Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

01 березня 2021 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: виселення відповідача з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового будинку. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що їй з 2009 року на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому з її дозволу під час сумісного проживання однією сім`єю також мешкав її чоловік [PERSON] . Шлюб з останнім розірвано 06 грудня 2013 року, однак відповідач всупереч її волі продовжує проживати у її будинку, чинить перешкоди у користуванні її особистою власністю, погрожує, застосовує психологічне насилля, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що вона разом із дитиною проживає у будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку всупереч її волі також проживає її колишній чоловік [PERSON] . Останній зловживає спиртними напоями, чинить домашнє насильство, через що на нього складалися протоколи про адміністративні правопорушення, зокрема у справах №483/219/21, №483/1399/20, 483/1400/20, а 27 квітня 2021 року відповідача засуджено за статтею 126-1 КК України (справа №483/377/21). Відповідач, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив (а.с. 68). Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23 червня 2009 року приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Корчемахою С.С., належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 8). 18 грудня 2011 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , який було розірвано рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2013 року (а.с. 6,7). З долученої до матеріалів справи довідки, наданої сільським головою Куцурубської сільської ради ОТГ Очаківського району Миколаївської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає по [ADDRESS] . (а.с. 14). За змістом листа начальника ВП № 7 МРУП ГУНП в Миколаївській області, в період з 30 квітня 2019 року по 07 лютого 2021 року від [PERSON] на адресу відділку поліції надійшло 11 звернень з приводу вчинення відносно неї її колишнім чоловіком домашнього насилля (а.с. 9). Перевіривши доводи позивачки в порядку частини 7 статті 81 ЦПК України, суд встановив, що 9 та 10 вересня 2020 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП та 16 лютого 2021 року - за частиною 2 статті 173-2 КУпАП. Крім того, вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2021 року [PERSON] засуджено за статтею 126-1 КК України. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Право користування чужим майном закріплено у статтях 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником спірного житлового будинку, який був придбаний нею до реєстрації шлюбу з відповідачем. Як встановлено судом, на час розгляду справи відповідач є колишнім чоловіком позивачки та його місце проживання зареєстровано за іншою адресою. За таких обставин, позивачка, як власник спірного будинку, має право вимагати від відповідача, який не є членом її сім`ї та не має речового права щодо будинку, усунення порушень її права власності на будинок шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Разом із тим, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до приватного і сімейного життя, житла та кореспонденції. Держава не може втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, тобто переслідує легітимну мету. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачки та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Аналізуючи обставини цієї справи, суд дійшов висновку, що втручання у право відповідача на повагу до житла шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення є пропорційним, оскільки відповідач має право користування іншим житлом (за адресою реєстрації), а також порушує права позивачки як власника будинку та вчиняє стосовно неї домашнє насильство. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд враховує клопотання позивачки та відносить судові витрати на її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: approved