Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

01 березня 2016 року позивач звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], покупцем в якому зазначена [PERSON], посвідчений 07 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.01.2013 року, померла його рідна тітка, [PERSON], яка була рідною сестрою його матері, [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.03.1997 року, що зареєстроване в ДМБТІ за № 27оп-11. За життя тітка залишила заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповіла його рідному братові - [PERSON] Після смерті [PERSON], протягом строку передбаченого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, він звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Його брат, [PERSON], відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на його користь. Його батько - [PERSON], помер раніше його тітки, а тому він має право спадкувати за правом представлення. Жодні інші особи, які б мали право на спадкування після смерті [PERSON] відсутні, а отже він являється єдиним спадкоємцем після смерті його рідної тітки. 23.12.2015 року він звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, але отримав відмову у зв'язку з тим, що спірна квартира, яка належала його тітці на підставі свідоцтва про право власності на житло, незаконно відчужена від імені його померлої тітки і на сьогоднішній день «власником» вищевказаної квартири є [PERSON] з якою він ніколи знайомий не був. Коли він прийшов до квартири то усі замки у ній були поміняні і він так і не зміг туди потрапити, а тому зрозумів, що зіткнувся з квартирними аферистами. Він не знає чи був це перший перепродаж квартири його тітки та не знає як саме відбувся продаж вищезазначеної квартири, тому, можливо, надалі він буде уточнювати свої позовні вимоги. Враховуючи викладене, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. 18 квітня 2016 року позивач надав суду уточнену позовну заяву в якій просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] дарувальником та обдаровуваним в якому зазначені [PERSON] та [PERSON], посвідчений 23.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Визнати за ним, [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER]) право власності на квартиру №11 в будинку№81 по вул. Робоча в м. Дніпропетровську, загальною площею 28,74 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м. в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлої 11.01.2013 року та витребувати вказану квартиру від [PERSON] Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] В обгрунтування позову зазначив, що 11.01.2013 року, померла його рідна тітка, [PERSON], яка була рідною сестрою його матері, [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.03.1997 року, що зареєстроване в ДМБТІ за № 27оп-11. За життя тітка залишила заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповіла його рідному братові - [PERSON] Після смерті [PERSON], протягом строку передбаченого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, він звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Його брат, [PERSON], відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON] Він, як племінник [PERSON] є родичем другого ступеня споріднення, та має право на спадкування у пяту чергу. Жодні інші особи, які б мали право на спадкування після смерті [PERSON] відсутні, а отже він є єдиним спадкоємцем після смерті його тітки [PERSON], яка померла 11.01.2013 року. 23 грудня 2015 року він звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, але отримав відмову у зв'язку з тим, що спірна квартира, яка належала його тітці на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.03.1997 року, була 07.10.2015 року незаконно відчужена від імені його померлої тітки і на сьогоднішній день «власником» вищевказаної квартири є [PERSON] Тільки після ознайомлення із відповіддю приватного нотаріуса [PERSON] він дізнався, що вперше квартира його тітки була незаконно відчужена [PERSON], який є стороною недійсного правочину. З [PERSON] він ніколи знайомий не був. Коли він прийшов до квартири то усі замки у ній були поміняні і він так і не зміг туди потрапити, а тому зрозумів, що зіткнувся з квартирними аферистами. Із відповіді приватного нотаріуса [PERSON]С, вбачається, що вперше квартира [PERSON] була відчужена від її імені за договором дарування від 23.09.2015 року, дарувальником та обдарованим в якому зазначені [PERSON] та [PERSON], причому місце реєстрації, код РНОКПП та підписи в договорі не співпадають. Тобто, його тітка померла 11.01.2013 року, а договір дарування вона начебто уклала 23.09.2015 року. При цьому посилався на вимоги ст.ст. 203, 215, 228 ЦК України. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 17 грудня 2014 рої по справі № 6-140цс14, за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів і майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Тому він також заявляє вимогу про витребування майна від останнього власника квартири - [PERSON] Позивач в судове засідання не зявився, надав суду письмові пояснення від 13 липня 2016 року в яких зазначив, що 11.01.2013 року, померла його рідна тітка, [PERSON], яка була рідною сестрою його матері, [PERSON]. Після її смерті він одразу звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Разом із цим він одразу ж звернувся до прокуратури де отримав дозвіл на поховання своєї тітки. Разом зі своєю дружиною він здійснив поховання тітки в тому числі замовив поминальні обіди та облаштування місця поховання. Коли він звернувся до державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON], вона зробила запит до Дніпропетровського КП «ДМБТІ» та зазначила, що із відповіді КП «ДМБТІ» вбачається, що квартира [ADDRESS] належить його тітці [PERSON], тому він може у будь-який час звернутися за свідоцтвом про право на спадщину. На той час в нього не було грошових коштів задля оформлення спадщини після смерті тітки, до того ж він витрачав багато коштів на лікування остеохондрозу, тому він вирішив не поспішати з оформленням спадщини. Адже нотаріус впевнила його, що спадщина належить йому з моменту її відкриття а тому він може оформити документи коли захоче. Проте, коли у листопаді 2015 року, його дружина [PERSON]П звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, нотаріус [PERSON] повідомила їй, що квартира тітки вже оформлена на іншу особу, а тому він не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Він зрозумів, що зіткнувся з квартирними аферистами та відразу звернувся до адвоката, щоб він допоміг йому зібрати документи для звернення до суду. Також зазначив, що його тітка померла 11.01.2013 року, а квартира була вперше відчужена від її імені за договором дарування від 23.09.2015 року, дарувальником та обдарованим в якому зазначені [PERSON] та [PERSON], причому місце реєстрації, місце народження, код РНОКПП та підписи в договорі не співпадають. Надалі квартира його тітки була незаконно відчужена 07.10.2015р. [PERSON], [PERSON], яка на сьогоднішній день являється власницею даної квартири. Просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву [PERSON] та просив задовольнити її у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили суд відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем, а тому підстав для витребування від неї спірної квартири не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є батьком відповідача по справі [PERSON] Після того як вона закінчила університет вони зайнялися пошуком житла для доньки. Знайомі порадили йому ріелтора та він почав підбирати їм житло. Через деякий час ріелтор зателефонував їм та запропонував два варіанти, перший трикімнатна квартира на західному мікрорайоні їх не влаштувала, оскільки за неї просили 100\~000,00 грн. та вона була у дуже поганому стані. Друга квартира, була розташована на вул. Робоча вона їм сподобалася і ціна їх влаштовувала. Він зустрівся з ріелтором, оглянув квартиру, їх запевнили, що з документами все гаразд та вони домовилися про купівлю-продаж. Будь-яких сумнівів під час укладення договору у них не виникало. Продавець казав, що він їде на постійне місце проживання до іншої квартири, а тому ціна така вигідна. Придбали вони квартиру за 80\~000,00 грн. До купівлі квартиру вони її оглядали разом з дружиною, їхньою сестрою та ріелтором. У квартирі ніяких речей не було, а були лише деякі старі меблі. Через деякий час після укладення договору вони приїхали до квартири аби почати там прибирати, в цей час до них зайшла сусідка, та повідомила їм, що у них будуть проблеми з квартирою, оскільки є спадкоємця на це майно. Нотаріуса, у якого вони все оформлювали, запропонував сам ріелтор. Нотаріус їм сказав, що з документами на квартиру все гаразд, а тому ніяких сумнівів у незаконності угоди в них не виникало. Гроші за квартиру він передавав особисто продавцю [PERSON] у приміщенні нотаріуса. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є ріелтором, який допомагав родині [PERSON] знайти квартиру. Їх йому порекомендував його знайомий ріелтор. Коли вони зустрілися він запропонував їм два варіанти квартир, перший їх не влаштував, а другий зацікавив, це була однокімнатна квартира по вул. Робоча. Квартира пропонувалася до продажу за 96\~000,00 грн. [PERSON] запропонував за квартиру лише 80\~000,00 грн. та продавець погодився, оскільки він поспішав у звязку з виїздом до іншої країни. В день укладення угоди, вони усі зустрілися та разом з продавцем [PERSON] поїхали до КП «Жилсервіс» для отримання довідки про зареєстрованих у квартирі осіб. Продавець без проблем її отримав, тому в нього одразу відпали будь-які сумніви, що з квартирою може бути щось не [PERSON] він бачив лише один раз, під час укладення угоди. Нотаріуса запропонував сам, оскільки постійно оформлює угоди у цього нотаріуса. Вислухавши пояснення сторін та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народилася 10 травня 1930 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ЯЦ № 562075, яке видано Піщівською сільською радою Ярунського району 12 травня 1951 року, актовий запис № 44. Батьками в свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). [PERSON] народилася [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ТП № 188414, яке видано виконавчим комітетом Піщівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області 13 березня 2013 року, актовий запис № 20. Батьками в свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Таким чином суд вважає доведеним та встановлений той факт, що [PERSON] та [PERSON] були рідними сестрами. Згідно копії рішення Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 30 вересня 1999 року по справі № 2-404, шлюб укладений між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] було розірвано. (а.с. 15). Позивач по справі, [PERSON], народився 07 березня 1965 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії V-УР № 0288716, яке видано Піщівською сільською радою Новоград-Волинського району 15 березня 1965 року, актовий запис № 13. Батьками в свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). З огляду на наведені обставини, суд вважає встановленим той факт, що позивач по справі [PERSON], є рідним сином [PERSON], а отже доводиться померлій [PERSON] рідним племінником. Судом встановлено, що за життя [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS], загальною площею 28,74 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видано 05 березня 1997 року Виробничим обєднанням Південний машинобудівний завод згідно з розпорядженням №1078-97 від 05 березня 1997 року (а.с.9). Право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано у встановленому законом порядку у МБТІ за № 270п-11, про що свідчить посвідчувальний запис на зазначеному свідоцтві (зворотний бік а.с. 9). Зазначений факт також підтверджується листом КП «Дніпропетровське МБТІ» від 11.01.2016 року за №122, згідно якого зазначено, що станом на 31.12.2012 року, в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яке зареєстроване за гр. [PERSON] (а.с.10). Згідно довідки КП «Жилсервіс-1» від 08 грудня 2015 року, [PERSON], [INFO], була зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] з 01 квітня 1977 року по день смерті - 11 січня 2013 року (а.с.8). Згідно копії паспорта громадянина України серії АМ 281690, виданого Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 18 травня 2001 року, [PERSON] народилася 15 травня 1930 року в с. Піщев Новоград-Волинського району Житомирської області, зареєстрована за адресою: [INFO] з 01 квітня 1977 року (а.с.107). Згідно копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ДПІ у Красногвардійському районі, [PERSON] одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.107, зворотній бік). За життя [PERSON] залишила заповіт. Згідно заповіту від 22 серпня 2008 року [PERSON]С, все своє майно заповіла [PERSON], вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 22.08.2008 року та зареєстрований за № 5-2746 (а.с. 118). 11 січня 2013 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ТП № 210044, виданого 15 січня 2013 року Виконкомом Піщівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, актовий запис №2 (а.с.7). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме, на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до\~ст. 1220 ЦК України, \~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. З матеріалів спадкової справи № 188/2013 (а.с. 112-141) встановлено, що після смерті спадкодавця з заявою про прийняття спадщини № 408 від 19 березня 2013 року звернувся [PERSON], в якій зазначив, що 11 січня 2013 року померла - [PERSON], [INFO], місце народження: с. Піщев, Новоград-Волинського району, Житомирської області, постійне місце проживання: [INFO]. На день її смерті залишилася спадщина - квартира [ADDRESS] та грошові внески. Просив видати свідоцтво про право на спадщину за законом на його імя. Також зазначив, що крім нього, у спадкодавця є спадкоємець за заповітом - [PERSON] (а.с.112). Крім того, як вбачається із даної спадкової справи, після смерті спадкодавця з заявою про відмову від спадщини № 409 від 19 березня 2013 року звернувся [PERSON], в якій зазначив, що 11 січня 2013 року померла - [PERSON], [INFO], місце народження: с. Піщев, Новоград-Волинського району, Житомирської області, постійне місце проживання: [INFO], яка залишила на його імя заповіт, посвідчений Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 22.08.2008 року за реєстром № 5-2746, та заповідальне розпорядження в ПАТ КБ «Приватбанк» 23.11.2011 року за № SAMDN27000721605189. Згідно даної заяви, [PERSON] відмовився від належної йому спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] (а.с.113). Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Таким чином суд вважає встановленим той факт, що позивач є таким, що прийняв спадщину у шестимісячний строк встановлений законом. Згідно положень ст. 1268 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Враховуючи наведені обставини суд зазначає, що єдиним спадкоємцем майна, що залишилося після смерті [PERSON], померлої 11 січня 2013 року, який прийняв спадщину, є позивач по справі, [PERSON], який є рідним племінником спадкодавця, а отже родичем другого ступеня споріднення, та відноситься до спадкоємців пятої черги спадкування, оскільки спадкоємець за заповітом відмовився від належної йому частини спадщини, а інших спадкоємців попередніх черг спадкування, які прийняли спадщину, згідно матеріалів спадкової справи судом не встановлено. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На виконання вимог Закону 19 січня 2016 року, від імені позивача діючи на підставі довіреності до нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], що підтверджується заявою № 94 від 19 січня 2016 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 188/2013 (а.с.125). Відповідно до\~ст. 67 Закону України «Про нотаріат»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1\~ст. 1222 ЦК України,\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно\~ст.1223 ЦК України,\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до\~ст. 1233 ЦК України, \~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За приписами\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виходячи з аналізу наведених правових норм, судом встановлено, що позивач прийняв усю спадщину, що залишилася після смерті його тітки та входила до складу спадкової маси, оскільки у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а отже спадщина належить йому з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця, з 11 січня 2013 року. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до\~ст. 1217 цього ж Кодексу. Судом встановлено, що позивач, як спадкоємець за законом від спадщини не відмовився, прийняв її в установленому законом порядку у встановлений законом строк,\~\~а отже він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] За результатами розгляду заяви [PERSON] про видачу свідоцтво про право на спадщину за законом, державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 січня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], після померлої [PERSON], оскільки згідно витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на обєкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.01.2016 року, ідентифікатор пошуку 130556545 встановлено, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано за іншою особою в цілому, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3348 від 07.10.2015 року (а.с.141). В витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на обєкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.01.2016 року зазначено, що власником кватири № 11 будинку № 81 по вул. Робоча в м. Дніпропетровську є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 3348, виданого 07.10.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.140). Згідно договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2015 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 28,74 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі № 3348 (а.с. 40). На запит суду, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], було надано завірені копії договору дарування квартири від 23.09.2015 року, а також завірені фотокопії всіх документів, які стали підставою для посвідчення цього договору (а.с. 197-215, 231-250). Так, згідно наданих нотаріусом [PERSON] документів судом встановлено, що 23 вересня 2015 [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], що зареєстрована за адресою: [INFO], б. Артема[ADDRESS], з однієї сторони (дарувальниця), та [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], що зареєстрований за адресою: [INFO], з іншої сторони (обдаровуваний), уклали договір про наступне: Дарувальниця передає у власність Обдаровуваного безоплатно, належну їй квартиру [ADDRESS], загальною площею 28,74 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м., що підтверджується договором дарування квартири від 23 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 2423 (а.с. 232). Підставою оформлення зазначеного договору дарування квартири стало наявність свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 березня 1997 року Виробничим обєднанням Південний машинобудівний завод «ім. Л.І. Брежнева» згідно з розпорядженням №1078-97 від 05 березня 1997 року. Право власності на вищезазначену квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.09.2015 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №44397584, номер запису про право власності : 11302793, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна : 732563012101 (пункт 2 договору дарування від 23.09.2015 року). В свідоцтві про право власності на житло, яке видано 05 березня 1997 року Виробничим обєднанням Південний машинобудівний завод згідно з розпорядженням №1078-97 від 05 березня 1997 року зазначено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS], загальною площею 28,74 кв.м. (а.с.233). Право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано у встановленому законом порядку у МБТІ за № 270п-11, про що свідчить посвідчувальний запис на зазначеному свідоцтві (зворотний бік а.с.233). Згідно фотокопії відповіді КП «ДМБТІ» № 11167 від 22.09.2015 року, наданої приватному нотаріусу [PERSON], станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за гр..[PERSON] (а.с.239). До матеріалів нотаріальної справи долучено звіт про оцінку майна від 21 вересня 2015 року, який виготовлений ТзОВ «АЛЬЯНС_ОЦІНКА», згідно якого вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] становить 79500,00 грн. ( а.с. 240). Згідно технічного паспорту долученого до матеріалів нотаріальної справи, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] складається з: однієї житлової кімнати площею 15,2 кв.м, кухні 6,1 кв.м, санвузлу 2,6 кв.м, коридору 4,0 кв.м, балкон 0,84 кв.м, загальною площею 28,74 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м. (а.с. 235-236). До матеріалів нотаріальної справи також долучена довідка від 22.09.2015 року, яка видана комунальним підприємством «Жилсервіс-1» ДМР, та підписана начальником КП та паспортистом КП, згідно якої, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], сумісне з нею зареєстрованих не має (а.с.242). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44397584 від 23.09.2015 року виданого о 17 годині 01 хвилин (бланк серії ЕКВ № 025050) зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], власник майна [PERSON], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 732563012101 (а.с.234). До матеріалів нотаріальної справи також долучена копія паспорта громадянина України серії АН 648478 на імя [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], виданого Тернівським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 13 листопада 2007 року, місце проживання зареєстровано 15.11.2007 року за адресою: м. Тернівка, б. Артема, 6а, кв.91 (а.с.248) та копія ідентифікаційного номеру [PERSON], згідно якої вказаній фізичній особі присвоєний РНОКПП - [NUMBER] (а.с.248 на звороті). З огляду на дослідження матеріалів нотаріальної справи щодо відчуження квартири, яке мало місце 23 травня 2015 року, суд зазначає наступне. Згідно довідки КП «Жилсервіс-1» від 08 грудня 2015 року, [PERSON], [INFO], була зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] з 01 квітня 1977 року по день смерті - 11 січня 2013 року (а.с.8). 11 січня 2013 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ТП № 210044, виданого 15 січня 2013 року Виконкомом Піщівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, актовий запис №2 (а.с.7). З огляду на наведене суд вважає встановленим той факт, що [PERSON] померла 11 січня 2013 року, а тому не приймала участі та не була присутньою під час укладення договору дарування квартири від 23.09.2015 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за № 2473. Також слід звернути увагу на той факт, що під час укладення оспорюваного договору дарування квартири від 23.09.2015 року була присутня [PERSON], [INFO], в той час як власницею квартири була [PERSON], [INFO], а реєстраційний номер облікової картки платника податків зазначений у оспорюваному договорі - [NUMBER], є відмінним від реєстраційного номеру облікової картки платника податків дійсної власниці квартири [PERSON] [INFO] За таких обставин слід дійти висновку, що під час укладення оспорюваного договору дарування від 23.09.2015 року, від імені дарувальника діяла фізична особа, яка не мала відповідних повноважень на розпорядження спірним майном, оскільки не являлась законним власником спірної квартири. З огляду на наведене суд вважає встановленим той факт, що договір дарування квартири від 23.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за № 2473, було оформлено з порушенням передбаченого законодавством порядку, на підставі недостовірних документів, а тому суд приходить до переконання, що у дарувальника за Договором були відсутні повноваження на розпорядження нерухомим майном, оскільки воно йому не належить. Пізніше, зазначену квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], 07 жовтня 2015 року було вдруге відчужено, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2015 року. На запит суду, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], було надано засвідчені копії нотаріальної справи на 55 аркушах, щодо купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яке мало місце 07 жовтня 2015 року (а.с. 38-93). Так, згідно наданих нотаріусом [PERSON] документів судом встановлено, що 07 жовтня 2015 року [PERSON] продав, а [PERSON] прийняла у приватну власність квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 3348 (а.с.39-40). Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, на підставі досліджених доказів судом достовірно встановлено, що право власності на спірну квартиру Відповідачі не набули. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Приписами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON], [INFO], (РНОКПП - [NUMBER]) законних прав та підстав для укладення договору дарування спірної квартири, оскільки остання не була власником вказаного майна, не мала необхідного обсягу прав та обовязків щодо розпорядження спірною квартирою, а справжній власник квартири [PERSON], [INFO] (РНОКПП - [NUMBER]) на час укладення оспорюваного договору була померлою (дата смерті 11.01.2013 року), а тому договір дарування спірної квартири від 23.09.2015 року підлягає визнанню недійсним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При розгляді даної справи в частині вимог про визнання угоди недійсною суд виходить з того, що дія п. 1 ч. 1 ст. 203 ЦК України, (відповідно до якої - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам), поширюється на угоди, укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушуючою основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону державної або приватної власності з корисливою метою. Оскільки суд вважає, що зазначена угода підлягає визнанню недійсною, необхідно також зазначити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети. Таким чином, крім порушення встановленого порядку вчинення громадянами дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав, а саме права власності на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, 81, к.11, мало місце укладення угоди між [PERSON] та [PERSON], та в подальшому з [PERSON], а укладення цих угод було спрямоване на використання всупереч закону приватної власності спадкоємця [PERSON], з корисливою метою, тобто вказана угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, порушує основні принципи існуючого суспільного ладу, його моральні засади. В судовому засіданні встановлено, що під час придбання квартири [PERSON] не знала і не могла знати, що [PERSON] не мав права його відчужувати, оскільки в нього були всі необхідні документи, а отже суд зазанчає, що [PERSON] є добросовісним набувачем. За правилами ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до ст.ст.\~317,\~319 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як роз'яснено в п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, відповідно до положень частини першої\~статті 388 ЦК\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суд виходить з того, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій\~статті 388 ЦК. За змістом ч. 1\~ст. 388 ЦК України\~передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-136цс12). Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а тому Позивач як єдиний спадкоємець майна померлої [PERSON], успадкував право на витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до правового висновку ВСУ від 23 січня 2013 року по справі № 6-164/цс-12 спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що право витребувати майно з чужого незаконного володіння має виключно власник майна, а не його спадкоємці, оскільки вказані доводи є необґрунтованими та безпідставними. З огляду на наведені норми закони та позицію усталеної судової практики, беручи до уваги той факт, що спірна квартира вибула з володіння законного спадкоємця та володільця [PERSON] не з його волі, а іншим протиправним шляхом, та вибула безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, суд вважає за необхідне витребувати спірне майно у відповідача [PERSON] та передати його у володіння [PERSON], а тому позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірне майно суд зазначає наступне. Враховуючи ті обставини, що позивач успадкував за законом право на нерухоме майно, у вигляді квартири, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, б. 81, кв. 11, право на яку мав спадкодавець, та в установленому порядку не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, через те, що майно вибуло з його володіння не з його волі, то успадковане право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на успадковану квартиру є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, а тому за позивачем слід визнати право власності у порядку спадкування за законом на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, б. 81, кв. 11, що залишилася після смерті його тітки, [PERSON], яка померла 11 січня 2013 року. Суд також зазначає, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З огляду на наведене суд вважає, що позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на імя [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, б. 81, кв. 11 підлягають задоволенню, а запис про державну реєстрацію за нею права власності скасуванню. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити та розяснити відповідачу - [PERSON], що у випадку задоволення віндикаційного позову (про витребування майна з чужого незаконного володіння) суд може вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. Однак, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог, а під час розгляду даної цивільної справи відповідачем [PERSON] не заявлявся зустрічний позов з вимогами про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна, підстав для вирішення цього питання у суду не має. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, судовий збір у розмірі 1 737,50 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частках, тобто по 868,75 грн. з кожного. На підставі ст.ст.\~11, 12, 203, 2015, 216, 236, 321, 328, 387, 388, 1216-1218, 1220, 1222, 1233, 1268-1273, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 67 Закону України «Про нотаріат», та

Outcome: approved