обмеженнями, встановленими Постановою Правління НБУ № 540 від 29.08.2014 року. Позивач вважає, що відповідачем обмежено його право вільно користуватися та розпоряджатися власними коштами. Позивач зазначив, що ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, у разі коли виконавець не може надати послугу (прострочує виконання) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги, якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість послуги не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (у контексті позову - це залучений банком депозит на умовах повернення з виплатою відповідних відсотків). Так, позивач вважає, що прострочення відповідача щодо вчасного повернення залучених депозитних коштів підпадає під дію санкцій, встановлених ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3% річних від простроченої суми. Ухилення відповідача від повернення коштів він вважає таким, що порушує чинне законодавства, внаслідок чого йому було завдано також моральну шкоду, яка полягає в погіршенні його стану здоров'я, підвищенні нервового збудження, душевних стражданнях. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, на заявлених вимогах наполягають, просять позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про день і час розгляду справи. Надав суду письмові заперечення, в яких просив в задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав. На виконання Постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» №540 від 29.08.2014 року, банк обмежений у виплаті готівкових коштів в іноземній валюті, відповідно до якої уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків через каси та банкомати банків у межах до 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. На даний час діє Постанова Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» №160 від 03.03.2015 року, яка також передбачає певні обмеження видачі готівкових коштів. Крім цього, стягнення 3% річних згідно положень ст. 625 ЦК України передбачено законодавцем, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 5.2. Основних умов до Договору визначено, що після закінчення строків дії договорів, кошти з депозитного рахунку повертаються Клієнту за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою. У випадку, коли Клієнт надав Банку зазначену письмову вимогу про отримання суми Вкладу шляхом видачі готівки, але не вимагає отримання Вкладу після закінчення строку розміщення Вкладу, договори вважаються продовженими на умовах вкладу на вимогу та нарахування процентів здійснюється із розрахунку 0,0001% річних. На думку відповідача, вкладник не скористався наданим йому правом на отримання у готівковій формі сум вкладів, прострочення виконання зобов'язань банком не відбулося. Також факт та розмір моральної шкоди позивачем не доведено. Щодо стягнення пені відповідач вважає, що до вказаних правовідносин застосовуються положення ЦК України, а не Закону України «Про захист прав споживачів». Кошти вкладу не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та /або «загальна вартість замовлення», а договір банківського вкладу не містить понять «вартість робіт (послуг)» та /або «загальна вартість замовлення» у сенсі положень ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на зазначені обставини представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 17.10.2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Договір-Заява № 11838/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 370 днів в іноземній валюті. Відповідно до п.1 Договору позивачем було здійснено Вклад в іноземній валюті, а саме внесено готівкою до банку, а банком прийнято грошові кошти у розмірі - 15300,00 доларів США на вкладний рахунок № 2635.8.054285.001, строком з 17.10. 2013 року по 22.10.2014 року у порядку та на умовах визначених у вказаному вище Договорі-Заяві та в «Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Основні умови). Факт отримання коштів банком підтверджується квитанцією від 17.10.2013 року. Згідно п.2 вказаного Договору за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеному у п. 1 цього Договору, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 11% річних. Відповідно до п. 6 Договору, після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.1 Основних умов. Відповідно до п.7 Договору, строк розміщення вкладу не може бути продовжений сторонами. У випадку закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, та умовами якого не передбачено можливості продовження строку розміщення Строкового вкладу після закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, кошти з Строкового вкладного рахунку повертаються Вкладникові шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дія Договору припиняється. Якщо день повернення суми Вкладу припадає на вихідний, святковий, неробочий день, то повернення суми Вкладу проводиться Банком на наступний перший робочий день. (п. 5.1 Основних умов) По закінченню строку дії Договору 27.10.2014 року позивач звернувся до Токмацького відділення № 13 філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» з письмовою вимогою повернути суму вкладу, а також нараховані проценти. Листами № 117 від 30.10.2014 року, № 9-037120/17946 від 02.12.2014 року банк позивачу повідомив про встановлені обмеження видачі готівкових коштів у іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків через каси та банкомати в межах до 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ відповідно до Постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» № 540 від 29.08.2014 року. Згідно відповіді Токмацького відділення № 13 філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» №17 від 23.02.2015 року банком здійснена виплата за депозитним договором № 11838/370-13 від 17.10.2013 року наступним чином: виплата відсотків за договором - 1667,60 доларів США (жовтень 2014 року), часткове повернення грошових коштів за депозитом: 803,00 доларів США (жовтень 2014 року), 3500,00 доларів США (листопад 2014 року), 3800,00 доларів США (грудень 2014 року), 1300,00 доларів США (січень 2015 року), 500,00 доларів США (лютий 2015 року). Залишок невиплаченого вкладу станом на 23.02.2015 року складає 5397,00 доларів США. Відповідач не надав будь - яких доказів повернення інших сум. У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Так, згідно ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі сплином встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Частиною 2 ст. 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року. (далі -Положення від 03.12.2003 р. №516)). Згідно п. 1.2. Положення від 03.12.2003 р. №516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. №516). Зважаючи на вищенаведені норми законодавства у відповідача виник обов'язок щодо повернення за вимогою позивача належного останньому вкладу за договором № 11838/370-13 від 17.10.2013 року, однак це зобов'язання належним чином виконане не було. Грошові кошти згідно договору депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Згідно ст. 317 ЦК України змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оцінюючи докази по справі, суд критично ставиться до заперечень представника відповідача про те, що як на момент виникнення спору, так і на даний час діють постанови Правління НБУ, якими обмежено порядок видачі грошових коштів в іноземній валюті, в тому числі й з депозитних (вкладних) рахунків, оскільки будь-які розпорядження НБУ, викладені в постановах чи інших документах є за своїм характером підзаконними нормативними актами та не можуть суперечити закону або змінювати його зміст. В разі, якщо підзаконні нормативно-правові акти не відповідають нормі Закону, то їх застосування до вирішення спірних правовідносин є недопустимим. Право Національного банку України, використовуючи адміністративний метод банківського регулювання, встановлювати заборону та обмеження щодо вчинення банківськими установами певних дій (операцій) закріплено у Законі України «Про банки та банківську діяльність». Так, згідно ч. 1 ст. 66 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. Разом з тим, як вже зазначалося, положення ЦК України передбачають обов'язок банку повернути вклад на першу вимогу вкладника. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що Постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» №540 від 29.08.2014 року, «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» №160 від 03.03.2015 року, на які посилається відповідач, є такими, що обмежують право особи на вільне розпорядження належними їй на праві власності грошовими коштами, а тому не може бути підставою для правомірності дій Банку щодо відмови повернення вкладнику депозиту. Слід зазначити також, що укладаючи договір банківського вкладу, банк брав на себе певні ризики, а тому погіршення економічної ситуації в країні не є підставою для невиконання ним своїх договірних зобов'язань. Крім того, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд з прав людини чітко вказав, що «особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг вважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи. Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 3 ст. 533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно п. 1.6. «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року, Банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність вимоги позивача щодо повернення суми залишку вкладу у розмірі 5397,00 доларів США. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-39 цс13 від 29.05.2013 року банк зобов`язаний повернути депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору. У разі порушення грошових зобов'язань банк має сплатити вкладнику проценти по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладником, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-247цс14 від 28.01.2015 року. Згідно з ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заперечення представника відповідача про неможливість застосування судом положень ч.2 ст.625 ЦК України, суд не приймає до уваги, оскільки пунктом 5.2 Основних умов, на які посилається представник відповідача не передбачено іншого, ніж встановлений ч.2 ст. 625 ЦК України, розміру процентів, що нараховуються за прострочення виконання грошового зобовязання. Оскільки відповідачем порушено зобов'язання з повернення вкладу вимоги про застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема стягнення трьох процентів річних з простроченої суми також підлягають задоволенню. Так, за Договором-Заявою №11838/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 370 днів в іноземній валюті за період з 23.10.2014 року по 02.03.2015 року, тобто по день звернення до суду, з відповідача на корить позивача підлягає стягненню сума 3 % річних від простроченої суми (5397 доларів США (прострочена сума) х 3% : 365 х 130 днів ( прострочений період) у розмірі 57,66 доларів США. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за затримку повернення депозитного вкладу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні (п.20 зазначеної Постанови № 5 від 12.04.1996 р.). Разом з тим, судом установлено, що ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» надав позивачу послугу, яка зводилася до прийняття ним від позивача грошових сум з обов'язком виплати процентів на них. Надання такої послуги було оформлено укладеними банком з позивачем договором банківського вкладу. Після укладення цього договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладеного договору банківського вкладу, водночас, положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, виниклих між сторонами відносин не регулюють. Таким чином, до правовідносини між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON], які виникли з приводу депозитного договору, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується лише в частині, не врегульованій нормами ЦК України та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності. Оскільки неустойка у виді пені в якості забезпечення виконання ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» грошових зобов'язань за депозитним договором його умовами не передбачалась, то і правових підстав для її стягнення суд не вбачає. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог щодо моральної шкоди не має, оскільки правовідносини між сторонами виникли за договором банківського вкладу, який не передбачав відшкодування моральної шкоди, а за положеннями п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист споживачів», моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі, якщо вона завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Таких обставин при розгляді справи не встановлено. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством. Крім того, в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 29.04.2015 року НБУ встановив офіційний курс валюти: 100 доларів США - 2226.24 грн. Таким чином, 5397 доларів США (сума залишу депозиту) х 22,26 грн. = 120137,22 грн.; 57,66 доларів США (3 % річних) х 22,26 грн. = 1283,51 грн., які повинні бути стягнуті з відповідача. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 610, 612, 625, 1058, 1060, 1061 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial