Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 17.10.2013 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5390,68 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 18,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач виконав свої зобов'язання за угодою належним чином, перерахувавши кошти на поточний рахунок відповідача. Відповідач належним чином свої зобовязання за угодою не виконує, не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов угоди. Сума заборгованості станом на 19.10.2016 р. року становить 12501,88 грн.На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача заборгованість та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не зявився, подав заяву, згідно якої просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала частково, просила зменшити розмір нарахованої банком пені, посилаючись на тяжке матеріальне становище. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.10.2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено генеральну угоду №б/н про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, згідно якої позивач надав відповідачу кредит у розмірі 5390,68грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 18,00% річних за користування кредитом, а відповідач в свою чергу зобовязалася здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно умов договору. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ "Приватбанк" Умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Як вбачається з матеріалів справи, генеральну угоду було укладено відповідно до вимог ст.ст.203, 205, 207, 1054, 1055 ЦК України, а саме її укладено у письмовій формі, та підписано уповноваженими особами. З матеріалів справи вбачається, що банк перерахував на рахунок відповідача кошти, передбачені угодою. На час звернення до суду відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого згідно розрахунків, наданих суду позивачем, станом на 19.10.2016 року загальна сума її заборгованості становить 12501,88 грн., яка складається з: 4906,58 грн. - заборгованості за кредитом, 2596,73 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 4710,24грн. - заборгованості за пенею та по комісією, а також 288,33 - штраф відповідно до пункту 2.2 генеральної угоди. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язала його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобов'язання Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та слати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настає правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання та не сплатила борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині розміру нарахування неустойки за неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань по поверненню кредиту. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, штраф та пеня є видами неустойки. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, матеріальний стан відповідача, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 500 грн. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються судового збору у розмірі 800,33 грн.

Outcome: partial