Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом у якому зазначив, що він працював у відповідача на посаді економіста та звільнився 05.11.2013 року. При звільненні позивач не виплатив всіх належних йому сум, а тому просить стягнути з відповідача 3968,74 грн. не виплаченої заробітної плати та зобов'язати відповідача обчислити та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 06.11.2013 року по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Зазначив, що знав про можливість отримання заборгованості з 04.03.2014 року, але не отримав її, бо на той час вже подав позов і вважав, що вірним буде вирішити цей спір в судовому порядку. Погодився на те, що період затримки розрахунку закінчився 04.03.2014 року. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили частково та зазначили, що на день звільнення позивача підприємство не мало коштів для виплати йому заробітної плати. Коли така можливість з'явилася, позивач був повідомлений листом про необхідність отримання розрахунку, а потім ці кошти направлялися йому переказом, але той відмовився їх отримувати. Заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 3298,32 грн.. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з трудовою книжкою позивача /а.с.2-4/ та наказу ДП ДГ "Чернігівське" /а.с. 5/ він працював економістом на цьому підприємстві та був звільнений з 05.11.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно цієї статті при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Проте, в порушення зазначених вимог розрахунок з позивачем не був проведений. Листом від 04.03.2014 року, який згідно поштового відправлення та штампу на конверті позивачем отриманий 06.03.2014 року, ДП ДГ "Чернігівське" повідомило його про отримання заборгованості по заробітній платі на загальну суму 3298,32 грн. Позивач в судовому засіданні погодився з такою сумою заборгованості та зазначив, що його розрахунок є невірним, оскільки у нього не було відповідних документів для його обрахування. Таким чином саме ця сума підлягає стягненню з відповідача, оскільки позивач її так і не отримав, а переказ направлений йому підприємством був повернутий відповідно до платіжного доручення №0475 від 17.03.2014 року. За ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Посилання представників відповідача на відсутність коштів у підприємства не звільняють його від відповідальності передбаченої ч.1 ст.117 КЗпП України, оскільки не свідчать про відсутність вини власника або уповноваженого органу у невиплаті належних працівникові при звільненні сум. При цьому, оскільки суд розглядає справу в межах позовних вимог, а позивач просить саме зобов'язати відповідача обчислити та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, як він уточнив у судовому засіданні з 06.11.2013 року по 04.03.2014 року, то ця позовна вимога підлягає задоволенню, так як такий обов'язок у підприємства щодо працівника існує. Судові витрати необхідно стягнути з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від їх сплати, а його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial