Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

01.06.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Луганськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, посилаючись на те, що працювала у відокремленому виробничому підрозділі «Шахта «Ніканор-Нова» ДП «Луганськвугілля» з 09.08.1989 р. по 31.12.2015 р., була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На день звільнення відповідач мав виплатити їй нараховану заробітну плату в сумі 8477,77 грн. за період з червня 2014 р. по грудень 2015 р. Однак, на день звільнення і на час подання позову до суду відповідач їй заробітну плату у вказаній сумі не виплатив, чим порушив її трудові права. Крім цього, на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України позивачка вважала, що відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час повного розрахунку при звільненні в сумі 46684,24 коп., компенсацію в розмірі 20560,57 грн., та індексацію суми заборгованості по заробітній платі відповідно до зростання індексу цін на споживчі товари та тарифи на послуги в розмірі 17284,10 грн. Посилаючись на норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача зазначені кошти. 04.07.2016 року позивач подала заяву про збільшення розміру позовних вимог згідно якої, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, яка утворилась станом на 30.06.2016 року у розмірі 104915,68 грн., що складається із 8477,77 грн. нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.06.2014 року по грудень 2015 року, 46684,24 грн. компенсація заробітної плати за час простою з вини підприємства за період з 23.08.2014 року по 31.12. 2015 року, 17284,10 грн. індексація суми заборгованості по заробітній платі відповідно до зростання індексу цін на споживчі товари та тарифи на послуги, 26260,53 грн., компенсація втрати доходів внаслідок затримки розрахунків при звільненні з порушенням державних стандартів. У судове засідання 01.09.2016 року позивач не з'явився та подав до суду заяву в якій просив проводити судове засідання за його відсутності, на підставі поданих письмових доказів (а.с. 34). Представник відповідача до суду двічі не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 25, 35), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу за його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-228 ЦПК України, заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач працювала у відокремленому виробничому підрозділі «Шахта «Ніканор-Нова» ДП «Луганськвугілля» з 09.08.1989 р. по 31.12.2015 р., була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 17-18). Як вбачається з довідки № Юр-270 від 20.04.2016 року, виданої ВП «Шахта «Ніканор-Нова» Державного підприємства «Луганськвугілля», [PERSON] заборгованість по заробітній платі станом на 01.04.2016 року, становить 8477,77 грн. за період з червня 2014 року по грудень 2015 року (а.с.12). Судом встановлено, що згідно п.1 п.17 наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Державного підприємства «Луганськвугілля», ВВП «Шахта «Ніканор-Нова» від 26.07.2014 року №605 шахта переведена у режим життєзабезпечення в зв'язку з проведенням АТО», наказано головному інженеру та заступнику Директора по виробництву призупинити роботу по видобутку вугілля, проведенню та прикріпленню гірничого видобуту з 2-ої зміни 26.07.2014 року, оплату праці робітникам та ІТР, зайнятих на роботах провести згідно Закону України «Про оплату праці». Оплату робітникам, не залученим до роботи, здійснювати 2/3 присвоєної тарифної ставки (а.с.13-14). Згідно ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2015 р. № 522К «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції установити, що працівникам установ, закладів та організацій, що фінансуються з бюджету, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення, заробітна плата за фактичний час перебування в таких районах підвищується на 50 відсотків (за наявності підтвердних документів). Рекомендовано керівникам інших суб'єктів господарювання передбачити в колективних договорах норму щодо виплати їх працівникам підвищеного розміру заробітної плати за участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення. Судом встановлено, що на день звільнення - 31.12.2015 року в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, з позивачем не було проведено кінцевий розрахунок із заробітної плати. Приймаючи до уваги, що ДП «Луганськвугілля» в порушення ч. 1 ст.115 і ч. 1 ст.116 КЗпП України не здійснював виплату позивачці заробітну плату у строки, визначені діючим трудовим законодавством, а також не провів з позивачкою повного розрахунку в день її звільнення і на час розгляду справи, у зв'язку з чим суд визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Також, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати розрахованого за період з 23.08.2014 року по 31.12. 2015 року в сумі 46684,24 грн. Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України (викладеної у справі №6-144ц13), не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач затримує виплату позивачці належних їй сум нарахованої заробітної плати, він зобов'язаний виплатити останній середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні. Позивачка визначила розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні в сумі 46684,24 грн. Приймаючи до уваги, що відповідачем не спростований вказаний вище розмір стягнення, суд вважає, що позовні вимоги і в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно до частин 1-4 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У відповідності до частини 5 вказаної вище норми права, у разі, якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозованого рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Індекс споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, обчислюється відповідно до «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078, згідно з пунктом 1-1 якого таке обчислення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 06.03.2003 р. (дати опублікування Закону України від 06.02.2003 р. «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Згідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Судом встановлено, що згідно Довідки відділу статистики м. Києва повідомлено про індекси споживчих цін (індекси інфляцій за період з серпня 2014 року по квітень 2016 року ( а.с.10). Враховуючи зазначене та оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Таким чином встановлено, що позивача при подачі до суду позову, було звільнено від сплати судового збору. Отже, судові витрати слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved