Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, свої вимоги мотивувавши тим, що У період з вересня 1993 року по липень 2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 липня 2016 року у справі № 756 / 6329 / 16 - ц шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. Від цього шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Під час перебування у шлюбі Сторони придбали майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартира [ADDRESS], загальною площею - 54, 9 кв. м, жилою площею - 30, 5 кв. м, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 10 грудня 2012 року ; відповідно до звіту про оцінку майна № 1439269 10112016 1116 - 06 від 11 листопада 2016 вартість об'єкта оцінки становить 1 874 281 гривень 00 копійок.; автомобіль марки « HYUNDAI », державний знак [NUMBER], 2008 року випуску, зареєстрований в органах ДАІ 09 червня 2010 року, що належить на праві власності Позивачу; відповідно до звіту про оцінку майна № 1455839_21112016 1791116 від 21 листопада 2016 року вартість об'єкта оцінки становить 270 140 гривень 00 копійок.; Позивач постійно користується згаданим вище автомобілем з 2008 року до теперішнього часу, в тому числі для виконання робочих обов'язків. У зв"язку з зазначеним позивач просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 3 / 7 частини квартири [ADDRESS]; В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 4 / 7 частини квартири [ADDRESS]; В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у власності [PERSON] автомобіль марки « HYUNDAI », державний знак [NUMBER], 2008 року випуску, зареєстрований в органах ДАІ 09 червня 2010 року та стягнути судовий збір. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 24 листопада 2016 року ( а. с . 91 ) позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги заперечував проти задоволення позову, та вказав що майно набуте у шлюбі, та повинно бути визнано як спільна власність , та розподілено у розмірі 1 / 2 кожному. Суд, вислухавши пояснення позивача його представника, представника відповідача дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З вересня 1993 року по липень 2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 липня 2016 року у справі № 756 / 6329 / 16 - ц шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. Від цього шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Під час перебування у шлюбі Сторони придбали майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартира [ADDRESS], загальною площею - 54, 9 кв. м, жилою площею - 30, 5 кв. м, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 10 грудня 2012 року ; відповідно до звіту про оцінку майна № 1439269 10112016 1116 - 06 від 11 листопада 2016 вартість об'єкта оцінки становить 1 874 281 гривень 00 копійок.; автомобіль марки « HYUNDAI », державний знак [NUMBER], 2008 року випуску, зареєстрований в органах ДАІ 09 червня 2010 року, що належить на праві власності Позивачу; відповідно до звіту про оцінку майна № 1455839_21112016 1791116 від 21 листопада 2016 року вартість об'єкта оцінки становить 270 140 гривень 00 копійок.; Відповідно до положень ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином суд вважає за необхідне поділити спільно набуте майно в розмірі 1 / 2 кожному з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial