Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивачка, [PERSON]) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Національної заслуженої капели бандуристів України ім. Г.І.Майбороди (далі по тексту - відповідач) про визнання незаконними і скасування дисциплінарних стягнень та відшкодування моральної шкоди. В процесі розгляду справи позивачка подала клопотання про відмову від позову в частині відшкодування з відповідача на її користь моральної шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.10.2014 року, провадження у справі в частині відшкодування моральної шкоди закрито. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що працює у відповідача на посаді заступника директора капели з 01.06.2000 року по даний час. Наказами №54 від 05.12.2012 року, №22-к від 04.04.2013 року, №68-к від 20.11.2013 року, №03-к від 13.01.2014 року, №20-к від 24.03.2014 року позивачка була притягнута до дисциплінарної відповідальності за невиконання своїх функціональних обов'язків. Вважає, ці накази незаконними та такими, що винесені з особистих мотивів генерального директора - художнього керівника та адміністрації капели, оскільки вона не вчиняла жодних дисциплінарних проступків, не порушувала трудової дисципліни та належним чином виконувала свої посадові обов'язки, визначені посадовою інструкцією. Зазначає, що неодноразово зверталась до відповідача із заявами про надання їй копій наказів про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, однак, відповідач кожний раз ухилявся від цього, відмовляючи в реєстрації заяви про надання цих документів. Вважає, що у відповідача відсутні будь-які дані, які б свідчили про порушення нею обов'язків працівника, визначених ст. 139 КЗпП України, застосування до неї стягнення у вигляді догани застосоване не у відповідності до вимог трудового законодавства, у зв'язку з чим просить визнати незаконними та скасувати накази №54 від 05.12.2012 року, №22-к від 04.04.2013 року, №68-к від 20.11.2013 року, №03-к від 13.01.2014 року, №20-к від 24.03.2014 року. В судових засіданнях позивачка та її представники [PERSON] та [PERSON] позов підтримували в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача Сергієнко П.В. та Курач Ю.В. заперечили з приводу задоволення позовної заяви, просили відмовити, зазначивши, що позовні вимоги незаконні та безпідставні, а відомості, викладені в позовній заяві, є неправдивими та такими, що вводять суд в оману. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює у відповідача з 1985 року. З приводу наказів щодо оголошення доган позивачу зазначила, що дані накази правомірні, оскільки позивачка систематично порушує дисципліну. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що коли був головою ради трудового колективу неодноразово розмовляв з позивачкою та просив її не піднімати рук на артистів, не піднімати ножиці, не тягати за волосся прибиральницю. Зазначив, що має неприязні стосунки з позивачкою вже тривалий час. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що має неприязні стосунки з позивачкою, вказала, що з позивачкою неможливо працювати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що про відносини позивачки та відповідача йому відомо з 2002 року, оскільки він є її колишнім чоловіком. Зазначив, що конфлікти в колективі виникають через [PERSON], остання упереджено ставиться до позивачки, протягом десяти років відсторонює її від діяльності, не надає позивачці організовувати концерти, налаштовує весь колектив проти позивачки. Свідок [PERSON] пояснив, що з 1996 року по 2008 рік працював у відповідача, з 2008 року його було звільнено. Зазначив, що позивачка багатогранна, та живе своїм колективом. Вважає, що ситуація, яка склалась, сталась через відносини позивачки та директора. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представників, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-IV від 18.03.2004 року (далі по тексту - ЦПК України), суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що позивачка працює в Національній заслуженій капелі бандуристів України імені Г.І.Майбороди на посаді заступника директора капели з 01.06.2000 року (Том 1, а.с. 5). Відповідно до ст. 147 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Частиною 1 статті 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Встановлено, що наказом № 54-к від 05.12.2012 року до позивача було застосовано такий захід дисциплінарного стягнення, як догана (Том 1, а.с. 96). Відповідно до даного наказу, позивачці оголошено догану за образу честі і гідності підлеглих 05.12.2012 року під час організації та проведення концерту. Як вбачається з даного наказу, позивачка ознайомлена з ним не була, зазначено, що, прочитавши наказ, [PERSON] відмовилася ставити свій підпис. Також, відсутні письмові пояснення позивачки до застосування дисциплінарного стягнення до неї. Таким чином, відсутність акта про відмову позивачки від підпису та відсутність письмових пояснень позивачки до застосування до неї дисциплінарного стягнення, які тягнуть за собою відсутність акта про надання письмових пояснень свідчить про незаконне винесення даного наказу, з порушенням норм, встановлених статтею 149 КЗпП України. Відповідно до наказу № 22-к від 04.04.2013, до позивача було застосовано такий захід дисциплінарного стягнення, як догана (Том 1, а.с. 101). Як вбачається зі змісту згаданого наказу, захід дисциплінарного стягнення застосований за систематичне немотивоване втручання в хід творчого процесу, що в черговий раз виявилось під час проведення концерту 03.04.2013 року в Національному педагогічному університеті ім. М.П.Драгоманова, незадовільну організацію роботи по перевезенню концертного реквізиту і музичних інструментів на базу капели та низьку етику службових стосунків. З даним наказом позивачка була ознайомлена 05.04.2013 року, цього ж дня надала письмові пояснення, відповідно до яких, в подальшому, обіцяла брати всю роботу під власний контроль та гарантувала високу етику в спілкуванні (Том 1, а.с. 102). Проте, слід звернути увагу, що відповідачем знову ж таки були порушені норми ст. 149 КЗпП України, враховуючи наступне. Наказ №22-к винесений 04.04.2013 року, разом з тим, як вбачається з пояснювальної записки (Том 1, а.с. 102), пояснення надані позивачкою лише 05.04.2013 року, що є порушенням ч. 1 ст. 149 КЗпП України, оскільки, перш ніж застосувати захід дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Наказом №68-к від 20.11.2013 року позивачу була оголошена догана за невмотивоване втручання в хід творчого процесу під час організації концерту, який планувався на 05.12.2013 року; відповідно до даного наказу позивачка без дозволу генерального директора-художнього керівника представляла колектив у Київському дитячому фонді 18.11.2013 року (Том 1, а.с. 103). Як вбачається з даного наказу, позивачка ознайомлена з ним не була, зазначено, що прочитавши наказ, [PERSON] відмовилася ставити свій підпис. Також, відсутні письмові пояснення позивачки щодо застосування дисциплінарного стягнення до неї. Відповідно до акта від 19.11.2013 року, позивачка відмовилася надавати письмові пояснення щодо своїх дій (Том 2, а.с. 18). Разом з тим, зі змісту даного акта неможливо ідентифікувати щодо якого наказу він складений, в акті не зазначено, з приводу яких обставин позивачка відмовилася надавати письмові пояснення по суті порушення трудової дисципліни. Крім того, в матеріалах справи відсутній акт про те, що позивачка відмовилась від підпису, суд критично ставиться до напису на наказі стосовно того, що, прочитавши наказ, позивачка відмовилась ставити підпис на ньому, оскільки неможливо ідентифікувати, коли саме був зроблений цей запис. Враховуючи викладене, суд також приходить до висновку, що даний наказ винесений з порушенням норм трудового законодавства, а саме ст. 149 КЗпП України. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вимогами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, ст. 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків сплину позовної давності, оскільки позивачка звернулася до суду з порушенням строків, передбачених ст. 233 КЗпП України, суд приходить до наступного. В своєму клопотанні про поновлення строку звернення до суду на оскарження наказів №54 від 05.12.2012 року, №22-к від 04.04.2013 року, №68-к від 20.11.2013 року позивачка зазначає, що, не погодившись з даними наказами вона зверталась до Міністерства культури України як до вищого в порядку підлеглості державного органу щодо оскарження цих наказів. Листом від 30.07.2013 року їй була надана відповідь про те, що Міністерство культури України звернулось до керівництва Національної капели бандуристів України ім. Г.І.Майбороди з проханням найближчим часом винайти компромісні рішення щодо порозуміння між нею та адміністрацією капели, однак ніяких рішень щодо скасування винесених позивачці доган винесено не було. Листом від 18.02.2014 року їй було рекомендовано звернутися до суду. Враховуючи те, що питання про скасування наказів по її зверненням не приймалося, позивачка просить поновити їй строк звернення до суду. З приводу даного клопотання слід зазначити, що воно є таким, що не підлягає до задоволення, враховуючи те, що позивачка не надала суду доказів поважності пропуску строку, а причини пропуску позовної давності, зазначені в клопотанні позивачки, є неповажними. Зазначаючи, що, шляхом направлення листа, вона зверталася до Міністерства культури України щодо законності цих наказів, позивачка мала можливість звернутись до суду за захистом свого порушеного права, разом з цим, до суду вона звернулась лише 09.04.2014 року, вже після отримання листа від Міністерства культури України з рекомендацією про звернення до суду. Суд не може розцінювати оскарження наказів №54 від 05.12.2012 року, №22-к від 04.04.2013 року, №68-к від 20.11.2013 року до Міністерства культури України, як таке, що відбулося у визначений законом строк, оскільки, стаття 221 КЗпП України визначає, що трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах, районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Враховуючи те, що позивачка у визначений законом строк не оскаржила накази №54 від 05.12.2012 року, №22-к від 04.04.2013 року, №68-к від 20.11.2013 року, суд не може задовольнити вимоги в цій частині, оскільки відповідно до ст. 233 КЗпП України, позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав, та не надала суду доказів поважності пропуску строку, а причини пропуску позовної давності, зазначені в клопотанні позивачки, є неповажними. Згідно ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог про скасування наказів №54 від 05.12.2012 року, №22-к від 04.04.2013 року, №68-к від 20.11.2013 року слід відмовити. Що стосується позовних вимог про скасування наказів №03-к від 13.01.2014 року, №20-к від 24.03.2014 року слід зазначити наступне. Судом встановлено, що наказом №03-к від 13.01.2014 року [PERSON] була оголошена догана за хуліганський вчинок (побиття заслуженого артиста України, артиста-вокаліста (соліста-бандуриста) [PERSON], образа його честі і гідності), який відбувся 04.01.2014 року у приміщенні Колонного залу ім. М.В.Лисенка Національної філармонії України під час проведення концерту у присутності працівників капели (Том 1, а.с. 106). Як вбачається з даного наказу, позивачка ознайомлена з ним не була, зазначено, що, прочитавши наказ, [PERSON] відмовилася ставити свій підпис. Також, відсутні письмові пояснення позивачки щодо застосування дисциплінарного стягнення до неї. Відповідно до акта від 09.01.2014 року, позивачка відмовилася надавати письмові пояснення по суті порушення трудової дисципліни (Том 2, а.с. 17). Разом з цим, слід зазначити, що відповідачем порушені вимоги законодавства, передбачені ч. 4 ст. 149 КЗпП України, відповідно до якої стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Крім того, зі змісту даного акту неможливо ідентифікувати щодо якого наказу він складений, в акті не зазначено, з приводу яких обставин позивачка відмовилася надавати письмові пояснення по суті порушення трудової дисципліни. З даного наказу вбачається, що, прочитавши наказ, позивачка відмовилася ставити свій підпис, проте, слід зазначити, що обставини про відмову від підпису про ознайомлення з наказом повинні бути засвідчені актом працівників про відмову, а не записом в наказі, який можна зробити в будь-який час. Також, слід зазначити, що саме в наказі під пунктом 2 відповідачем зазначено, що позивачка повинна надати письмові пояснення вже після оголошення їй догани, що суперечить діючому законодавству, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП, ці пояснення повинні бути надані до застосування дисциплінарного стягнення. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачка зверталася до відповідача з листами щодо отримання наказів, проте, її вимоги залишились проігнорованими (Том 1, а.с. 28-29), що свідчить про те, що позивачка не була ознайомлена з наказами. Відповідно до наказу №20-к від 24.03.20144 року, [PERSON] була оголошена догана за несанкціонований виступ (не узгоджений з режисером, ведучою, генеральним директором-художнім керівником та головним диригентом) під час проведення 18.03.2014 року концерту Шевченківської програми у Великій студії Будинку звукозапису за участю провідних майстрів та Лауреатів Національної премії ім. Т.Г.Шевченка: народного артиста України [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], який дискретував колектив капели та мав негативний вплив на імідж самого виступу та репутації колективу (Том 1, а.с. 113). Як вбачається з даного наказу, позивачка не згодна з його формулюванням, оскільки, це пов'язано із упередженим ставленням адмінперсоналу на чолі з керівником, про що зазначено нею власноручно на наказі. Як вбачається зі складеного акту від 24.03.2014 року (Том 2, а.с. 16), заступник директора [PERSON], прочитавши наказ про винесення догани, відмовилася надавати письмове пояснення та ставити підпис в наказі, що є також порушенням зі сторони відповідача вимог законодавства, встановлених ст. 149 КЗпП, оскільки пояснення від позивачки вимагались вже після винесення догани. Крім того, в матеріалах справи відсутній акт про відмову позивачки від підпису про ознайомлення з даним наказом. Також, з даного акту неможливо ідентифікувати щодо якого наказу він складений, в акті не зазначено, з приводу яких обставин позивачка відмовилася надавати письмові пояснення по суті порушення трудової дисципліни. Лист позивачки, адресований відповідачу, свідчить про те, що позивачка не отримала оспорювані накази та ознайомлена з ними не була (Том 1, а.с.27). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. Слід зазначити, що суд критично ставиться до складених актів, які долучені представником відповідача до матеріалів справи, оскільки, як вбачається з пояснень свідків, між позивачкою, [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні стосунки, а як вбачається з актів, останні складені старшим інспектором з кадрів [PERSON] та артистом [PERSON] Крім того, дані акти суперечать поясненням представника відповідача, оскільки останній в судовому засіданні наголошував на тому, що позивачка відмовлялась від письмових пояснень до оголошення їй доган, проте, з наданих актів вбачається, що письмові пояснення пропонувалось їй надати вже після оголошення доган. Відповідачем суду не надано доказів дотримання вимог закону при накладенні на [PERSON] дисциплінарних стягнень, оскільки наявними в матеріалах справи актами встановлено порушення відповідачем діючого законодавства стосовно відібрання письмових пояснень, та накази про догани під розписки позивачці не вручались, будь-яких актів щодо цього не складалось. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та скасування наказів про дисциплінарні стягнення №03-к від 13.01.2014 року та №20-к від 24.03.2014 року. Оскільки, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню й остання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з Національної заслуженої капели бандуристів України імені Г.І. Майбороди підлягає стягненню на користь державного бюджету 487 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: partial