Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

01 жовтня 2018 року адвокат [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого покликався на те, що на підставі договору дарування будинку від 16 травня 2012 року [PERSON] набула у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказаний будинок позивачка зареєструвала 12 вересня 2018 року. В даному будинку зареєстрована та проживає мати позивачки [PERSON], а також зареєстрований але не проживає більше року брат позивачки - [PERSON]. В зв'язку з цим, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Пояснив, що реєстрація відповідача може порушити права позивача, як власника, в майбутньому та просив задоволити позов. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином (а.с. 20, 25). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, суд встановив наступні обставини. 16 травня 2012 року [PERSON] отримала в дар житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується дублікатом договору дарування від вказаної дати, посвідченим приватним нотаріусом Воловецького районного нотаріального округу Заяць С.А. (а.с 8, 9). 12 вересня 2018 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок, підтвердженням чого є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10). Факт реєстрації відповідача в належному на праві власності позивачці житловому будинку підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області від 22 серпня 2018 року № 2252 (а.с. 11). Позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт не проживання відповідача за місцем реєстрації впродовж стверджуваного строку або доказів проживання його в іншому місці. Встановивши зазначені вище факти, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно статті 14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір, суд враховує вимоги норм матеріального права, на які позивачка покликалась як на підставу своїх вимог. Разом з цим суд зауважує, що в судовому порядку підлягає захисту порушене право або законний інтерес особи, обов'язок доведення якого процесуальним законом в даному випадку покладено на позивача. Суд констатує, що позивачкою не доведено того, що відповідач не проживає у належному їй житловому будинку протягом певного строку, як і не доведено факту порушення прав чи законних інтересів [PERSON], в зв'язку з наявністю реєстрації [PERSON] за вказаним місцем проживання. В зв'язку з викладеним суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення позову в зв'язку з недоведеністю позовних вимог. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed