Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

01 серпня 2016 року [PERSON], яка діяла у власних інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON], Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа - служба у справах дітей Костянтинівської міської ради, про поновлення строку звернення до суду з позовом, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійними. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона народилася [INFO], а її неповнолітня сестра [PERSON] - [INFO]. Вони зареєстровані та постійно проживають за адресою: [ADDRESS]. 30.11.2007 року між відповідачами - їх батьком [PERSON], та ПАТ КБ ПриватБанк було укладено кредитний договір під заставу житла №DO0FGA000010855, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 25000,00 Доларів США на термін до 30.11.2017р., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. На момент укладення договору вони були малолітніми дітьми та в силу своїх розумових здібностей не могли усвідомлювати що відбувається. Про факт укладення даного договору вона дізналася лише після отримання рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12.06.2015 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, по цивільній справі № 233/1675/15-ц, яким встановлено: стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованість за кредитним договором №DO0FGA000010855 від 30.11.2007р. станом на 19.03.2015 р. в розмірі 45833,39 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 гривні. Пунктом 2.2.8 кредитного договору №DO0FGA000010855 від 30.11.2007р встановлено, що позичальник зобов'язаний при невиконанні зобов'язань за цим Договором надати Банку будь-яке майно Позичальника або третіх осіб за узгодженням з Банком для погашення заборгованості, що оформляється відповідними договорами іпотеки або закладу. Будинок за адресою: [ADDRESS], який є предметом договору іпотеки, та який був укладеним між відповідачами є єдиним та основним місцем їх із сестрою проживанням. Враховуючи вищезазначене рішення по цивільній справі №233/1675/15-ц, факт укладення договору іпотеки між Відповідачами призводить до порушення прав і свобод неповнолітньої та малолітньої дитини в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення. Підтвердженням цьому є факт виставлення банком на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» на продаж заставного майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та яке є єдиним місцем проживання позивачки та її малолітньої сестри. Зазначений договір іпотеки був укладений в порушення вимог чинного законодавства, без попередньої згоди органу опіки, всупереч інтересів неповнолітніх та малолітніх дітей. Тому просила визнати кредитний договір №DO0FGA000010855 від 30.11.2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсним. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав та уточнив позовні вимоги, просив визнати як кредитний договір №DO0FGA000010855 від 30.11.2007 року так і договір іпотеки б/н від 30.11.2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсними, надав клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом (а.с.88-89,111). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та пояснив, що позивачки по справі - його рідні доньки. Вони разом постійно проживали за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із скрутним фінансовим становищем він звернувся до ПАТ «КБ Приватбанк» з приводу надання кредиту, де йому погодились його надати, але за умови передачі у іпотеку належного йому нерухомого майна. З метою отримати грошові він протягом одного дня 28.11.2007 року зняв доньок з реєстрації за вказаною адресою, надав банку домову книгу, та підписав договір іпотеки. Але після отримання кредиту вже 01.12.2017 року знов зареєстрував дітей у належному йому будинку. До органу опіки він не звертався (а.с.105). Представник відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення, згідно яких проти задоволення первісного та уточненого позову заперечував у повному обсязі. Зазначив, що житловий будинок, переданий у іпотеку [PERSON], належить останньому особисто, а тому майнові права на нього у інших осіб відсутні. На час укладання договору іпотеки вбачається, що неповнолітні [PERSON] і [PERSON] у спірному будинку зареєстровані не були, а був зареєстрований лише відповідач [PERSON], що дало нотаріусу підстави зареєструвати спірний договір іпотеки. Крім того, позивачами не наведено жодної підстави для визнання саме кредитного договору №DO0FGA000010855 від 30.11.2007 року недійсним та яким чином він порушує їх законні права та інтереси. Просив також застосувати позовну давність до заявлених вимог, оскільки договір іпотеки був укладений у 2007 році, а позивачки звернулись із позовом до суду лише у серпні 2016 року (а.с.43-47, 98-102). Також надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.97). Представник третьої особи - органу опіки та піклування у судовому засіданні вважав, що позов підлягає задоволенню, з метою захисту прав неповнолітніх дітей, надав додатково відповідну заяву (а.с.85) З'ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 30.11.2007 року між відповідачами [PERSON], та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір під заставу житла №DO0FGA000010855, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 25000,00 Доларів США на термін до 30.11.2017р., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами (а.с.11-13,56-61). Пунктом 2.2.8 вказаного кредитного договору №DO0FGA000010855 від 30.11.2007р встановлено, що позичальник зобов'язаний при невиконанні зобов'язань за цим Договором надати Банку будь-яке майно Позичальника або третіх осіб за узгодженням з Банком для погашення заборгованості, що оформляється відповідними договорами іпотеки або закладу. Відповідно до п.7.3 Кредитного договору та предметом договору іпотеки б/н від 30.11.2007 року, також укладеному між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», є будинок [ADDRESS] (а.