Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою в якій просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Ленінського районного відділу у м. Харкові зняти з реєстрації місця проживання [PERSON], ІПН [NUMBER], паспорт серії [NUMBER], виданий Вовчанським РВ УМВС України в Харківській області 22.06.2011 р. за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що позивач є власником частини житлового будинку [ADDRESS]. 03 червня 2008 року за згодою позивача за вказаною адресою у належній позивачу квартирі в будинку, виключно формально без достатніх правових підстав, було зареєстровано місце проживання відповідача, [PERSON], в той час як він не має права користування вказаним житлом, оскільки не є членом сім'ї позивача, жодних договорів з надання відповідачу права на проживання (користування майном) між сторонами спору не укладалось. Відповідач фактично до будинку не вселявся, речі не перевозив. З моменту реєстрації та до звернення позивача з цим позовом (понад 6 років) за вказаною адресою не проживає, витрат по утриманню не несе. Реєстрація місця проживання відповідача в даному будинку створює для позивача перешкоди у користуванні майном. Так, позивач вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб, передавати кореспонденцію відповідача, що надходить на адресу його реєстрації, відповідати на телефонні дзвінки, що адресовані відповідачу тощо. Також, окреслена реєстрація місця проживання створює для позивача перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою на підставі відповідних довідок з місця роботи тощо. Представник позивача до судового засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач до судового засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником частини житлового будинку [ADDRESS] відповідно до договору дарування житлового будинку від 19.05.2000 р. ( а.с. 5). 03 червня 2008 року [PERSON] було зареєстровано у належній позивачу квартирі за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 12, 15-16). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Враховуючи те, що [PERSON] не є членом сім'ї, відповідно не має права користування, більше того, жодних договорів з надання відповідачу права на проживання між сторонами не укладалось. Відповідач фактично до будинку не вселявся, речі не перевозив, більше 6 років за вказаною адресою не проживає, витрат по утриманню не несе. Реєстрація місця проживання відповідача в даному будинку створює для позивача перешкоди у користуванні майном, оскільки [PERSON] вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб, передавати кореспонденцію відповідача, що надходить на адресу його реєстрації, відповідати на телефонні дзвінки. Також, окреслена реєстрація місця проживання створює для позивача перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою на підставі відповідних довідок з місця роботи. Отже, відповідач, по-перше, не має належних прав користування житлом, по-друге, фактично ніколи не проживав за вказаною адресою, тому реєстрація місця проживання відповідача не підтверджує відомостей про його місце проживання, як того вимагає закон. Висновок про відсутність правових підстав користування майном підтверджується наступним. Закон передбачає дві підстави користування чужим житлом: за законом - на підставах спільного проживання власника житла та членів його сім'ї (інших осіб) та за договором користування житлом. Інших підстав правомірного користування чужим житлом законом не передбачено. Відповідач не є членом сім'ї власника майна. Житловим кодексом України, передбачено право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), лише у випадку спільного проживання разом з ним у будинку (квартирі) відповідно до ч 1 ст. 156 ЖК Української РСР. При цьому, ЖК обмежено встановлює коло членів сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, у зазначених нормах, обов'язковою підставою для їх застосування є спільне проживання власника житла та членів сім'ї власника жилого будинку. Оскільки відповідач не входить до кола членів сім'ї власника та не може бути визнаний членом сім'ї власника за наслідком постійного проживання разом з власником і веденням спільного господарства, отже, законних підстав користування майном він, відповідно, не має. Окрім того, будь-яких угод щодо користування відповідачем житлом позивача між сторонами спору не укладалось. Відповідно до ч. 1 ст 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Аналогічні вимоги щодо договору найму житлового приміщення в будинках (квартирі), що належать громадянинові, передбачено і ст. 158 ЖК Української РСР. Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла згідно ч. 1 ст. 820 ЦК України. Отже, розмір плати є істотною умовою договору, яка має бути погоджена сторонами. У разі відсутності чого, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є неукладеним. Договір найму житла сторони спору не укладали, розмір оплати не погоджували. Як встановлено в судовому засіданні, факт відсутності будь-яких інших домовленостей про користування майном підтверджується тим, що в період реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою фактично у будинку мешкала та мешкає сім'я позивача. Відповідач не вселявся до житла та не мав намір, оскільки реєстрація місця проживання здійснена була з інших підстав, не пов'язаних з користуванням майном та проживанням у ньому. Таким чином, у відповідача відсутні правові підстави користуватися відповідним житлом. Як передбачено п 1.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України від 012 року № 1077 реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Згідно з абз 4 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Пунктом 2.1. вищезазначеного Порядоку № 1077 передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів надання адміністративних послуг - до відповідного центру, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання. Згода надається у разі наявності між власником та особою, що реєструє місце свого проживання, домовленості про користування житлом. Фактично реєстрація місця проживання є фіксацією дійсної адреси місця проживання особи та здійснюється за наслідком наявності у особи правових підстав користування відповідним житлом. Натомість, сторони будь-яких договорів з надання у користування житла відповідачу не укладали. Реєстрація місця проживання відповідача здійснена без належних на те підстав та не підтверджує відомостей про його місце проживання, як того вимагає закон. Окрім того, реєстрація місця проживання відповідача в даному будинку створює для позивача перешкоди у користуванні майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.п 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року N 5 застосовуючи положення статті 391 ЦК, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Наведені в позові перешкоди у користуванні як то сплата комунальних платежів у рахунку зареєстрованого за відповідною адресою відповідача, вплив реєстрації місця проживання на отримання позивачем житлових соціальних пільг тощо, відповідно до статей 391, 396 ЦК є підставами задоволення позову. Враховуючи рекомендації, надані Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних прав в Листі від 28.01.2013 р N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», беручи до уваги Постанову Верховного Суду України від 16 січня 2012 року позивач зазначає, що за даних обставин справи відповідач не має права користування житлом, оскільки фактично його не набув. Враховуючи те, що відповідач не набував та не має права на користування кв. 3 в житловому будинку [ADDRESS], фактично за вказаною адресою ніколи не проживав, жодних дій з утримання майна не ніс, реєстрація місця проживання відповідача за вказаною адресою не підтверджує дійсного місця проживання як того вимагає закон та порушує права позивача на вільне користування своїм майном, створюючи перешкоди у такому користуванні, даний позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved