Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

01.11.2017 р. представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 05.11.2016 р. на підставі виконання попередньої домовленості між сторонами, позивачем здійснено переказ грошових коштів на рахунок відповідача в розмірі 260 000,00 грн. Після отримання вказаної суми коштів, відповідач почала уникати спілкування з позивачем, на телефонні дзвінки не відповідала, обумовлений договір позики укласти відмовилась, на письмову вимогу від 13.10.2017 р. повернути безпідставно отримані кошти, не відреагувала, кошти не повернула. А тому представник позивача просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 260 000,00 грн. як безпідставно отримані. Ухвалою суду від 02.02.2018 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 29 т. 1). Ухвалою суду від 26.02.2018 р. задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на грошові кошти в розмірі 260 000,00 грн. (а.с. 34-35 т. 1). 14.03.2018 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що сторони були знайомі тривалий період часу, мали теплі дружні стосунки. Знайомство відбулось через доньку відповідача - [PERSON], яка перебувала з позивачем у добрих стосунках, які ґрунтувалися на принципах взаємодопомоги та взаєморозуміння. Донька перебувала у скрутному матеріальному становищі, а позивач мав бажання та можливість надавати матеріальну допомогу, неодноразово впродовж 2015 р. - 2016 р. здійснював перерахунок коштів відповідачу та її доньці. Спірна сума коштів перерахована позивачем в добровільному порядку, з його власної ініціативи з метою надання матеріальної допомоги. Позивач сподівався на подальший розвиток дружніх відносин з донькою, проте, після її одруження 18.02.017 р. сприйняв дану новину досить різко та почав погрожувати. Домовленості про укладення договору позики ані в момент перерахування коштів, ані після проведення такої операції, сторони не обговорювали, кошти перераховувались позивачем на добровільних засадах, а тому у задоволенні позову представник відповідача просить відмовити (а.с. 44-47 т. 1). У відповіді на відзив від 27.04.2018 р. представник позивача зазначив про недостовірність та недопустимість доказів, доданих до відзиву на позовну заяву, оскільки є такими, що не стосуються предмета спору, зміст документів розголошує особисте листування позивача та доньки відповідача, згоди на яке адресат не надавав, крім того, зміст та дійсність документів є сумнівними, містять неправдиву інформацію (а.с. 68-70 т. 1). За згодою сторін, в судовому засіданні 29.05.2018 р. проведено підготовче засідання, завершено та призначено розгляд справи по суті. В судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові та у відзиві на позовну заяву. Відповідач, представник відповідача проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.10.2017 р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 260 000,00 грн., які були надані з метою укладення договору позики, проте через недосягнення істотних умов, такий договір укладено не було (а.с. 7 т. 1). 17.10.2017 р. відповідачем отримано вказану вимогу (а.с. 10 т. 1). Станом на момент звернення до суду із позовом відповідач вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів не виконала, кошти не повернула. Суд звертає увагу на те, що надані стороною відповідача документи та клопотання, подані 29.10.2018 р., 13.11.2018 р. через канцелярію (а.с. 103-240 т. 1, а.с. 7-39 т. 2), суд залишає без розгляду на підставі. 2 ст. 222 ЦПК України, оскільки під час проведення підготовчого судового засідання суду не було повідомлено наявність таких документів та не виявлено бажання надати такі докази в судовому засіданні, судом не встановлено поважних причин про неможливість заявлення таких доказів. Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Набуття однією із сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Разом з тим, договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. З матеріалів справи вбачається, що спірні грошові кошти перераховані позивачем на банківський рахунок відповідача за його власною ініціативою та бажанням для надання можливості здійснити відпочинок, в призначенні платежу зазначено «перевод на карту ПриватБанку». Отримання відповідачем коштів відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON], яка пояснила, що є донькою відповідача. З позивачем познайомилась у грудні 2014 р., коли він прийшов до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», де вона працювала для здійснення банківської операції. Між ними виникли приязні стосунки, позивач дарував квіти, подарунки, часто приходив до неї на роботу, зав'язались стосунки. В подальшому позивач наполіг на її розлученні з чоловіком. Також свідок зазначила, що у 2015 р. позивач познайомив її зі своїми синами, один з яких є хворим, потребував лікарського нагляду. Свідок разом з сином позивача відвідували лікувальні заклади, вона піклувалась про здоров'я дитини. З літа 2015 р. по грудень 2016 р. позивач почав неодноразово брати у борг у неї та її матері різні суми грошових коштів та завжди вчасно повертав на банківський рахунок. За вказаний період відбулось близько 35 банківських операцій з перерахунку коштів. Оскільки позивач був громадянином іншої держави, не мав в наявності достатньої суми коштів в національній валюті, тому наполягав на тому, що повернення коштів буде відбуватись через відкриті свідком та її матір'ю банківські рахунки. В подальшому позивач звернувся з вимогою отримати в борг грошові кошти в розмірі 260 000,00 грн. для лікування сина. Дана сума коштів була передана матір'ю за адресою її проживання в [ADDRESS]. Вказані покази судом прийняті в якості належного доказу по справі. Також судом встановлено, що 06.11.2016 р. в період з 16 год. 55 хв. по 23 год. 32 хв. донька відповідача, [PERSON], на електронну адресу отримувала від позивача листи, в якому останній просив підтвердити можливість надіслати її матері - відповідачу грошові кошти для поїздки на відпочинок для неї, доньки Кіри та матері, оскільки він обіцяв про таку подорож. Відповідач наголошував на тому, що кошти призначені для відпочинку (а.с. 53-62 т. 1). Вказані роздруківки з електронної пошти суд приймає до уваги, оскільки надані з офіційним перекладом, завірені печаткою бюро перекладів, а тому не встановлено сумнівів в достовірності змісту таких документів. Судом встановлено , що 07.11.2016 р. позивачем здійснено переказ коштів з карткового рахунку [NUMBER] на рахунок [PERSON] Вказана обставина підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.10.2017 р. (а.с. 6 т. 1). Однак, судом не встановлено і в матеріалах справи не містяться докази, що [PERSON] перераховував спірні кошти відповідачу за наявності в майбутньому укласти договір позики. При цьому, будь-яких доказів відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, які б засвідчили б попередню домовленість про укладення договору позики на спірну суму ні позивачем ні його представником суду не надано. За вказаних обставин грошові кошти не можна визнати як безпідставно набуте майно, а питання виконання чи невиконання домовленості між сторонами не входить до предмету розгляду даної справи. У даному спорі позивач повинен довести наявність трьох умов, які б підтверджували зобов'язання з безпідставного набуття майна, а саме: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок iншої особи; вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України), проте такі факти позивачем не доведені належними та допустимими доказами. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed