Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

У березні 2017 року до суду звернулися [PERSON] та [PERSON] з позовом до Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 17 травня 2009 року помер їх батько - [PERSON], якому належало домоволодіння, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, с.Морозівське, вул.Новоселівка,26. Після його смерті спадщину фактично прийняла матір позивача та дружина померлого - [PERSON], яка померла 27 серпня 2009 року, та не встигла оформити спадщину. Позивачі, як спадкоємці за законом, у встановлений законом строк, звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Тому позивачі просять визнати за ними, кожним окремо, право власності на 1/2 частину домоволодіння №26 по вул.Новоселівка в с.Морозівське Павлоградського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] Позивачі у судове засідання не зявилися, надали суду заяви у яких просять суд про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити. Представник відповідача - Вербківської сільської ради Павлоградського району, надав суду заяву у якій просить суд про розгляд справи за його відсутності, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи - Другої [PERSON] державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надав заяву у якій просить суд про розгляд справи без його участі. Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 17 травня 2009 року помер [PERSON], який позивачам доводився рідним батьком, що підтверджується, свідоцтвом про смерть та свідоцтвами про народження, свідоцтвом про укладення шлюбу в частині зміни прізвища позивача [PERSON] (а.с.19,16,17). Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно регулюється Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності з 27.01.2005. \~ Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинним нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Отже, виникнення права власності у спадкодавця на житловий будинок не залежало від державної реєстрації цього права. Оскільки, житлове домоволодіння, що є предметом даного позову, було побудовано у продовж 1961 - 1991 років, тобто до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то порядок державної реєстрації зазначеного житлового будинку, повинен був проводитися відповідно до Інструкції \~про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 (далі Інструкція). Відповідно до Інструкції, об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. У період чинності вказаної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися у тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Отже, записи у погосподарських книгах можуть визнаватися в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. Як вбачається з виписки з погосподарчої книги №28, виданої Вербківської сільською радою Павлоградського району 22.03.2017р., власником домоволодіння №26 по вул.Новоселівка у с.Морозівське Павлоградського району, значиться [PERSON] (а.с.5), що також підтверджується копією технічного паспорту на зазначений будинок (а.с. 8). Проте, у встановленому порядку [PERSON] своє право власності на нерухоме майно не зареєстрував, оскільки за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповіді КП Павлоградське БТІ від 16.05.2017 р. № 51 на запит суду, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, с.Морозівське, вул.Новоселівка,26, не зареєстровано. За таких обставин, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що підтверджено право власності померлого [PERSON] на домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, с.Морозівське, вул.Новоселівка,26. [PERSON] помер 17 травня 2009 року, на момент його смерті з разом з ним проживала та була зареєстрована його дружина - мати позивачів [PERSON], яка була спадкоємцем за законом першої черги, та належним чином прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.03.2017 р. Другою [PERSON] державної нотаріальної контори. Інші спадкоємці за законом першої черги після смерті [PERSON] - позивачі по справі, спадщину не приймали, так як у встановлений законом строк з відповідними заявами нотарільної контори не звертались, зі спадкодавцем на момент його смерті не проживали, що підтверджується відповіддю нотаріуса від 26.04.2107 року № 916/01-16 на запит суду та інформаційною довідкою зі спадкового реєстру № 47553933. Мати позивачів - [PERSON] померла 27 серпня 2009 року (а.с.18). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], належним чином в установлений законом строк прийняла спадщину після померлого [PERSON], але до моменту смерті 27.08.2009 року, своє право власності на спадкове майно не оформила. Відповідно до п.1 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, право на спадщину [PERSON] щодо майна її померлого чоловіка [PERSON], зокрема домоволодіння №26 по вул.Новоселівка у с.Морозівське Павлоградського району, входить до складу спадщини після її смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх матері [PERSON], що підтверджується що підтверджується, свідоцтвом про смерть та свідоцтвами про народження, свідоцтвом про укладення шлюбу в частині зміни прізвища позивача [PERSON] (а.с.19,16,17). Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивачі спадщину, яка відкрилася після смерті їх матері [PERSON] прийняли, оскільки в установлений законом строк звернулись з відповідними заявами до нотаріальної контори, що підтверджується відповіддю нотаріуса від 03.05.2107 року № 954/01-16 на запит суду. Постановою нотаріуса Другої [PERSON] державної нотаріальної контори від 13 березня 2017 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві (а.с.15). Як вбачається із вказаної постанови, позивачі [PERSON] та [PERSON] своєчасно звернулися з заявами про прийняття спадщини - 23 жовтня 2009 року. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~ Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Статтею 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимоги позивачів такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи, а також визнані відповідачем.

Outcome: approved