Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

У квітні 2021 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визначення часток у праві спільної сумісної власності та про визнання права власності в порядку спадкування [PERSON] , в якому просила: - припинити право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати, що померлому [INFO] [PERSON] та померлій [INFO] [PERSON] , кожному, належить право власності по 1/3 ідеальній частки квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , право власності в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] , на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , право власності в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] , на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що за життя її батьків [PERSON] та [PERSON] , ними була приватизована вказана квартира, яка згідно свідоцтва на право власності на житло виданого УЖКГ виконкому Кременчуцької міської Ради згідно з розпорядженням (наказом) від 14.10.2003 року №11922/2 на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно належить їм на праві спільної сумісної власності. З метою оформлення спадщини після смерті батьків у січні 2021 року звернулася до Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою державного нотаріуса Піцул В.Ю. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.02.2021 року № 230/02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки право власності на спадкову квартиру за померлими батьками не було зареєстроване. Також зазначала, що згідно рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Коршенко Л.В. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 02.02.2021 року № 56416826 та від 18.02.2021 року № 56683111 їй було відмовлено у здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру з посиланням на те, що спадкоємцем після померлої [PERSON] є вона, а спадкоємцями після померлого [PERSON] є дружина [PERSON] , яка за законом прийняла, але не зареєструвала спадщину та дочка [PERSON] , а також, що заявлене нею одноособово право власності на квартиру без інших співвласників не може бути зареєстроване, так як законодавство у сфері державної реєстрації не дозволяє отримувати заяви від кожного із співвласників окремо при проведенні державної реєстрації права спільної сумісної власності. 08 квітня 2021 року позивач уточнила позовні вимоги, зазначивши відповідачем Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області, і просила: - визнати за нею право власності в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] , на 1/6 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] , на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 08 квітня 2021 року у справі відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, постановлено розглянути справу у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 06 травня 2021 року витребувано матеріали спадкових справ, визнано підготовку справи до розгляду закінченою, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені в позовній заяві, про що надали письмову заяву. Представник відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області у судове засідання не прибув, керівництво якого було належним чином повідомлено про час, дату та місце розгляду справи, представник якого [PERSON] просила розглядати справу за відсутності представника цього відповідача, про що надала письмову заяву. Представник третьої особи - Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори, керівництво якого було належним чином повідомлено про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Зі свідоцтва про право власності на житло виданого УЖКГ виконкому Кременчуцької міської Ради згідно з розпорядженням (наказом) від 14.10.2003 року № 11922/2 на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , постає, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності вказаним особам. Згідно довідки КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Кременчуцької міської ради Полтавської області від 08.04.2019 року за №61/1699 за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 р. в КП «КМБТІ» право власності на нерухоме майно - вказану квартиру за адресою: [ADDRESS] не було зареєстроване. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області від 10.04.2013 року, актовий запис № 484. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що постає зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] видане Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавської області від 01.10.2018 року, актовий запис № 2338 (копія долучається). Позивач [PERSON] , [INFO] є єдиною рідною дочкою померлих батьків та є спадкоємцем за законом першої черги. Вказані особи будь - які домовленості, договори, предметом яких було визначення інших розмірів часток у власності на спірну приватизовану квартиру в період часу з приватизації квартири і до дня смерті батьків позивача - не укладали. Після смерті батьків позивача відкрилась спадщина, до спадкової маси входить кожного із батьків частка у спільній сумісній власності квартири [ADDRESS] . У січні 2021 року позивач звернулась до Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] батька - [PERSON] , [INFO] та померлої [INFO] матері - [PERSON] , [INFO] , що складається з часток у спільній сумісній власності квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.01.2021 року № 63325426 та № 63322417 відкрито спадкові справи після померлого [PERSON] № [NUMBER] та після померлої [PERSON] № [NUMBER] . Постановою державного нотаріуса Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Піцул В.Ю. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.02.2021 року № 230/02-31 позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлих [PERSON] та [PERSON] на частки у спільній сумісній власності квартири [ADDRESS] , оскільки право власності на спадкову квартиру за померлими не було зареєстроване. Згідно рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Коршенко Л.В. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 02.02.2021 року № 56416826 та від 18.02.2021 року № 56683111 позивачеві було відмовлено у здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру з посиланням на те, що спадкоємцем після померлої [PERSON] є вона, а спадкоємцями після померлого [PERSON] є дружина [PERSON] , яка за законом прийняла, але не зареєструвала спадщину та дочка [PERSON] , а також, що заявлене позивачем одноособово право власності на квартиру без інших співвласників не може бути зареєстроване, так як законодавство у сфері державної реєстрації не дозволяє отримувати заяви від кожного із співвласників окремо при проведенні державної реєстрації права спільної сумісної власності. Відповідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ч. ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У статті 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Статтями 1216, 1267 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-753-0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», п.3.4., у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутись з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. З роз`яснення, наданого Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 постає, що відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Державна реєстрація права власності за висновком суду є похідним від здійснення права власності, а тому її відсутність не може бути окремою підставою для відмови в задоволенні цього позову, оскільки призведе до порушення законних прав та інтересів позивача. Крім того, суд вважає, що у позивача, як спадкоємця, виникло право на спадщину, відкриту після смерті як її батька у частці, що складає 1/6 частину квартири, враховуючи, що спадкоємцями [PERSON] були одночасно позивач та її мати [PERSON] у рівних частках по факту їх проживання у квартирі (1/3:2), а також виникло право на спадщину, відкриту після смерті її матері, яку вона прийняла фактично за місцем проживання у спірній квартирі, що складалася з Ѕ частини квартири належної матері на час смерті і відкриття спадщини. Відповідач та третя особа не подали суду належних, допустимих, безспірних і достовірних доказів на спростування встановлених судом обставин та позову в цілому. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Звідси, на підставі встановлених судом обставин, суд вважає, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Необхідно визнати за позивачем право власності: - на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (при здійсненні приватизації квартири і не проведення у наступному державної реєстрації права власності); - в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] , на 1/6 частину квартири [ADDRESS] ; - в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] , на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходив з того, що позивач не ставив вимоги про стягнення сплачених ним судових витрат у вигляді судового збору, а також, що сторони у справі не заявляли про понесення ними будь-яких судових витрат.

Outcome: approved