Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася у Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), приватного нотаріусу [PERSON] (надалі - відповідач-2), третя особа - приватний нотаріус [PERSON] (надалі - третя особа) про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. [INFO] року померла сестра позивача - [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина. Вважаючи себе спадкоємцем другої черги, 16.10.2012 року позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Проте нотаріус повідомив, що для оформлення спадщини необхідно надати документи, які підтверджують родинні стосунки із спадкодавицею. Оскільки такі документи у позивача відсутні, то з посиланням на відповідні докази і на факт перешкоджання відповідачем у отриманні необхідних документів, що підтверджують родинні відносини, позивач просить суд встановити факт того, що померла [PERSON] та позивач є рідними сестрами. Окрім того, позивачу стало відомо, що за життя померла [PERSON] заповідала своє майно відповідачу, який доводиться племінником покійного чоловіка [PERSON] Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] (відповідач-2) за чотири дні до смерті заповідача. Позивач вважає цей заповіт недійсним з підстав того, що останній не підписувався особисто [PERSON], а підстава для підписання заповіту іншою особою, яка вказана нотаріусом, як «похилий вік», дає підстави позивачу вважати, що такий правочин є нікчемним внаслідок порушення вимог щодо форми, оскільки на думку позивача похилий вік не є фізичною вадою або хворобою, що унеможливлює особисте підписання заповіту. Окрім того, представник позивача наполягала, що оскільки нотаріус не володіє мовою жестів, то відповідач-2 не була спроможна встановити дійсне волевиявлення заповідача. Окрім того, іншою підставою для визнання заповіту недійсним є сумнів позивача у належності свідків та особи, яка підписала заповіт, які на думку позивача за своїми віковими ознаками не могли свідчити при вчиненні заповіту. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, письмових та усних поясненнях до позовної заяви. Представник відповідача та відповідач визнали позов частково, в частині встановлення факту родинних відносин; в частині визнання заповіту недійсним - категорично заперечували посилаючись на безпідставність позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині. Відповідач 2 (приватний нотаріус [PERSON]) заперечувала у задоволенні вимог щодо визнання позову недійсним; в частині встановлення факту родинних відносин - поклалась на розсуд суду. Третя особа (приватний нотаріус [PERSON]) участі в судових засіданнях не брала, повідомлялася належним чином про дату і час розгляду справи, заяв та клопотань про неможливість участі у розгляді справи не надсилала, явку представника не забезпечила, матеріали спадкової справи на виконання ухвали суду про витребування - представила. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, представника відповідача, відповідача-2 на основі з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити вимоги позовної заяви частково виходячи із наступного. Судом достовірно встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 01 січня 1939 року (а.с.12) батьками [PERSON], яка відповідно до свідоцтва про шлюб від 10 жовтня 1969 року змінила прізвище на "[PERSON]" є [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки Державного архіву Київської області від 24.07.2013 року №01-27/п-119 (а.с.15) книга реєстрації актових записів про народження за 1934 рік у с. Янківка Узенськогого району (нині - с. Іванівка Білоцерківського району) Київської області на зберігання до Державного архіву не надходила. Проте, факт родинних зв'язків і те, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами підтверджується представленими в судове засідання фотокартками, на яких зображені [PERSON] та [PERSON] спільно та у колі родичів (а.с.16-23), перепискою особистого характеру у формі обміну вітальними листівками та телеграмами з яких вбачається форма звернення [PERSON] та [PERSON] один до одної, як сестер (а.с.24-25). В судовому засіданні, будучи допитаними, як свідки [PERSON], яка є далекою родичкою [PERSON], [PERSON], яка є родичкою [PERSON], [PERSON], яка є донькою [PERSON] (а.с. 47-49) підтвердили своїми показаннями, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами. Відповідач у справі [PERSON], будучи родичем покійного чоловіка померлої [PERSON] в частині встановлення факту того, що [PERSON] та позивач є рідними сестрами позов визнав і повідомив, що йому також відомо про таку обставину, а тому він не заперечує проти задоволення позову у цій частині. Відповідно до ч.4 ст174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки суд не вбачає законодавчих перешкод для визнання факту того, що [PERSON] та [PERSON] є сестрами, і беручи усі представлені докази у сукупності, встановлює даний факт, що має юридичне значення, тим самим задовольняючи позов у цій частині. В частині визнання заповіту недійсним з підстав недотримання форми правочину суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 08 вересня 2012 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.71). Судом встановлено, що у тексті заповіту зазначено, що у зв'язку з похилим віком заповідача [PERSON] за її дорученням у її присутності та у присутності нотаріуса заповіт підписаний [PERSON]. Заповіт посвідчено у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] У заповіті зазначено, що особу заповідача нотаріусом встановлено та дієздатність перевірено. Будучи допитаними у якості свідків в судовому засіданні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.110-112) пояснили, що заповідач [PERSON] перебувала у такому фізичному стані, що була неспроможна підписати заповіт та самостійно його прочитати, але своїми діями, рухами та певними вербальними знаками у вигляді звуків однозначно і переконливо дала зрозуміти своє волевиявлення, а саме, що бажає скласти заповіт на користь [PERSON] та вказала на нього. Будучи допитаною у якості свідка відповідач-2 нотаріус [PERSON] (а.с.50) пояснила, що особисто переконалася у волевиявленні заповідача, яка рукою вказала на особу спадкоємця [PERSON], її особу було встановлено і дієздатність перевірено, заповідачу вголос було оголошено заповіт, і остання кивком голови підтвердила своє розуміння тексту заповіту. Нотаріус [PERSON] зазначила, що заповідач за своїм станом не спроможна була самостійно підписати заповіт і зачитати його вголос. Суд бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та відповідача-2, яка також надала показання, як свідок і вважає, що волевиявлення заповідача [PERSON] було доведено. Волевиявлення заповідача було однозначним, зрозумілим для свідків і нотаріуса, висловленим у формі жестикуляції та вербальних знаків, з огляду на що було відтворено нотаріусом у письмовому правочині - заповіті. Зворотнього, а саме - відсутність волевиявлення заповідача на заповідання майна на користь відповідача належними і допустимими доказами в ході судового засідання доведено не було та не спростовано. Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Показання допитаних свідків переважно збігаються і містять лише певні фразеологічні розбіжності, які не мають істотного значення для розгляду справи і пояснюються значним проміжком часу з моменту посвідчення заповіту, а тому доводи представника позивача про ніби то наявність розбіжностей у показаннях свідків не ґрунтуються на матеріалах справи. Судом встановлено, що підписант заповіту [PERSON] та свідки підписання заповіту [PERSON], [PERSON] на день вчинення заповіту були повнолітніми дієздатним особами та відповідали усім критеріям, які висуває ст.1253 Цивільного кодексу України до свідків посвідчення заповіту. А тому суд не бере до уваги доводи позивача про неправосуб'єктність зазначених осіб бути свідками та підписантом заповіту. Також суд не бере до уваги доводи представника позивача, щодо порушення на її думку форми вчинення правочину, передбаченої ст.207 ЦК України виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Представник позивача стверджує, що оскільки похилий вік не є хворобою або фізичною вадою, то посилання нотаріуса у тексті заповіту на "похилий вік", як підставу для підписання заповіту іншою особою у присутності свідків не є обґрунтованим, а заповіт у зв'язку із зазначеним слід визнати недійсним. Проте з такими доводами представника позивача погодитись не можна оскільки вони не відповідають чинному законодавству і встановленим обставинам справи. В ході розгляду справи було достовірно встановлено шляхом допиту свідків, підписанта та нотаріуса, що даний правочин не був самостійно підписаний заповідачем у зв'язку з фізичними вадами і хворобою у вигляді неспроможності самостійно підписати та прочитати текст заповіту внаслідок похилого віку про що зазначено нотаріусом у тексті заповіту. Суд вважає, що в даному конкретному випадку нотаріусом [PERSON] обґрунтовано залучено підписанта та свідків для посвідчення заповіту, як того вимагають правила ст.ст.207 та 1253 ЦК України. Законодавство про нотаріат та порядок вчинення нотаріальних дій та норми спадкового цивільного законодавства не вимагають від нотаріуса при посвідченні заповіту документально встановлювати діагноз, анамнез та характер захворювання і хвороб та ступінь і вид фізичних розладів і вад відносячи це питання до дискретних повноважень самого нотаріуса, яка на власний розсуд має переконатися в неспроможності самостійно підписати заповіт і залучити свідків і підписанта, що власне і було зроблено відповідачем-2. Оскільки закон не вимагає від нотаріуса встановлення конкретного виду хвороби чи встановлення конкретної фізичної вади у даному конкретному випадку правозастосування нотаріус [PERSON] цілковито обґрунтовано вказала у якості причини підписання заповіту іншою особою - похилий вік заповідача, оскільки нотаріус не зобов'язана вдаватись до встановлення підстав і лише констатує причину підписання іншою особою. Саме з цих позицій виходить абз.2 ч.4 ст.207 ЦК України де зазначається обов'язок нотаріусу зазначити причини, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Таким чином, дана норма не спонукає нотаріуса до конкретизації таких причин і дозволяє останньому зазначати їх дискретно. Оскільки нотаріус [PERSON] не володіє спеціальними медичними знаннями, то остання цілковито обґрунтовано визначила загальну причину у якій достеменно переконалась - похилий вік. Разом з тим, суд бере до уваги що хворобливий стан заповідача був достеменно відомий позивачу, про що зазначається у самому тексті позовної заяви (а.с.5), де позивач визнає, що сестрі діагностовано лікарями інсульт та атеросклероз, а сама заповідач потребує сторонньої допомоги. Таким чином вбачається, що хвороба не була раптовою і одномоментною Проте, сторонньої допомоги родичами позивача, яка також є особою похилого віку, але має повнолітніх і дієздатних дітей, які є племінниками померлої [PERSON] надано не було, хоча сестра скаржилася на запаморочення, неможливість ходити, оніміння кінцівок та іншу симптоматику розладу здоров'я, що зазначено позивачем у позові. Таким чином, у суду є достатньо підстав вважати, що позивач визнає факт поганого стану здоров'я [PERSON], що і стало причиною підписання заповіту іншою особою у присутності свідків. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За зазначених обставин, суд вважає, що присутність сторонніх осіб при вчиненні нотаріальної дії, а саме - матері відповідача [PERSON] зумовлена крайньою необхідністю надання сторонньої допомоги помираючій особі. Судом встановлено, що вже [INFO] року [PERSON] померла, а тому останні дні перед смертю тим паче потребувала сторонньої допомоги, а тому у суду немає підстав вважати таку присутність істотним порушенням порядку вчинення нотаріальних дій. Те, що відповідач не пам'ятає анкетних даних заповідача, самостійно організував виїзд нотаріуса та оплатив його послуги, не є близьким родичем заповідача, здійснював догляд за заповідачем не самостійно, а через свою мати, яка доглянула заповідача останні дні життя, що свідки і підписант є досить молодими особами, що нотаріус не володіє спеціальною мовою жестів і спеціальними медичними знаннями на чому наголошувалось представником позивача правого значення для розгляду справи судом не має, оскільки не впливає на дійсність заповіту. З огляду на зазначене суд оцінюючи в сукупності пояснення учасників судового засідання і докази досліджені в ході судового розгляду вважає, що позовні вимоги в частині визнання заповіту недійсним не знайшли свого підтвердження і в обґрунтування такого висновку суду покладаються усі докази і пояснення у їх сукупності, які на переконання суду не залишають місця для гіпотетичної оцінки фактів, а в повній мірі і цілком, надають суду можливість дійти категоричного висновку про необхідність констатувати не доведеність позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним, а тому у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити. Питання розподілу судових витрат вирішити відповідно до правил ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 207, 1253 Цивільного кодексу України 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

Outcome: partial