с.13,61,62-67). Позивачки у справі [PERSON], яка народилася [INFO] у м. Костянтинівка Донецької області, та [PERSON], яка народилася [INFO] у м. Костянтинівка, Донецької області, - є рідними доньками відповідача [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.9-10). Тобто станом на дату підписання спірних договорів - 2007 рік, позивачкам виповнилося 12 та 6 років відповідно. Будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 03.11.2004 року, його право власності підтверджено також Витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.07.2009 року №23385324 та від 28.02.2012 року №33316484 (а.с.17-19). Відповідно до Домової книги для прописки громадян, яки проживають у [ADDRESS], за даною адресою були зареєстровані позивачки у справі у період з 12.09.2006 року по 28.11.2007 року з позначкою «виписані разом із батьками», та знов зареєстровані 01.12.2007 року з позначкою «прописані разом із батьками», та залишаються зареєстрованими на час розгляду справи (а.с.20-26). Таким чином твердження представника відповідача щодо відсутності зареєстрованих осіб у спірному будинку станом на дату укладання договору іпотеки - 30.11.2007 року - підтверджені документально. Усі вищенаведені обставини повністю визнаються сторонами. У той же час, відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 Цивільного кодексу України: місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місця проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років та у віці від десяти до чотирнадцяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»: 1. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. 2. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. 3. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. 4. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Також відповідно до ч.2,3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Зі змісту цієї норми закону, а також статті 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 177 Сімейного кодексу України (далі СК України), дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої, або неповнолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо їх майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положенням ч. 4,5 ст. 177 СК України органи опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл. Даний дозвіл при укладення спірного договору іпотеки відсутній, що підтверджується листом Служби у справах дітей Костянтинівської міської ради від 18.01.2017 року №13-42/03 (а.с.96). До аналогічного висновку дійшов ВСУ у постанові від 1 липня 2015 року по справі 6-396цс15, яким відмінив рішення місцевого та касаційного судів та залишив у силі рішення Апеляційного суду Запорізької області, яким іпотечний договір був визнаний недійсним. Розглянувши в судовому засіданні справу про визнання недійсним договору іпотеки за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановив заяву задовольнити повністю, аргументуючи це наступною правовою позицією: «Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмові у позові.» Аналогічна позиція наведена у постанові ВСУ у справі № 6-1793цс15 від 10 лютого 2016 року про визнання недійсним договору іпотеки. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу) Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32)) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд України, який у справі № 6-2940 цс 15 від 20 січня 2016 року прийшов до висновку, що для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є також факт порушення її майнових прав на майно, яке є предметом іпотеки. Враховуючи вищезазначену практику Європейського суду та Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що право користування будинком, який є предметом іпотеки є практичним та ефективним, а його порушення є справою часу, бо будинок є єдиним місцем проживання позивачів і право на збереження даного будинку, як місця їх проживання, є не примарним, а практичним та ефективним. Наведені вище норми спростовують твердження представника позивача в частині відсутності у малолітніх позивачок на дату укладання договору іпотеки прав на спірний будинок. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» викладена правова позиція, у якій Верховним Судом зазначено, що відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 25.05.2016 року, з огляду на правила статей 15,16 ЦК України, а також статей 1,2-4,14,215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Згідно ст.ст.256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 267 заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.ст.72-73 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку. Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме - вік позивачок на час укладення спірного договору, положення ч. 4 ст. 261 ЦК України, відповідно до якої у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, у цій справі позивачка [PERSON] досягла повноліття тільки 13 липня 2013 року, про порушення свого права дізналась лише після отримання рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12.06.2015 року, а також наявність клопотання позивачки [PERSON] про поновлення строку звернення до суду із позовом, та з метою захисту прав неповнолітніх дітей, суд вважає за необхідне задовольнити це клопотання (а.с.111). Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині поновлення строку звернення до суду із позовом та визнання недійсним договору іпотеки б/н від 30 листопада 2007 року укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» підлягають задоволенню. Щодо решти позовних вимог, суд погоджується із запереченнями представника відповідача у цій частині, оскільки позивачами не наведено жодних підстав для визнання саме Кредитного договору №DO0FGA000010855 від 30.11.2007 р., укладеного між відповідачами у справі недійсним. Позивачі не є сторонами цього договору, доказів порушення їх прав та свобод у зв'язку із його укладенням не надано. Тобто у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. У зв'язку із тим, що під час відкриття провадження у справі за клопотанням позивачів ухвалою суду від 01.08.2016 року їм було відстрочено сплату судового збору (а.с.33), позовні вимоги частково задоволені, а відповідач [PERSON] є інвалідом другої групи та, відповідно, звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід стягнути з відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь держави.

Outcome: partial