Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

01 червня 2016 року позивач ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернувся до суду із позовом, який в подальшому змінив, збільшивши позовні вимоги (ост.ред. від 13.09.2017 (т.2 а.с. 6-16) до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків відповідно до Договору про фінансовий лізинг в загальній сумі 979 945 грн. 50 коп., а також судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.10.2014 між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено Договір про фінансовий лізинг № 00010485, відповідно якому позивач зобов'язався передати в розпорядження відповідача об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Toureg NF 3.0 I V6 TDI, шасі [NUMBER], 2014 року виробництва, двигун № [NUMBER] строком 60 місяців, а відповідач зобов'язалася прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі - план відшкодування), що становить невід'ємну частину Договору на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 82 585,08 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 24 775,52 доларів США. З березня 2015 року відповідач почала порушувати взяті на себе зобов'язання, не сплачуючи щомісячні платежі з порушенням строків, а з листопада 2015 року взагалі перестала виконувати свої зобов'язання за Договором зі сплати щомісячних платежів, і загальна сума невиконаних грошових зобов'язань відповідача за лізинговими платежами склала 96 462,75 грн. (основна сума заборгованості). Після надіслання неодноразових нагадувань відповідачу щодо сплати заборгованості, позивачем було направлено повідомлення про відмову від Договору, і відповідно до умов Договору, останній був припинений 04.02.2016, і саме до цієї дати відповідач повинна була повернути об'єкт лізингу, проте останній не був повернутий, в зв'язку з чим відповідач повинна компенсувати позивачу плату за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 823 546, 75 грн. Крім того, через неналежне виконання своїх обов'язків відповідачем, позивач скористався своїм правом на примусове вилучення об'єкту лізингу, для чого звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], якою було вчинено виконавчий напис № 335 від 10.03.2016 про повернення об'єкту лізингу. Однак станом на 28.08.2017 транспортний засіб не розшукано, місцезнаходження його невідомо, об'єкт лізингу не повернуто. Позивач також поніс збитки через необхідність звернення до спеціалізованої організації ТОВ «Юридична фірма Вернер» з метою надання юридичних послуг і сума таких збитків складає 16200 грн. Крім того, за порушення умов Договору відповідачем позивачем застосовані штрафні санкції у виді штрафу в сумі 2104,65 грн., пеня в сумі 16250,37 грн., а також 3% річних в сумі 4875,11 грн., інфляційні витрати в сумі 20 505,87 грн. 31 січня 2017 року позивач ТОВ «Порше Лізинг Україна» надав письмові заперечення проти зустрічного позову [PERSON], в яких зазначив про необґрунтованість та безпідставність зустрічних позовних вимог, які викладені, на думку позивача за первісним позовом, внаслідок неправильного тлумачення норм чинного законодавства України та положень Договору про фінансовий лізинг, а саме: застосування еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті є правомірним та таким, що ґрунтується на нормах чинного законодавства; при укладанні Договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов Договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а на момент укладення правочину позивачем за зустрічним позовом не заявлялося додаткових вимог щодо умов спірного Договору та в подальшому нею виконувалися його умови; Закону України «Про захист прав споживачів», на якій посилається позивач за зустрічним позовом, не регулює правовідносини за участю господарюючих суб'єктів-споживачів, а позивач відносилася саме до таких суб'єктів господарювання на час укладення договору; також поняття кредитних умов, про неповідомлення яких зазначає позивач за зустрічним позовом, як на порушення її права споживача, є хибним, оскільки укладений був Договір про фінансовий лізинг, і ці договори мають різну правову природу. 20 жовтня 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON], в інтересах якої за довіреністю діяв представник [PERSON], до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів, в якому позивач просила суд визначити правові наслідки розірвання Договору про фінансовий лізинг шляхом стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] суму авансового платежу 320 842,98 грн., що еквівалентно 24 775,52 доларам США та частини викупної вартості об'єкту лізингу 444 115,02 грн., зобов'язати [PERSON] повернути в натурі об'єкт лізингу на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна». В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що на момент укладення Договору відповідачу за первісним позовом, як споживачу, бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з позивачем за первісним позовом щодо придбання у нього послуг лізингу, який мав стандартну форму. На думку позивача за зустрічним позовом, ТОВ «Порше Лізинг Україна» при укладанні договору не дотрималося вимог законодавства, зокрема п. 9 ст. 1, п. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), і при цьому права [PERSON] як споживача були порушені, а саме зазначена формула визначення грошового еквіваленту ціни автомобіля та лізингових платежів в доларах США є такою, що вводить в оману, оскільки у такій спосіб позбавляє споживача можливості знати, через комерційну таємницю, «обмінний курс безготівкових операцій» комерційного банку ПАТ «КІБ Креді Агріколь»; як Договором, так і Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу не передбачено повернення платежів, сплачених на викуп автомобіля; дострокове розірвання Договору за його умовами за ініціативою споживача передбачено лише виключно в ракурсі «дострокового викупу»; Договір укладений в м. Кіровограді, отже поза торговельним або офісними приміщеннями; [PERSON] не було повідомлено про ризики отримання фінансування із застосуванням еквіваленту доларів США по відношенню до національної валюти, наслідком чого є неминуче збільшення щомісячного лізингового платежу в гривнях. Погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору, і, на думку позивача за зустрічним позовом, має місце істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, що є підставою для визначення наслідків розірвання договору з цієї підстави. Ухвалою суду від 26 серпня 2016 року було відкрито провадження у справі і призначено до судового розгляду на 01 вересня 2016 року, який було відкладено в зв1язку з неявкою учасників процесу. 23 вересня 2016 року за клопотанням представників сторін судовий розгляд було відкладено. 18 жовтня 2016 року в судовому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача про доручення до матеріалів цивільної справи фотознімків, і відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування у позивача письмових доказів направлення працівників ТОВ «Порше Лізинг Україна» для розшуку об'єкту лізингу. Судовий розгляд було відкладено за клопотанням представника відповідача надати час для надання заперечень проти позову. 15 листопада 2016 року за письмовим клопотанням представника позивача, який повідомив про неможливість з'явитися в судове засідання через зайнятість в іншому процесу, судовий розгляд відкладено. 08 грудня 2016 року ухвалою суду було залишено без руху зустрічну позовну заяву, за клопотанням представника відповідача про надання часу для усунення недоліків і про неможливість розглядати справу по суті, судовий розгляд відкладено. 15 грудня 2016 року надійшла уточнена зустрічна позовна заява після усунення недоліків, яка ухвалою суду від 10 січня 2017 року була прийнята до розгляду і об'єднана в одне провадження з первісним позовом, в зв'язку з чим судовий розгляд відкладено. 31 січня 2017 року представником позивача за первісним позовом надано письмові заперечення проти зустрічного позову. 28 лютого 2017 року надійшло клопотання представника відповідача за первісним позовом про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи, в задоволенні якого ухвалою суду від 28 лютого 2017 року було відмовлено. 27 березня 2017 року в судовому засіданні представником відповідача за первісним позовом було заявлено про відвід головуючому у справі [PERSON] через розгляд клопотання про зупинення провадження у справі за відсутності представника відповідача за первісним позовом. Ухвалою суду від 27 березня 2017 року у задоволенні заяви про відвід було відмовлено. 14 квітня 2017 року ухвалою суду судовий розгляд було відкладено через неявку представників сторін. 10 травня 2017 року за клопотанням нового представника відповідача [PERSON] за первісним позовом про надання можливості ознайомитися із матеріалами цивільної справи, судовий розгляд було відкладено. 21 червня 2017 року судовий розгляд відкладений через неявку представників сторін. 18 серпня 2017 року в судове засідання не з'явився представник позивача за зустрічним позовом, представником відповідача за зустрічним позовом було заявлено про залишення зустрічного позову без розгляду через повторну неявку представника позивача, в задоволенні заяви було відмовлено, судовий розгляд відкладено. 14 вересня 2017 року судовий розгляд відкладений за клопотанням представника позивача за первісним позовом, який не зміг з'явитися в судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесу, а також надіслав заяву про збільшення розміру первісних позовних вимог. 12 жовтня 2017 року судовий розгляд відкладений через неявку в судове засідання представника відповідача за первісним позовом. 14 листопада 2017 року судовий розгляд відкладений за клопотання представника відповідача за первісним позовом через неотримання заяви про збільшення позовних вимог. 08 грудня 2017 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника відповідача за первісним позовом про витребування доказів у позивача, яке ухвалою суду від 08 грудня 2017 року було задоволено і витребувано у позивача виписку з банківського рахунку щодо всіх сум, сплачених [PERSON] та належним чином завірені копії документів на підтвердження розірвання Договору між сторонами. 21 грудня 2017 року від представника позивача за первісним позовом надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 09 січня 2018 року від представника позивача за первісним позовом надійшла заява про доручення до матеріалів цивільної справи належним чином Зведеної облікової виписки з рахунку відповідача на виконання ухвали суду про витребування доказів. 12 січня 2018 року ухвалою суду призначено проведення судового засідання у справі в режимі відео конференції та призначено судовий розгляд на 16 лютого 2018 року. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, заперечив проти задоволення зустрічного позову з підстав, викладених в запереченні на зустрічний позов. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні заперечив проти задоволення первісного позову, наполягав на задоволенні зустрічних позовних вимог з підстав, викладених в зустрічному позові. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог з таких підстав. Щодо первісного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] За змістом ст.11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. Аналогічне правило випливає із ст. 509 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, Судом встановлено, що 16.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір про фінансовий лізинг № 00010485, загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу та графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, що є невід'ємними частинами договору (т.1, а.с. 13-30). Відповідно до положень договору та Загальних умов: Порше Лізинг Україна було придбано транспортний засіб марки VW Toureg NF 3.0 I V6 TDI, шасі [NUMBER], 2014 року виробництва, двигун № [NUMBER], обраний на власний розсуд лізингоодержувачем (відповідачем); відповідач зобов'язався придбати після завершення погодженого лізингового терміну об'єкт лізингу за купівельною ціною, визначеною позивачем; вартість об'єкту лізингу на день укладення договору складала 1 069 476,79 грн. (еквівалент 85 585,08 доларів США); проценти, комісії та інші платежі мають сплачуватися відповідачем у відповідності до Загальних умов та Плану відшкодування; усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку відповідно до еквівалентів в дол. США за обмінним курсом банку, визначеного в договорі, чинним на дату виставлення рахунку; строк лізингу становить 60 місяців. Відповідно до акту прийому-передачі від 24.10.2014 Позивач передав у розпорядження Відповідача об'єкт лізингу(т.1, а.с. 30). Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Частиною 2 статті 806 ЦК України встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Зокрема, статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Відповідно до п.п. 12.6.1 Договору Позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір/відмовитися від Договору, та, також серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу у випадку, якщо лізингообдержувач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання сплати перевищує 30 календарних днів. Згідно з п.п. 12.7 Договору день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від Договору визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі, яке надсилається на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням лізингоодержувача. У випадку неотримання такого повідомлення з будь-яких причин , лізингообдержувач вважається повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП «Укрпошта» про прийняття повідомлення для відправки. 18 січня 2016 року за вих. № 00010485 на адресу [PERSON] ФОП було надіслано позивачем вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору, в якій запропоновано відповідачу сплатити заборгованість в сумі 98 567,40 грн. протягом 3 днів з дня отримання вимоги, а також в зв'язку з відмовою позивача від договору впродовж 10 робочих днів з дня доставки цього повідомлення на адресу місця знаходження [PERSON] повернути об'єкт лізингу (т.1, а.с. 46-49). Відповідачем в порушення вимог п.п. 12.9 Договору зобов'язання щодо повернення об'єкту лізингу не було виконано. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 10.03.2016 був вчинений виконавчий напис № 335 про повернення лізінгоодержувачем [PERSON] на користь лізингодавця ТОВ «Порше Лізинг Україна» об'єкта фінансового лізингу - автомобіль марки VW Toureg, тип - легковий універсал В, шасі [NUMBER], 2014 року виробництва, реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 1 236 592,86 грн. (т.1, а.с. 50) 25.03.2016 старшим державним виконавцем відділу ДВС Літинського районного управління юстиції відкрите виконавче провадження № 50610673 про примусове виконання вказаного виконавчого напису (т.1, а.с. 51-52). 06.04.2016 постановою зазначеного державного виконавця оголошено розшук автомобіля марки VW Toureg, тип - легковий універсал В, шасі [NUMBER], 2014 року виробництва, реєстраційний номер [NUMBER] (т.1, а.с. 53). Сторонами не надано суду належних доказів про скасування виконавчого напису, скасування постанов про відкриття виконавчого провадження та оголошення розшуку об'єкту лізингу, окрім копії рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05.07.2017, без зазначення найменування позивача у справі та дати набрання чинності цим рішенням, що в розумінні ст. 77 ЦПК України не може бути належним доказом. Будь-яких клопотань щодо витребування інших доказів на підтвердження або спростування факту наявності такого судового рішення, сторонами не заявлялося. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем в односторонньому порядку було розірвано договір і в зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання щодо повернення об'єкту лізингу, позивач скористався своїм правом на вилучення об'єкту лізингу у відповідача в примусовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, як передбачено п.п. 13.6 Договору. Частиною 3 ст. 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 ЦК України). Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідачу і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Отже, за наявності факту розірвання з 04.02.16 Договору про фінансовий лізинг № 00010485 від 16.10.14, у позивача відсутнє право вимагати від відповідача оплати об'єкту лізингу, а отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за лізинговими платежами в розмірі 96 462, 75 грн. задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про стягнення з відповідача плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 823 546,75 грн. суд, відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, виходить з такого. Згідно п. 6.18 загальних умов сторони погоджуються, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою Порше Лізинг Україна відповідно до пункту 12 контракту, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу. Пунктами 3.3, 4.1, 4.2 Загальних умов передбачено, що Порше Лізинг Україна придбаває об'єкт лізингу (отримує право власності на об'єкт лізингу) та передає лізингоодержувачу об'єкт лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосованого українського законодавства та цього Договору; Порше Лізинг Україна зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингообдержувач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії Договору (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей договір/відмовитися від Договору та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в Договорі). Судом було встановлено, що Договір було розірвано 04.02.2016, і через неповернення в порушення вимог п. 12.9 Договору відповідачем об'єкту лізингу, було вчинено виконавчий напис щодо примусового вилучення об'єкту лізингу. Вирішуючи спір в цій частині, суд повинен встановити власника об'єкту лізингу та у кого в користуванні перебував об'єкт лізингу у спірні періоди, за які лізингодавець вимагає сплати лізингових платежів. В свої постанові від 06.04.2016 старший державний виконавець відділу ДВС Літинського районною управління юстиції як на підставу оголошення розшуку об'єкта лізингу зазначив про відсутність за адресою місцезнаходження лізингоодержувача автомобіля. Таким чином, суд позбавлений можливості вирішити спір в цій частині, оскільки позивачем не надано доказів щодо права власності на об'єкт лізингу в період з часу розірвання договору 04.02.2016 по час розгляду справи, а так само і не надано належних доказів про виконання/невиконання виконавчого напису про повернення об'єкту лізингу, постанови державного виконавця щодо розшуку транспортного засобу, будь-яких відомостей щодо реєстрації права власності, зокрема копії договору купівлі-продажу автомобіля, що унеможливлює встановлення власника об'єкту лізингу та в чиєму користуванні він перебував після розірвання договору. Крім того, як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивачем нараховані штрафні санкції у вигляді фіксованих штрафів в сумі 2104,65 грн. та пені за прострочення відповідачем виконання зобов'язань у розмірі 16250,37 грн. за період з 16.11.2015 по 28.08.2017. Також, за цей же період позивачем нараховані 3% річних в сумі 4875,11 грн. та інфляційні витрати в сумі 20505,87 грн. Враховуючи, що вимоги про стягнення суми заборгованості по сплаті лізингових платежів є безпідставними, відсутні підстави до задоволення позову й в частині стягнення нарахованих позивачем штрафів, пені, 3% річних, інфляційних витрат в зазначеному вище розмірі. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача за первісним позовом збитків в сумі 16200 грн., що включає витрати на оплату юридичних послуг з підготовки позову та представництва інтересів позивача у суді першої інстанції, з яких 4200,00 грн. - витрати на послуги ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі»; 12000 грн. - вартість послуг ТОВ «Юридична фірма Вернер», відмовляючи і в цій частині позовних вимог, суд виходить з таких підстав. Згідно статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно положень статті 224 ГК України, які узгоджуються з положеннями ст. 623 ЦК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками, згідно частини 2 статті 224 ГК України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню відповідно до частини 1 статті 225 ГК України включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 224 ГК України. Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника. Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача безумовним наслідком такої протиправної поведінки. На думку суду, витрати на оплату юридичних послуг з підготовки позову та представництва інтересів позивача у суді першої інстанції не є збитками у розумінні ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг. Крім того, з документів, наданих позивачем в якості доказів понесення витрат щодо вилучення об'єкта лізингу взагалі не вбачається, які послуги були надані і в чому полягають витрати позивача з цього приводу. Отже, позивачем не доведено обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, а саме лише посилання на умови договору про відшкодування будь-яких понесених витрат не доводять сам факт наявності збитків. Зазначені витрати не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом. Щодо зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «Порше Лізинг Україна». Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно, якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував придбаний чи замовлений товар у підприємницькій діяльності, або як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон № 1023-XII не поширюється. В судовому засіданні було встановлено, що Договір про фінансовий лізинг від 16.10.2014 за № 00010485 був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та фізичною особою - підприємцем [PERSON]. Як вбачається з спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.06.2016, фізична особа - підприємець [PERSON] 12.12.2012 була зареєстрована як фізична особа підприємець і припинила свою підприємницьку діяльність 30 січня 2015 року. Таким чином, на час укладення Договору від 16.10.2014 відповідач мала статус фізичної особи - підприємця, а тому заявлені [PERSON] позовні вимоги щодо захисту прав споживачів з посиланням на порушення відповідачем за зустрічним позовом саме вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. З огляду на відмову судом в задоволенні як первісних, так і зустрічних позовних вимог усі судові витрати віднести на рахунок сторін. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed