Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

01.06.2020 до суду звернувся представник позивача з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрована, але з травня 2019 року не проживає за даною адресою колишня дружина позивача - [PERSON] , 1980 року народження. Оскільки реєстрація відповідача перешкоджає у реалізації права на володіння та користування будинком, просить визнати [PERSON] , 1980 року народження такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з чим звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 01.06.2020 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначив про те, що у відповідача в місті є інше житло, яке належить їй на праві власності. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначивши, що не проживає в спірному будинку з червня 2019 року, вона намагалася зберегти сім`ю. Наміру жити в спірному будинку у неї немає, її цікавить лише реєстрація, оскільки зареєструватися за іншою адресою вона можливості немає. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що позивач є її рідним братом, відповідачка більше року у спірному будинку не проживає. Свідок [PERSON] підтвердила суду, що [PERSON] більше року за адресою: [ADDRESS] не проживає. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до норм цивільного законодавства, що регулюють право власності та право користування чужим майном. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку з господарчими спорудами за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 27.12.2002 року. (а.с. 9). Крім того, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 07.09.2006 [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0845 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. (а.с. 10). З довідок про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що позивач [PERSON] , діти позивача [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 5, 7, 8 зворотна сторона). Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 10.07.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 11). Згідно з довідкою квартального уповноваженого квартального комітету «Гусинський» від 27.05.2020 № 2, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , та має склад сім`ї: дружина [PERSON] , 1980 р.н., яка зареєстрована, але не проживає за вказаною адресою з 15.05.2019 року; доньку [PERSON] , 2004 року народження та сина [PERSON] , 2008 року народження. (а.с. 14). Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення. Відповідно до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилася у спірне домоволодіння в якості члена сім`ї і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2019 року по справі № 347/217/17-ц). Оскільки відповідачка, колишня дружина позивача, зареєстрована у спірному приміщенні як член сім`ї позивача, понад рік не проживає в зазначеному будинку без поважних причин, наявні підстави для задоволення вимог позивача та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до положень ст. 405 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved