Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу у формі довідки-рахунку, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила автомобіля марки FORD FIESTA, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], а також стягнути з відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач з 6 липня 1997 року до 4 січня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Влітку 2008 року під час перебування в шлюбі вони придбали автомобіль марки FORD FIESTA, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 6 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, визнано за ним та [PERSON] право спільної часткової власності на вказаний автомобіль, по 1/2 частині за кожним. Проте, згідно повідомлення Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Миргород, Миргородського, Великобагачанського та Шишацького районів, підпорядкованого управлінню Державної автомобільної інспекції України у Полтавській області, від 31.01.2015 року позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] 30 жовтня 2014 року зняла автомобіль, що є їх спільною частковою власністю, з обліку для реалізації. Станом на 31 січня 2015 року даний автомобіль перереєстрований згідно довідки-рахунку в Новгородківському центрі УДАІ на [PERSON] Таким чином відповідач [PERSON] продала належний їм на праві спільної часткової власності автомобіль відповідачу [PERSON], чим порушила право власності позивача на 1/2 частину автомобіля та норми діючого законодавства в частині відчуження належної останній частки у спільній частковій власності. З цих підстав, посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 216, 316, 317, 321, 356, 358, 361, 362 ЦК України, просив визнати вказаний договір купівлі-продажу недійсним. Під час судового розгляду справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати недійсним договір купівлі-продажу у формі довідки-рахунку від 29 жовтня 2014 року, виданої ФОП [PERSON], згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила автомобіля марки FORD FIESTA, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], з підстав, зазначених в основному позові (а.с.89-90). Представник позивача адвокат [PERSON] (а.с.39, 40) у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з наведених у позовній заяві підстав, просила суд їх повністю задовольнити, вважала, що відповідач [PERSON] не мала права відчужувати спірний автомобіль, який є її спільною з позивачем частковою власністю, оскільки позивач не давав на це згоди. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного автомобіля та набула права власності на нього на законних підставах. Крім того пояснила, що у 2014 році вона звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про розподіл спільного майна подружжя. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 травня 2014 року її позовні вимоги задоволено, зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, а саме: припинено право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на майно: автомобіль FORD FIESTA, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], грошові кошти станом на 04.01.2013р. в сумі 153876,08 грн., гараж [NUMBER] площею 26,1 кв.м. по [ADDRESS]. Визнано за нею право особистої приватної власності на вказаний автомобіль, грошові кошти в сумі 75263,62 грн., стягнуто з неї на користь [PERSON] 21674,42 грн. як 1/2 вартості спірного автомобіля. Вказане рішення було оскаржене [PERSON], але він не просив визнавати за ним право власності на автомобіль, а знову прохав тільки стягти з неї кошти за автомобіль, отже, хоч рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області і не набрало законної сили, вона вважала себе власником спірного автомобіля, мала потребу ним розпорядитися на свій розсуд, тому 30.08.2014 року продала його за 43000 грн. шляхом оформлення довіреності для зняття автомобіля з обліку і перереєстрації на іншу особу. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2014р. було визнано за нею та [PERSON] право спільної часткової власності на спірний автомобіль по 1/2 частині за кожним. Також за нею визнано право особистої приватної власності на грошові кошти в сумі 76938,04 грн., які стягнути з [PERSON] на її користь. Вважала, що право власності [PERSON] могло мати місце тільки після реєстрації його в органах ДАІ, а рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2014 року в органах УДАІ УМВС України в Полтавській області зареєстроване не було. Не заперечувала, щоб із суми боргу [PERSON] перед нею 76938,04 грн. було відраховано 21674,42 грн., як такі що їй повернуті, тобто вартість 1/2 спірного автомобіля на час його відчуження. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Заболотній П.Л. на неодноразові виклики суду у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового засідання були щоразу повідомлені належним чином (а.с. 26, 44, 55, 65, 75, 94, 98), заперечень проти позову до суду не подавали. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] з 1997 року по 2013 рік перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25.12.2012 року, яке набрало законної сили 04.01.2013 року, шлюб між ними розірваний. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набули автомобіль FORD FIESTA, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі [NUMBER]. Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 6 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили (а.с.7-9). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згаданим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06.10.2014 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на автомобіль FORD FIESTA, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] по 1/2 частині за кожним. За повідомленням Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування населення Долинського, Новгородківського та Устинівського районів при УМВС України в Кіровоградській області за № 777 від 06.08.2015 року вказаний транспортний засіб був перереєстрований 30.10.2014 року Новгородківським Центром ДАІ 3511, змінено державний номер з [NUMBER] на [NUMBER] та зареєстровано на нового власника [PERSON], довідка-рахунок ВІА780329 від 29.10.2014 року (а.с.97). Вказана довідка-рахунок видана ФОП [PERSON] на автомобіль FORD FIESTA, ідентифікаційний номер [NUMBER], вартістю 84000 грн. (а.с.83). Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим Постановою КМУ від 11 листопада 2009 року № 1200, визначено механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, тракторами, самохідними шасі, самохідними сільськогосподарськими, дорожньо-будівельними і меліоративними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами та транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва (далі - транспортні засоби) та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, які перебували в користуванні і були зареєстровані в установленому законодавством порядку. Відповідно до п. 12 Порядку суб'єкт господарювання для продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки. Усі графи довідки-рахунка, акта приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою суб'єкта господарювання та скріплюються круглою печаткою. У графу "вартість" вноситься вартість продажу транспортного засобу або складової частини, що має ідентифікаційний номер, у грошовій одиниці України (п. 14 Порядку). Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 7 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, є довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. З огляду на положення зазначених нормативно-правових актів, суд дійшов висновку, що довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. Доводи відповідача [PERSON] про те, що 30.08.2014 року спірний автомобіль був нею проданий шляхом надання довіреності для зняття автомобіля з обліку та перереєстрації на іншу особу суд не приймає до уваги, тому що вони не підтверджені доказами, які відповідно до ст.60 ЦПК України мали бути надані цим відповідачем. Клопотання про витребування вказаних доказів нею також не заявлялось. Крім того, згідно зі ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Видачу генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб без укладення договору купівлі - продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Посилання відповідача [PERSON] на те, що право власності позивача на 1/2 частину автомобіля могло виникнути тільки після його реєстрації в органах ДАІ, є безпідставним, тому що реєстрація транспортних засобів, передбачена ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" не має правовстановлюючого значення, оскільки з такою реєстрацією законодавець не пов'язує виникнення у особи права власності. В той же час, згідно ст. 124 Конституції України та ч. 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Отже право власності на 1/2 частину спірного автомобіля виникло у позивача 06.10.2014 року, а до того, відповідно до ст.60 СК України, цей автомобіль перебував у спільній сумісній власності позивача та відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст. 364 ЦК України компенсація співвласникові вартості його частки може бути надана лише за його згодою. Враховуючи вимоги ст.11 ЦПК України та те, що позивач не висловлює згоди на отримання грошової компенсації за свою частку спірного автомобіля, суд не вважає за можливе зарахувати половину вартості автомобіля в рахунок погашення боргу позивача перед відповідачем [PERSON], про що заявляла остання у заперечення позову. Згідно ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Враховуючи наведене вище, а також те, що спірний договір купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу є угодою щодо розпорядження майном, яке є об'єктом спільної часткової власності і вчинений з недодержанням стороною правочину вимог, встановлених ч.1 ст.203 ЦК України, тому що він суперечить вказаним вище нормам ЦК України, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам, оскільки відповідач [PERSON] порушила право власності позивача, здійснивши відчуження належної йому 1/2 частки автомобіля, отже вказаний правочин не може вважатися правомірним. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля між [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на те, що порушення права позивача сталося з вини відповідача [PERSON] з цього відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору. Оскільки позивачем не заявлялась вимога про витребування майна або застосування наслідків недійсності правочину, то даний позов є немайновим і судовий збір слід стягнути в розмірі, передбаченому законом для вимог немайнового характеру.

Outcome: approved