Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він є власником вищевказаного будинковолодіння. У житловому будинку, що знаходиться в [ADDRESS] ,проживає він та троє членів його сім`ї, серед яких відповідач [PERSON] . Однак останній, хоча на даний час зареєстрований за вказаною вище адресою, але фактично не проживає в зазначеному житловому будинку з 2006 року. У нього з відповідачем неприязні стосунки у зв`язку з тим, що до нього постійно телефонують невідомі особи та вимагають повернути кошти, які [PERSON] у них позичив, погрожують по телефону та намагаються ввести в оману похилого віку чоловіка. Ці підстави стали мотивом для звернення до суду за захистом своїх прав на домоволодіння, оскільки достовірно не відомо чи носять ці погрози реальних характер. На телефонні дзвінки відповідач не завжди відповідає та спілкується коротко, посилаючись на зайнятість, чим демонструє байдужість до ситуації з кредиторами. Добровільно знятися з місця реєстрації не бажає. Беручи до уваги те, що за вищевказаною адресою відповідач не проживає, а фактично з 2006 року проживає за іншою адресою, то виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але витрати нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються його права, тому він змушений звернутися за захистом до суду. Від вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, в тому числі, питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи вищевикладене та існуючі обставини даної справи, вважає, що його права, як власника нерухомого майна, є порушеними відповідачем, а тому підлягають захисту. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак перший у позові зауважив суду, що він обмежений у пересуванні через інвалідність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на задоволенні позовної заяви, а останній подав заяву про розгляд справу у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 06.10.2020 відкрито провадження у даній справи та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою від 20.11.2020 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 02 грудня 2020 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, в якій він також не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Ухвалою суду від 02.12.2020 постановлено проводити заочний розгляд справ. Як визначено в ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] на праві приватної владності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 12.01.2005 (а.с.6) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВ0 №147466 від 12.01.2005 (а.с7). Відповідно до довідки № 782 від 29.09.2020, виданої виконавчим комітетом Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] і склад його сім`ї такий: [PERSON] (дружина), [INFO] , [PERSON] (син), [INFO] , та [PERSON] (син), [INFO] , який з 2006 року за даною адресою не проживає (а.с.8). Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 28.09.2020, під час обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , виявлено, що його син [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Зі слів обстежувача за місцем реєстрації він не проживає з 2006 року (а.с.9). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу не проживання члена сім`ї власника житла у будинку без поважних причин понад один рік та наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з висновками, до яких прийшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивач на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування. Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивача незручності у реалізації права власності та користуванні будинком. Суд вважає, що реєстрація відповідача у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї позивача, не проживає в будинку [ADDRESS] , більше одного року без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, а його реєстрація у будинку перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, так як він несе додаткові витрати на утримання будинку та незручності через те, що за реєстрацією у належному йому будинку значиться відповідач, на адресу якого поступають численні звернення та погрози з приводу наявних боргів. Дана обставина відповідачем не спростована, доказів поважності не проживання в будинку чи наявності іншої домовленості між ним і власником, відповідачем не представлено. За таких обставин суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить сплату судового збору в розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.13) . Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 840,80 гривень. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 18 ЦПК України, ст.ст. 72, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved