Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

01.04.2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із наведеним вище позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого зазначав наступне. 17.04.2008 року АТ КБ «ПриватБанк» (раніше - ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] шляхом підписання заяви уклали договір № б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 2 700, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік (відсотки та кредитний ліміт в подальшому змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (03/16). [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом у цій заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит, водночас відповідач порушив умови договору і має прострочену заборгованість станом на 28.02.2015 року в сумі 22 560, 55 грн., яка склалася із тіла кредиту - 13 979, 04 грн., відсотків за користування кредитом - 6 969, 10 грн., пені та комісії - 300, 00 грн., штрафу (фіксованої частини) - 250, 00 грн. та штрафу (процентної складової) - 1 062, 41 грн. [PERSON] в добровільному порядку не вжив заходів щодо погашення заборгованості, а тому АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вищевказаним позовом. З огляду на вказане, позивач просив стягнути з [PERSON] зазначену вище суму заборгованості за кредитним договором, а також суму понесених судових витрат у розмірі 243 грн. 60 коп. 30.04.2015 року у вказаній цивільній справі було ухвалено заочне рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі, а з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором від 17.04.2008 року б/н в сумі 22 560, 55 грн. Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 28.03.2018 року за заявою [PERSON] було скасоване заочне рішення Розівського районного суду Запорізької області від 30.04.2015 року і справу призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження на 26.04.2018 року. Ухвалою суду від 20.06.2018 року було закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті на 18.07.2018 року. В останній раз справа була призначена до судового розгляду на 06.06.2019 року. Під час розгляду справи представник позивача Бучакчийський С .В. , підтримавши позов пояснив, що 17.04.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким Банк виконав свої зобов`язання надавши відповідачу кредитні кошти, водночас відповідач порушив умови договору, внаслідок чого станом на 28.02.2015 року за вказаним договором утворилась заборгованість в сумі 22 560, 55 грн. При цьому, стосовно заборгованості за пенею та комісією представник позивача зазначив, що ця заборгованість утворилась за комісією, як то передбачено умовами договору. З урахуванням зазначеного, представник позивача просив позов задовольнити та стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 22 650, 55 грн., а також суму понесених судових витрат в розмірі 243 грн. 60 коп. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] , заперечуючи проти позову в судовому засіданні пояснили, що при укладенні кредитного договору [PERSON] була надана лише кредитна картка терміном до 10/11 (в подальшому терміном до 10/15 та 03/16), при цьому не були роз`ясненні умови самого кредитування, внаслідок чого він, зокрема не був обізнаний про кредитний ліміт та базову процентну ставку по цьому ліміту на момент підписання договору. Крім того, відповідач та його представник ставили під сумнів відповідність Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені до позовної заяви, і які є однією із складових кредитного договору, тим Умов та Правилам надання банківських послуг, що діяли на час укладення договору. При цьому відповідач не заперечував, що користувався кредитними коштами до 2015 року, вносив відповідні платежі, а тому вважав, що він вже погасив заборгованість, яка утворилась у нього за вказаним договором. Окрім цього, під час розгляду справи, відповідачем було з`ясовано, що з його кредитної картки невідома особа систематично викрадала кошти, використовуючи банкомат 7682, що розташований в магазині по вул. Безуха, 143 корп. А в с. Білосарайська коса Мангушського району Донецької області, де він ніколи не був. Вперше кошти в сумі 500 грн. було знято в банкоматі 27.01.2010 року, в подальшому за аналогічних обставин: 10.02.2010 року - 900 грн., 22.02.2010 р. - 280 грн., 10.04.2010 р. - 1100 грн., 23.04.2010 р. - 680 грн., 14.05.2010 р. - 80 грн., 04.06.2010 р. - 260 грн., 26.06.2010 р. - 120 грн., 29.06.2010 р. - 20 грн., 30.07.2010 р. - 20 грн., 13.08.2010 р. - 1000 грн., 30.08.2010 р. - 100 грн., 28.10.2010 р. - 180 грн., 12.11.2010 р. - 2000 грн., 04.02.2011 р. - 1000 грн., 02.04.2011 р. - 4000 грн., 06.04.2011 р. - 4000 грн. та 2000 грн., 11.04.2011 р. - 160 грн., 09.06.2011 року - 1000 грн., а всього з січня 2010 року по червень 2011 року - 23 400 грн., внаслідок чого він звернувся до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, і відповідні дані було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. На підставі викладеного, а також з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18), відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні в них докази та надавши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 17.04.2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання заяви уклали договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 700, 00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік (кредитний ліміт та відсотки змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - останній день березня 2016 року. При цьому, [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом у цій заяві (а.с. 7, 65 т. 1). Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач [PERSON] повинен був здійснювати щомісячними платежами, надаючи Банку до 25 числа кожного місця кошти на погашення кредиту та відсотків у розмірі 7 % (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), упродовж строку кредитування (а.с. 8 т. 1, а.с. 68 т. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд приходить до висновку, що укладений між сторонами кредитний договір від 17.04.2008 року, по своїй суті є договором приєднання, відповідно до ст. 634 ЦК України. Частиною 1 статті 1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти, (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Нормами статті 611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Пунктом 6.6 Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умов), клієнт зобов`язався у разі невиконання зобов`язань за Договором на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), сплатити винагороду Банку (а.с. 12 т. 1). За несвоєчасне виконання боргових зобов`язань (користування простроченим кредитом і овердрафтом) позичальник, зокрема зобов`язався сплатити комісію, розміри якої визначаються Тарифами (п. 5.5.1, п. 6.5 Умов) (а.с. 12, 14 т. 1). При порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язався сплатити Банку штраф (п. 8.6 Умов) (а.с. 12 зв. ст. т. 1). Позичальник [PERSON] користувався коштами, разом з цим, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором та у виписці по картрахунку (а.с. 4-6, 188-195 т. 1). Таким чином, згідно до позовних вимог, [PERSON] станом на 28.02.2015 року має заборгованість за кредитним договором в сумі 22 560, 55 грн., яка склалася із тіла кредиту - 13 979, 04 грн., відсотків за користування кредитом - 6 969, 10 грн., пені та комісії - 300 грн., штрафу (фіксованої частини) -250, 00 грн. та штрафу (процентної складової) - 1 062, 41 грн. Суд погоджується із позовними вимогами Банку стосовно наявності у [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором у вигляді тіла кредиту в розмірі 13 979, 04 грн., процентів за користування кредитом в розмірі - 6 969, 10 грн., оскільки проценти були нараховані станом на 28.02.2015 року, тобто до закінчення строку дії картки (03/16), а тому вважає, що позов в цій частині слід задовольнити. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] пені та комісії в розмірі 300, 00 грн., штрафу (фіксованої частини) в розмірі 250, 00 грн. та штрафу (процентної складової) в розмірі 1 062, 41 грн., суд зазначає наступне. Пунктом 5.5.1 Умов визначено, що за несвоєчасне виконання боргових обов`язків (використання простроченого кредиту та овердрафту) власник карти сплачує проценти за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких встановлюються Тарифами (а.с. 14 т. 1). Відповідно до п. 6.5 Умов, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором (а.с. 12 т.1). Таким чином, умовами кредитного договору передбачено правові наслідки за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у виді комісії, що підтвердив в судовому засіданні і представник позивача. При цьому пеня як неустойка за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань умовами даного кредитного договору не передбачена, а тому суд вважає, що в даному випадку має місце заборгованість в розмірі 300 грн. саме у виді комісії. Крім того, умовами Договору передбачена сплата штрафів, як виду цивільно -правової відповідальності за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більш ніж на 120 днів (п. 8.6 Умов) (а.с. 12 зв. ст. т. 1). Водночас, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Оскільки в даному випадку штраф і комісія є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15). За таких умов, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги Банку в частині стягнення за вказаним договором з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 300 грн., і відмовляє у задоволенні позову щодо стягнення з останнього штрафів (фіксованої частини) в розмірі 250, 00 грн. та штрафу (процентної складової) в розмірі 1 062, 41 грн. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк», як на підставу своїх вимог до відповідача [PERSON] , а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17.04.2008 року станом на 28.02.2015 року в сумі 21 248, 14 грн., яка склалася із тіла кредиту - 13 979, 04 грн., процентів за користування кредитом - 6 969, 10 грн. та комісії - 300 грн. В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити. При цьому суд відхиляє доводи відповідача та його представника стосовно того, що при укладенні кредитного договору відповідачу не були роз`ясненні умови кредитування, оскільки як вбачається зі змісту заяви, останній своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації по кредитуванню, зокрема про процентну ставку, кредитний ліміт і погодився з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, яка видається в одному екземплярі та залишається у клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (останні викладені у довідці про умови кредитування, яка також підписана відповідачем) складають між ним та Банком договір (а.с. 7, 8, 65, 68 т. 1). Безпідставними суд вважає і аргументи відповідача та його представника про те, що долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, не відповідають дійсним Умовам та Правилам надання банківських послуг, що діяли на час укладення кредитного договору, оскільки доказів, які б беззаперечно спростовували ці обставини судом не встановлено. Стосовно посилань представника відповідача на необхідність застосування у даній справі правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18), то виходячи з фактичних обставин встановлених судами у цій справі, відповідач виявивши безпідставне списання коштів невідкладно повідомив позивача (Банк) та правоохоронні органи про цей факт, внаслідок чого було порушено кримінальне провадження і встановлено особу, яка знімала грошові кошти, а також інші обставини, які вказували на несанкціоноване списання коштів, чого у даній справі відсутнє. Так, згідно до п. п. 6.11, 6.12, 7.1 Умов, клієнт повинен вжити заходи про інформування Банка та правоохоронних органів про незаконне використання картки, ПІН - коду та інше (а.с. 12, 14 зв. ст. т. 1). Водночас згідно до матеріалів справи, відповідач [PERSON] звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення, передбаченого статтями 185 та/або 190 КК України лише у серпні 2018 року, а до Банку для вжиття відповідних заходів, згідно до Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затверджених постановою правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705, лише у вересні 2018 року, що враховуючи період заволодіння, на твердження відповідача, невідомими особами грошовими коштами з його кредитної картки (січень 2010 р. - червень 2011 р.), викликає певні сумніви у наявності таких обставин, зокрема з огляду і на відсутність позитивного результату за наслідками проведення досудового розслідування за його заявою (а.с. 96, 97, 98 т. 2). При цьому доводи відповідача про те, що невідома особа заволоділа коштами з його кредитної картки використовуючи банкомат 7682, що розташований в магазині по вул. Безуха, 143 корп. А в с. Білосарайська коса Мангушського району Донецької області, в період коли він активно користувався кредитною карткою, до того ж виходячи з його пояснень, кредитну карту він не втрачав, її не викрадали, і свої особисті дані він нікому не передавав, то залишити поза увагою відсутність на картковому рахунку таких значних сум, на переконання суду, було неможливо. Окрім того, банкомат за допомогою якого були за посиланням відповідача зняті грошові кошти, розташований у населеному пункті неподалік від м. Маріуполя, де на той час працював відповідач (приблизно 30 км), що також може свідчити про необґрунтованість його доводів. До того ж виходячи з відповіді АТ КБ «ПриватБанку» від 14.12.2018 р. № 20.1.0.0.0/7-181114/1659, при знятті грошових коштів з платіжної картки відповідача був правильно введений ПІН-код картки (а.с. 132 т. 2). За таких умов, суд доходить висновку, що відповідач був обізнаний про умови кредитування, протягом тривалого часу активно користувався коштами, що він не заперечував, при цьому щодо незаконного заволодіння його коштами не заявляв, а тому така процесуальна поведінка відповідача, на думку суду, свідчить про створення штучних умов для уникнення цивільно-правової відповідальності за зобов`язаннями, які виникли по вказаному договору. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з [PERSON] в сумі виходячи з розрахунку: (21 248, 14 грн. (розмір задоволених позовних вимог) * 243, 60 грн. (розмір судових витрат) / 22 560, 55 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 229, 43 грн.

Outcome: partial