Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що вона є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . З відповідачем по справі [PERSON] розірвала шлюб, про що свідчить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2012 року. Дане рішення не оскаржувалося і вступило у законну силу 22 березня 2012 року. Підставою до розірвання шлюбу наряд з іншими обставинами була і та, що станом на березень місяць 2012 року відповідач спільно зі мною та дітьми не проживав протягом тривалого часу, так як мав іншу сім`ю (дружину і дитину). В квартирі позивачка проживає та зареєстрована разом з двома неповнолітніми дітьми: сином [PERSON] , [INFO] , та донькою [PERSON] , [INFO] Зареєстрований у квартирі і відповідач [PERSON] , хоча з 2010 року у квартирі не проживає, не сплачує жодних комунальних послуг. У зв`язку з цією обставиною вона не має змоги оформити субсидії, а тому змушена звернутися до суду з даним позовом, так як на прохання добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, чим ставить її з дітьми у скрутне матеріальне становище. Позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом квартирою [ADDRESS] . Представником відповідача подано 30.01.2018 відзив на позовну заяву (Т.1 а.с.87), в обґрунтування якого покликаючись на те, що позов не визнає, вважає його надуманим, не обгрунтованим, не підтвердженим належними, достатніми доказами, виходячи з наступного. Спірна квартира, була придбана у період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, отже є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому відповідачу належить право на Ѕ її частини. Відтак відсутні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування спірною квартирою. Позивачка не надала суду жодного рішення суду про поділ майна подружжя спірної квартири чи про присудження останній спірної квартири з покладенням на неї обов`язку компенсувати відповідачу його частку грішми. Доказом того, що [PERSON] відмовляється добровільно виділити в натурі майно є те, що вона довгий час не впускає відповідача у квартиру для проживання та подала до суду позов про визнання особи такою, яка втратила право на житло внаслідок тривалої відстуності. Позивачка не надала суду жодного договору укладеного між [PERSON] та [PERSON] на предмет встановлення порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі, з припиненням частки відповідача у спільній частковій власності на дану квартиру. Позивачка намагається через судове рішення позбавити відповідача права власності на його Ѕ частку спірної квартири, що не відповідає чинному законодавству, принципам розумності, справедливості. Позивачкою 09.03.2018 подано відповідь на відзив (Т.1 а.с.126), в обґрунтування якого покликаючись на те, що відповідач у відзиві вказує, що позовні вимоги не визнає, так як вважає їх надуманими та необгрунтованими. Позивачка категорично заперечує таку позицію відповідача, виходячи з наступних підстав: шлюб між ними розірвано. Підставою для розірвання шлюбу була та обставина, що вони не проживали тривалий час разом, оскільки [PERSON] мав іншу сім`ю. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністюв тому числі ту обставину, що «майнового спору між ними немає». Він пішов з сім`ї, позивачка залишилася з двома неповнолітніми дітьми в квартирі, на яку до 2015 року [PERSON] не претендував, так як добре усвідомлював, що на придбання квартири кошти давали батьки позивачки. Лише через три роки після розірвання шлюбу [PERSON] подав позов до суду про визнання квартири об`єктом права спільної суміс подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири було відмовлено. Дане рішення [PERSON] не оскаржував до суду вищестоящої інстанції, отже, рішення набрало законної сили 30 жовтня 2015 року. І не дивлячись на дану обставину відповідач у відзиві вказує, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, і що йому належить право на 1/2 частини квартири. Відповідач не надав жодного доказу того, що позивач не впускає його у квартиру. Те, що з 2010 року відповідач не проживає в квартирі, і не мав ніколи такого бажання ( адже має іншу сім`ю, дітей з іншою дружиною) так як ніколи не звертався до суду з позовом, що позивачка перешкоджала жити в ній. Відповідач без поважної причини не проживає вже майже 8 років, ніколи не виявляв бажання з того часу, як має іншу сім`ю, не появлявся у квартирі, всі свої речі забрав ще у 2010 році, не відвідує навіть дітей, має заборгованість по аліментах, а тому що має реєстрацію в квартирі, і має високу заробітну плату, позивачка не може оформити субсидії на оплату комунальних послуг. Тому своїми діями відповідач ставить позивачку у вкрай складне матеріальне становище. Вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким,що втратив право на проживання у квартирі [ADDRESS] законні, а заперечення позову є необгрунтованим і надуманим. У судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю, покликаючись на викладені у позові обставини, та просить суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім цього, надав суду письмові пояснення, в обґрунтування якого покликаючись на те, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області 12 березня 2012 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме 09 грудня 2003 року, сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що факт незвернення до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон повязує припинення права власності на спільну сумісну власність. Заяви, клопотання учасників справи. Представником відповідача подано: клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (Т.1 а.с.24); клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (Т.1 а.с.32, Т.1 а.с.75, Т.1 а.с.210); заяву про зупинення провадження у справі(Т.1 а.с.127); заяву про відкликання заяви про зупинення провадження у справі (Т.1 а.с.153). Позивачкою подано: клопотання про допит свідків (Т.1 а.с.114, Т.2 а.с.1); заяву про відкладення розгляду справи (Т.1 а.с.181, Т.1 а.с.224); заяву про долучення матеріалів справи (Т.2 а.с.46). Представником позивача подано: заяву про відновлення провадження (Т.1 а.с.196); клопотання про відкладення розгляду справи (Т.2 а.с.22). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 16.12.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду ( Т.1 а.с.16). Ухвалою судового засідання від 03.01.2017 відкладено розгляд справи (Т.1 а.с.19,) Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.05.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення внаслідок тривалої відсутності (Т.1 а.с.53) Ухвалою ВСС України від 09.10.2017 касаційну скаргу [PERSON] на ухвалу апеляційного суду від 12.05.2017 відхилено (Т.1 а.с.68). Ухвалами судового засідання від 26.01.2018, 01.02.2018, 12.03.2018, 19.04.2018, 07.06.2018, 10.07.2018, 20.09.2018, 31.03.2020, 18.05.2020, 13.08.2020, 17.09.2020, 06.11.2020, 12.01.2021 доручено Дубенському міськрайонному суду Рівненської області проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції ( Т.1 а.с.82, Т.1 а.с.107, Т.1 а.с.118, Т.1 а.с.135, Т.1 а.с.157, Т.1 а.с. 167, Т.1 а.с.184, Т.1 а.с.214, Т.1 а.с. 226, Т.2 а.с.4, Т.2 а.с.12, Т.2 а.с. 24, Т.2 а.с. 36). Ухвалою судового засідання від 01.11.2018 зупинено провадження у справі (Т.1 а.с.194). Ухвалою від 20.02.2020 поновлено провадження у справі (Т.1 а.с.199). Заслухавши пояснення сторін, свідків, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, суд доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до копії довідки КП"Надія" від 06.10.2016 [PERSON] проживає та прописана по [ADDRESS] разом з дітьми [PERSON] , [PERSON] та колишнім чоловіком [PERSON] (Т.1 а.с.5). З акту №70 від 06.10.2016, складеного КП "Надія" вбачається, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] за даною адресою не проживає (Т.1 а.с.6). Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.12.2003 [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (Т.1 а.с.7). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу є [PERSON] (Т.1 а.с.8). Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду від 12.03.2012 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с.9). Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду від 02.07.2015 по справі №456/1503/15-ц відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири (Т.1 а.с.12-13). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30.10.2015 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. В задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири відмовити (Т.1 а.с.10-11). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09.08.2016 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09.08.2016, актовий запис №263. Після реєстрації шлюбу дружині прізвище змінено на « [PERSON] » (Т.1 а.с.14). Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] виданого УПСЗН Стрийської міської ради таке видане [PERSON] [INFO] як дитині з інвалідністю (Т.2 а.с.47). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 05.01.2021 загальна заборгованість боржника [PERSON] зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа №2/1323/283 виданого 12.03.2012 станом на 1.1.2021 становить 128 912,01 грн. (Т.2 а.с.49-50). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, за змістом яких позивачка з відповідачем жили погано. Вона допомагала і допомагає доглядати за донькою позивачки [PERSON] . Зазначила, що відповідач дітям не допомагає, вже 12 років не бачила його в квартирі позивачки, знає, що він має іншу сім`ю. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, за змістом яких вона є хресною мамою доньки позивачки. [PERSON] з відповідачем жили погано і пізніше розлучились. Відповідач не платить аліменти, дітьми не цікавиться. У квартирі [ADDRESS] після розлучення, приблизно 12 років не бачила [PERSON] , речей відповідача в квартирі немає. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, за змістом яких вона часто приходить в гості до позивачки, не бачила щоб відповідач приходив до дітей додому, речей його в квартирі немає. Бачила відповідача з іншою жінкою та дитиною. Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із не проживанням відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад встановлені законом строки. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Так, відповідно до частини 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник (наймач) має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Викладене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою 16 січня 2012 року за наслідком розгляду справи №6-57цс11. Також, при вирішенні спірних правовідносин суд враховує норми статей 64, 150 ЖК України. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] . Крім цього, встановлено, що 12 березня 2012 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Відповідач зареєстрований у цій квартирі, однак з 2010 року не проживає в ній, за комунальні послуги за квартиру не сплачує. Однак реєстрація відповідача в даній квартирі перешкоджає позивачці в повній мірі користуватися і розпоряджатися свої житлом. Суд звертає\~увагу,що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] \~ про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири відмовлено. На заперечення позовних вимог відповідачем не представлено суду жодних доказів. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності та беручи до уваги те, що відповідач не проживає у вказаній квартирі без поважних причин більше одного року, у зв`язку з чим, зважаючи на вимоги частини 1 ст. 71 ЖК України, втратив право на користування жилим приміщенням у цій квартирі, тому суд вважає позовні вимоги підставними і такими, що підлягають до задоволення. На підставі статей 319, 391, 405 ЦК України, статей 72, 163 ЖК України та

Outcome: approved