Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

У квітні 2017 Державне підприємство «АНТОНОВ» (надалі - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі відповідач - 1), [PERSON] (надалі відповідач - 2), в якому просив стягнути солідарно з останніх на свою користь суму заборгованості за надані в період з 01.02.2013 р. по 01.06.2014 р. житлово-комунальні послуги у розмірі - 10817,12 грн., 3% річних за період з 21.02.2013 р. по 20.03.2017 р. у розмірі 1083,53 грн., а також судовий збір у розмірі 1600,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі - [PERSON] (власник особового рахунку) та [PERSON] (чоловік) проживають за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі постійно проживають у зазначеному приміщені на праві приватної власності та користуються житлово-комунальними послугами. Позивач надавав послуги з обслуговуванню будинку та прибудинкової території, а також вів облік водовідведення, холодного водопостачання, гарячого водопостачання, опалення, газопостачання. Житлово-комунальні послуги надавались та надаються в повному обсязі, без зауважень з боку мешканців. Відповідачі не сплачують за надані комунальні послуги з 01.02.2013 р. по 01.06.2014 р. в наслідок чого сформувалась заборгованість у розмірі 10817,12 грн. Розрахунок трьох відсотків річних здійснюється по щомісячній заборгованості за кожний день прострочення починаючи з 21 числа місяця, в якому повинна була бути сплата. Відповідно до розрахунку загальна сума трьох відсотків річних в період з 21.02.2013 р. по 20.03.2017 р. становить суму у розмірі 1083,53 грн. Оскільки відповідачі в добровільному порядку борг не сплачують, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про місце, день та час судового розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, представника свого не направили, заперечень проти позову не подавали. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 12.05.2017 року відкрито провадження у даній справі. Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за позовом Державного підприємства «Антонов» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг. 07.11.2017 року вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 09.11.2017 року дану справу призначено до судового розгляду. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1)ціну позову; 2)значення справи для сторін; 3)обраний позивачем спосіб захисту; 4)категорію та складність справи; 5)обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 6)кількість сторін та інших учасників справи; 7)чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8)думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Оскільки предмет позовних вимог не підпадає під обмеження, які визначені ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тому вказана справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст.ст. 66, 67, 162 ЖК УРСР, плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 р. «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, Державне підприємство «АНТОНОВ» житлово-комунального управління м. Києва надає житлово-комунальні послуги з утримання будинку по [ADDRESS], а саме послуги з водовідведення, холодного водопостачання, гарячого водопостачання, опалення, газопостачання. Вказані послуги надавалися по 31.05.2015 року в повному обсязі, без зауважень з боку мешканців (а.с. 13). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 18.02.2008 року та витягом з Державного реєстру правочинів (а.с. 14-16). Із Довідки Форми №3 №422 від 30.07.2014 року, складеної працівниками ДП «Антонов», вбачається, що відповідач-1 [PERSON]. разом з трьома членами своєї сім'ї, а саме, чоловіком [PERSON] (відповідач 2) та двома доньками постійно проживають у цій квартирі (а.с. 12). Відповідно до розрахунку боргу по квартирній платі та платі за комунальні послуги, проведеним працівниками бухгалтерії позивача, заборгованість відповідачів за житлово-комунальні послуги в період з 01.02.2013р. по 01.06.2014р. становить у розмірі - 10817,12 грн. та 3% річних за період з 21.02.2013р. по 20.03.2017р. у розмірі - 1083,53 грн. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов'язує. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов'язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 3 ст. 815 ЦК України, ч. 1 ст. 68 ЖК УРСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. У відповідності до ч.2 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Одним із обов'язків споживача є здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (ч.3 ст.20 Закону). За змістом ст. 32 зазначеного Закону, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками та споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України "Про житлово-комунальні послуги". Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом із тим, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому слід позов задовольнити повністю та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму заборгованості за житлово-комунальні послуги в період з 01.02.2013 р. по 01.06.2014 р. у розмірі -10817,12 грн. та 3% річних за період з 21.02.2013 р. по 20.03.2017 р. у розмірі 1083,53 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 1600,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved