Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

01 серпня 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори, Другого відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції у Волинській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON], [PERSON] про звільнення майна з під арешту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 вересня 1992 року матірю позивача, [PERSON], що проживала у власному будинку по вул. Каштанова, 10 в м. Луцьку, складений заповіт на позивача та сина [PERSON] 06 березня 2014 року був складений ще один заповіт. 13 листопада 2016 року [PERSON] померла і після її смерті відкрилася спадщина у вигляді спірного будинку. Позивачу з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що на підставі ухвали Луцького міського суду від 04 березня 1999 року в якості забезпечення позову про відшкодування збитків та моральної шкоди за позовом [PERSON] до ТОВ «Трансбудсервіс» накладено арешт на спірну квартиру. Позивач зазначає, що спірний будинок ніколи не входив до майнового комплексу ТОВ «Трансбудсервіс» та не належав цьому підприємству. Посилаючись на положення ст.ст. 321, 391 ЦК України позивач просить суд зняти арешт за реєстраційним номером 6721067 накладений Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Луцького міського суду від 04 березня 1999 року на майно, а саме майновий комплекс за адресою м. Луцьк, вул. Каштанова, 10 (а.с.1 зворот). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити. Відповідач, Другий відділ державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції у Волинській області у письмових запереченнях від 07 серпня 2017 року просить суд відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог до Другого ВДВС ГТУЮ у Волинській області, оскільки відділ не має жодного відношення до спірного арешту. Справу просять слухати за їх відсутності (а.с.12). Відповідач, [PERSON] державна нотаріальна контора у письмовій заяві від 12 жовтня 2017 року просить суд розглядати справу за їх відсутності, претензій не мають (а.с.83). Треті особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Заслухавши пояснення позивача та третіх осіб, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 26 жовтня 1991 року та свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26 жовтня 1991 року, які видані державним нотаріусом Першої [PERSON] державної нотаріальної контори, [PERSON] належав житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою м. Луцьк, вул. Каштанова, 10 (а.с.42-44). 13 листопада 2017 року [PERSON] померла (а.с.24). Як слідує з матеріалів спадкової справи та сторонами не заперечується, позивач у справі [PERSON] є дочкою померлої [PERSON], третя особа [PERSON] - її сином, третя особа [PERSON] її онукою (дочкою позивача) (а.с.31, 49, 51, 55, 56). За час свого життя спадкодавець [PERSON] склала декілька заповітів: 1) від 23 вересня 1992 року, відповідно до якого спадкодавець заповіла спірний будинок [PERSON] (12/25 частин) та [PERSON] (13/25 частин) (а.с.2); 2) від 06 березня 2014 року, відповідно до якого спадкодавець заповіла спірний будинок [PERSON]Я (12/25 частин) та [PERSON] (13/25 частин) (а.с.35); 3) від 09 грудня 2015 року, відповідно до якого спадкоємець заповіла 57/100 частки спірного будинку [PERSON] (а.с.38). Як слідує з матеріалів справи, а також даних автоматизованої системи діловодства Луцького міськрайонного суду Волинської області, наразі між сторонами існує спір стосовно визнання недійсним заповіту від 09 грудня 2015 року (цивільна справа №161/7154/17), який судом наразі не вирішений (а.с.59-65). З даних Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна слідує, в ньому міститься архівний запис №6721067 який внесений Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Луцького міського суду від 04 березня 1999 року №3836, про накладення арешту на цілісний майновий комплекс за адресою Волинська область, м. Луцьк, вул. Каштанова, 10, який належить ТОВ «Трансбудсервіс» (а.с.70-71). З наявної у матеріалах справи ухвали від 03 березня 1999 року слідує, що судом вирішено задовольнити частково заяву [PERSON] Заборонено ТОВ «Трансбудсервіс» проводити відчуження належного товариству майна. Накладено арешт на майно [PERSON], який проживає у [INFO]. При цьому вказана ухвала містить дописку від руки «весь майновий комплекс м. Луцьк вул. Каштанова, 10» яка належним чином не застережена (а.с.73). В подальшому, згідно матеріалів цивільної справи в межах якої винесена ухвала від 03 березня 1999 року, позов [PERSON], [PERSON] до малого підприємства «Трансбудсервіс», [PERSON] Леонідвоича про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з МП «Трансбудсервіс» на користь [PERSON] 3\~000,00 грн. моральної шкоди. Стягнуто з МП «Трансбудсервіс» на користь [PERSON] 8\~894,28 грн. мтареіальної шкоди, 2000,00 грн. моральної шкоди, 450,00 грн. за надання юридичної допомоги, 73,20 грн. судовий витрат. В решті позову відмовлено. Питання про скасування заходів забезпечення позову не вирішувалося (а.с.86-87). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. У пункті 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» розяснено, що позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI). Відповідно до статті 156 ЦПК України 1963 року, який діяв станом на дату постановлення ухвали Луцького міського суду від 03 березня 1999 року, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до діючих тоді положень Глави 44 ЦПК України 1963 року, примусове виконання судових рішень покладалося на судових виконавців. Всупереч вищенаведеному, предявляючи позов про звільнення майна з під арешту, позивач не залучила як відповідачів особу, в інтересах якої накладено арешт на спірне майно, а саме [PERSON], а також боржника стосовно якого накладено арешт, тобто в даному випадку [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс», яке є діючою юридичною особою згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.67-69). Слід зазначити, що рішення суду про звільнення майна з під арешту безпосередньо впливає на права та обовязки вищенаведених осіб, оскільки вони можуть заперечувати стосовно належності спірного будинку до майна померлої [PERSON] В судовому засіданні з ініціативи суду на обговорення ставилося питання щодо залучення належних відповідачів позивачем, а саме залучення належного відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс» та [PERSON] на що позивач категорично зазначила, що не бажає подавати заяву щодо залучення зазначених осіб в якості відповідачів та вважає належним відповідачем саме [PERSON] державну нотаріальну контору . Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. Відповідано до ст..11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зазначене, на думку суду, є безумовною підставою для відмови у позові, оскільки позивачем предявлено позов до неналежних відповідачів, а клопотання про заміну неналежних відповідачів позивачем не заявлялося, хоча суд на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме обговорив питання щодо залучення до участі у справі як співвідповідачів [PERSON] та ТзОВ «Трансбудсервіс». На підставі наведеного та

Outcome: dismissed