Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

У своїх позовних заявах позивачка просила суд ухвалити рішення, яким визнати незаконними дії Петранківської сільської ради, пов'язані з відмовою у наданні їй у власність земельної ділянки площею 0,18 га у с.Петранка, урочище «Вище контори» у зв'язку з давністю користування (21 рік) та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку. У судовому засіданні представник позивачки по дорученню [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовних заявах (а.с.2-3,18-20), а крім того пояснила, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні сім'ї [PERSON] протягом 21 року. При цьому, вони були чесними та добропорядними землекористувачами, постійно обробляли та засаджували вказану земельну ділянку, не допускали поширення бур'янів та засмічуючих рослин, не порушували правила охорони земель. Землекористування здійснювалось відкрито, всім мешканцям села було відомо про те, що вони обробляють цю землю. Фактично земельна ділянка належала батьку позивачки, яка прийняла спадщину та продовжує користуватися землею. Батько [PERSON] забороняв відповідачці будувати на спірній земельній ділянці, оскільки земельна ділянка повинна була належати виключно їм. Підтвердила, що батько позивачки користувався спірною ділянкою до часу своєї смерті, яка наступила ув [INFO] Після смерті батька ділянкою користувалася позивачки мама, яка померла у [INFO].Після смерті матері ділянкою користується позивачка, яка з 2005 року перебуває на роботі, однак вона з 2005 року приїжджає раз на рік, у серпні місяці і косить траву, а всі родичі їй допомогають у цьому.Саме ці дії позивачки є такими, які надають їй право претендувати на власність на земельну ділянку за набувальною давністю. Сім'я [PERSON] знала про існування рішення від 1995 року, яким спірну ділянку передано під будівництво [PERSON], однак оскільки там не велося жодного будівництво, а їм ніхто ніколи не забороняв обробляти землю, вважає, що позивачка набула право власності. З метою врегулювання цього спору [PERSON] подала заяву про надання цієї земельної ділянки у її власність. Однак, на цю заяву сільським головою Курпіль Д.І. було надано відповідь, якою вказано, що рішенням сесії сільської ради 23.12.2016 року було вирішено відмовити позивачці у наданні цієї землі у власність. Не заперечує, що будь-яких правовстановлюючих документів на спірну ділянку в позивачки немає.Оскільки [PERSON] з 2005 року постійно перебуває за кордоном, тому фактично ділянку обробляє її сестра . У судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що в неї є всі відповідні документи на дану земельну ділянку, на якій вона, отримавши дозвіл у 1995 році, розпочала будівництво будинку, зокрема вивезла каміння для фундаменту. Потім в неї не було коштів на будівництво. Про існування рішення сесії від 1995 року сім'я позивачки знала, оскільки вчиняли з нею скандали, що не дадуть проїзду, не дозволять будівництво та інше. Вона не забороняла обробляти землю, оскільки сама не мала такої потреби. 29 березня 2016 року їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд на вказану земельну ділянку. Вважає позовні вимоги позивачки безпідставними. Представник Петранківської сільської ради - сільський голова Курпіль Д.І. позов не визнав, суду пояснив, що рішення сільською радою приймалися відповідно до вимог чинного законодавства. Оскарження дій сільської ради по відмові у наданні земельної ділянки позивачкою є безпідставним. Сільською радою не приймалося рішення про надання спірної земельної ділянки у користування чи власність позивачки. Остання з відповідними заявами в сільську раду не зверталася а самовільно садила картоплю на спірній земельній ділянці, яка мала зовсім інше цільове призначення. Просить відмовити у задоволенні позову. Показання, які по суті аналогічні показанням представників позивачки, дали суду свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вислухавши сторін, свідків, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Сторони підтвердили суду, що інших доказів на підтвердження чи заперечення позову, крім тих що є в матеріалах даної справи не існує. У відповідності до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів не відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб в судовому порядку. Згідно копії відповіді сільського голови № 512/02-17 від 30 грудня 2016 року (а.с.5) [PERSON] відмовлено у наданні у власність земельної площею 0,18 га у с.Петранка, урочище «Вище контори», оскільки дану земельну ділянку виділено [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд рішенням четвертої сесії другого демократичного скликання 18.03.1995 року (а.с.5). Копією будівельного паспорта (21-24) підтверджено, що [PERSON] у 1995 році згідно рішення сесії від 17 березня 1995 року про надання у безстрокове користування (а.с.42) надано дозвіл на виділеній земельній ділянці здійснювати будівництво житлового будинку. Копією рішення від 29 березня 2016 року (а.с.41) підтвердженео, що [PERSON] дано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1200 га в урочищі «Вище контори» в с.Петранка для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд. За змістом ст.12 ЗК України, до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вирішення земельних спорів. При цьому вказана норма вимагає, щоб вирішення питань у галузі земельних відносин здійснювалося відповідно до ЗК України та чинного законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ст. 152 ч.2 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. За змістом ст. 155 ч.1 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Під час розгляду справи, не знайшли свого підтвердження посилання позивачки, про те, що даною земельною ділянкою вона протягом двадцяти одного року користувалася на законних підставах та має право на земельну ділянку за набувальною давністю. Відповідно до ч.1,2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. За змістом ч. 4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач, є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Разом з цим, текст позову не містить у собі обставин щодо визначення моменту набуття права власності позивачкою на вищевказану спірну земельну ділянку за правилами ст.344 ЦК, оскільки спірна земельна ділянка у приватну власність у встановленому законом порядку не передавалася. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Доводи на які посилається позивачка у своїй позовній заяві щодо того, що вони з сім'єю з січня 1995 року постійно, відкрито користуються спірною земельною ділянкою, з огляду на викладене вище, правового значення для вирішення даної справи не мають. Аналізуючи пояснення сторін та надані ними на підтвердження та заперечення позову докази суд вважає, що спірна земельна ділянка [PERSON] виділена Петранківською сільською радою в установленому законом порядку. Позивачка не надала суду доказів про те, що спірна ділянка належить їй. Навпаки як [PERSON] в позовній заяві так і її представниця в судовому засіданні підтвердили, що будь-які документи, що підтверджують право власності чи право користування спірною ділянкою у позивачки відсутні, а із заявою до сільської ради про виділення їй спірної ділянки до 2016 року вона не зверталася. З вищенаведених доказів судом встановлено, що спірною ділянкою позивачка не користується з 2005 року, оскільки із цього часу постійно перебуває за кордоном, а до виїзду за кордон також не користувалася ділянкою. За таких обставин суд приходить до переконання про те, що позивачка не довела своїх прав на спірну земельну ділянку у зв'язку з набувальною давністю , тому у задоволенні її позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed