Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

01 жовтня 2020 року представник позивачки [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , яка дії в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] про усунення перешкод в володінні та користуванні майном шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради. В обґрунтування вимог зазначила, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування. На даний час в квартирі зареєстровані [PERSON] та її донька [PERSON] , які жодного дня в ній не проживали, особистого їх майна в ній немає. Реєстрація відповідачів в квартирі створює для позивачки як для власника, перешкоди, адже вона змушена нести витрати з оплати комунальних послуг з урахуванням зареєстрованих в квартирі відповідачів та розпорядитись нею.Тому просить усунути перешкоду у праві власності визнавши [PERSON] , [PERSON] втратившими право користування житловим приміщенням. Представник позивачки до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи -Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Мамаєва С.В. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 27 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Л.М. З інформації, виданої Відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 02 вересня 2020 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 01 листопада 2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Винницькій області, [PERSON] та [PERSON] , 01 листопада 2016 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 2689. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Відповідно до ст.ст.317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з вимогами ст.150 ЖК України, ст.383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі добровільно, без поважних на те причин не проживають за адресою спірної квартири понад рік, чим створюють позивачці перешкоди в користування нею. Приймаючи до уваги те, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а відповідачка [PERSON] , будучи зареєстрованою у вказаній квартирі, але фактично не проживаючи в ній, перешкоджає позивачці у користуванні та розпорядженні нею своєю власністю, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] та визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Щодо неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. У відповідності до висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 11 січня 2021 року, з метою соціального захисту неповнолітньої дитини, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради, вважає неможливим зняти неповнолітньої [PERSON] , [INFO] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч.1 ст.163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання неповнолітньої [PERSON] , такою, що втратила право користування житлом є обґрунтованими і також підлягають задоволенню.

Outcome: approved