Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

01.04.2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 28.01.2019 року він позичив [PERSON] , 23 800 гривень за умови повернення зазначеної суми до 26.03.2019 року шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача. На підтвердження наявності боргу та обов`язку його повернути позивачу, відповідач [PERSON] надав власноручно написану розписку від 28.01.2019 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно договору та вказані в борговій розписці строки не виконав. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути гроші, але останній гроші так і не повернув. Тому, просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 24 155, 66 гривень, три відсотка річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 712, 04 гривень та судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно розписки від 28.01.2019 року вбачається, що [PERSON] , зобов`язується передати суму в розмірі 23 800 гривень [PERSON] за декілька платежів з 26.01.2019 року по 26.03.2019 року. Об`єктом даної розписки являється передача в користування автомобіля «Сузукі Култус» № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Платежі зобов`язується проводити на карту банка [PERSON] , надаючи чек про оплату. Наявна в матеріалах справи розписка є доказом передачі відповідачу автомобіля марки «Сузукі Култус». Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за змістом розписки від 28.01.2019 року відповідачу було передано автомобіль «Сузукі Культус», а не грошові кошти, а тому за своєю правовою природою правовідносини які виникли між сторонами не є правовідносинами, які виникають за договором позики. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано доказів передачі відповідачу коштів у борг, тобто, грошові кошти, які позивач просить стягнути з відповідача не були предметом передачі за вказаною розпискою, а відтак, підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення суми боргу, в тому числі, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, суд не вбачає. Оскільки, позивачем вибрано не вірний спосіб захисту, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed