Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У цьому будинку зареєстровані її донька [PERSON] , зять [PERSON] , онуки [PERSON] та [PERSON] , які не проживають в житловому приміщенні вже більше трьох років. Вона, як власник вище зазначеного будинку, надала право відповідачам користуватися ним. Відповідачка [PERSON] разом із своєю сім`єю вселилася до спірного будинковолодіння, однак проживала окремо і згідно технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] займала приміщення за №1,2,3,4 тобто більше половини будинку. Відповідачка спільно із позивачкою ніколи не проживали, спільним побутом не були пов`язані. Тому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб такими, що втратила право користуватися житловим приміщенням, є належним способом захисту її порушених прав. Враховуючи вищенаведене, вона, як власник житла, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак її представник у своїй письмовій заяві від 15.10.2020 просила розглядати справу без їх участі та позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлень за відомим суду місцем проживання та розміщення повідомлення про розгляд справи на офіційному сайті Судової влади України (а.с.34, 35, 36, 37). Правом подати відзив на позов не скористалися. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії суду: Ухвалою суду від 20.08.2020 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін, встановлено відповідачам строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. 15 жовтня 2020 року від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності (а.с.38). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Відповідачі відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надали, хоча були повідомлені про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачі, хоча і були належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`являлися, причин неявки не повідомляли, відзиву на позов не подавали, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26558937 від 30.06.2020 та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 30.06.2010 (а.с. 7-8). Згідно довідки № 1017 від 27.07.2020, виданої Тужилівською сільською радою, [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , у склад сім`ї входять: донька [PERSON] , зять [PERSON] , онуки [PERSON] та [PERSON] , син [PERSON] , онука [PERSON] (а.с.13). Відповідно до акта, який складений комісією 04.08.2020 у складі сільського голови, секретаря сільради, сусідів, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS] , але по місцю реєстрації фактично не проживають більше трьох років (а.с. 12). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житлом. Оцінка суду: вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст.\~4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33\~Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Судом встановлено, що позивачка зареєстрована та проживає у житловому будинку [ADDRESS] . Із акту обстеження судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS] , але по місцю реєстрації фактично не проживають більше трьох років. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачі суду не подали. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст.391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати таке. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні із нормами ст.405 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивачка на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідачі не бажають добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивачки незручності у реалізації права власності та користуванні будинком. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS] , але по місцю реєстрації фактично не проживають більше трьох років без поважних причин, а їхня реєстрація у будинку перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном тільки через те, що за реєстрацією у належному їй будинку значаться відповідачі. Дана обставина відповідачами не спростована, доказів поважності непроживання в будинку чи наявності іншої домовленості між ними і власником, відповідачами не представлено. За таких обставин суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, а відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачів. Відповідно до\~ч.2\~ст.141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З матеріалів справи\~ вбачається, що 01.06.2020 [PERSON] уклала з адвокатом [PERSON] договір про надання правничої допомоги з додатком до договору, а 17.08.2020 підписала акт виконаних робіт та сплатила визначену договором\~ вартість послуг в загальній сумі\~ 2500,00 грн., що підтверджено квитанцією №0501341 від 17.08.2020 (а.с. 16). За таких обставин суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути в солідарному порядку 2500,00 грн. витрат за надання правничої допомоги та 840,80 грн. судового збору. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 18 ЦПК України, ст.ст. 29, 317, 383, 391,\~ ЦК України, ст.\~7\~Закону України\~"Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні" та

Outcome: approved