Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Регіональний сервісний центр в Одеській області МВС України, посилаючись на те, що 04 жовтня 2005 року на підставі довіреності серії ВСМ №781328, він придбав у [PERSON] , діючого на підставі генеральної довіреності від імені [PERSON] , автомобіль марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., н/з [NUMBER] , який належав останньому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Вказана довіреності була видана строком до 07 вересня 2008 року. Позивач зазначав, що разом з автомобілем, продавець автомобіля надав йому довіреність на право користування та розпорядження вказаним автомобілем, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Стверджував, що він з 04 жовтня 2005 року постійно керував вказаним автомобілем, ремонтував його, проводив технічний догляд та страхував його, що підтверджується полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тобто відкрито володів ним та використовував його за призначенням. Вказував, що 16 лютого 2006 року на його ім`я було видано тимчасовий реєстраційний талон серії [NUMBER] , який був дійсний до 07 вересня 2008 року. 01 листопада 2017 року у зв`язку з викраденням у нього 01 листопада 2017 року свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на вказаний автомобіль, він звернувся за місцем проживання власника автомобіля [PERSON] , але від сусідів йому стало відомо, що останній за цією адресою більше не проживає і квартира продана. Перезвонив за номером телефону, який йому було надано сусідами, він дізнався від дружини [PERSON] , що останній помер. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України відповідно до наявних облікових баз даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., н/з [NUMBER] зареєстрований 27 травня 1994 року в ВРЕР №1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області за [PERSON] . Зазначав, що оскільки термін дії довіреності закінчився 07 вересня 2008 року, а він попри це продовжував добросовісно та безперервно володіти вказаним автомобілем по теперішній час та до цього часу жоден з ймовірних спадкоємців [PERSON] не пред`являв до нього вимог про повернення автомобіля, то за його думкою він набув право власності на даний автомобіль за набувальною давністю. Тому, посилаючись на норми Цивільного кодексу України, просив суд визнати за ним право власності на транспортний засіб марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., н/з [NUMBER] білого кольору, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] за набувальною давністю. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 02 травня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Регіональний сервісний центр в Одеській області МВС України про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю, було передано до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с. 30). Ухвалою суду від 12 червня 2019 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 37-38). Ухвалою суду від 17 вересня 2019 року було відмовлено у прийнятті визнання позову [PERSON] (а.с. 74-75). Ухвалою суду від 17 вересня 2019 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 77-78). Позивач та його представник, діючий на підставі ордеру від 08 серпня 2019 року в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК Уркаїни (а.с. 55). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про визнання позову та слухання справи за її відсутністю (а.с.64). Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору,\~а саме\~ Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України в судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення на позов, та заяву про слухання справи за відсутності представника та розглянути справу з урахуванням їх письмових пояснень (а.с.40-41,50,61,71,85). Відповідно до\~ст.\~206\~ЦПК України\~відповідач -\~визнати позов\~на будь-якій\~стадії провадження\~у справі,\~зазначивши про\~це в\~заяві по\~суті справи\~або в\~окремій письмовій\~заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Встановлено, що ухвалою суду від 17 вересня 2019 року було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] (а.с. 74-75). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним Кодексом України, Законом України «Про дорожний рух», Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] н/з [NUMBER] зареєстрований на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого МРЕВ -1 ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області від 16 березня 2004 року за [PERSON] . З моменту реєстрації вказаного автомобіля і до теперішнього часу, аватомобіль марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] н/з [NUMBER] з обліку не знімався. З матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2005 року громадянин [PERSON] , діючий від імені [PERSON] за довіреністю від 07 вересня 2005 року за попередньою згодою з повіреним, видав на ім`я [PERSON] довіреність на право користування (з правом тимчасового виїзду за кордон) та розпорядження (продавати, здавати в оренду за ціну і на умовах на їх розсуд) автомобілем марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] н/з [NUMBER] , який належав [PERSON] на праві власності на підставі технічного паспорту/свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого МРЕВ -1 ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області, 16 березня 2004 року, строком дії до 07 вересня 2008 року (а.с. 8). 16 лютого 2006 року на ім`я позивача [PERSON] було видано тимчасовий реєстраційний талон серії [NUMBER] на автомобіль марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] н/з [NUMBER] , строком дії до 07 вересня 2008 року (а.с. 9). Встановлено, що в період користування автомобілем марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., н/з [NUMBER] позивач в 2007 році, а також в період 2014-2016 роках оформляв на своє ім`я поліси обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 10, 11, 12, 13). Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 17 січня 2018 року ринкова вартість вказаного автомобіля складає 14040,00 грн. (а.с. 14-21). 04 серпня 2015 року власник автомобіля [PERSON] помер, щопідтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 66). Судом встановлено, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується штампом у паспорті [PERSON] (а.с. 65). Зі змісту заяви відповідачк від 26 серпня 2019 року вбачається, що ні вона, ні їх з [PERSON] діти, після смерті [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не зверталися (а.с. 64). Встановлено, що відповідачка [PERSON] та померлий проживали в с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, що підтверджується паспортом [PERSON] та свідоцтвом про смерть (а.с. 65-66). Отже, суд вважає, що відповідачка [PERSON] після смерті чоловіка прийняла спадщину у вигляді автомобіля, оскільки на час відкриття спадщини проживала разом з померлим. Крім того, відповідачка в нотаріальну контору із заявою про відмову від прийняття спадщини не зверталася. З матеріалів справи вбачається, що до теперішнього часу автомобіль марки ВАЗ 2104, 1993 р.в., н/з [NUMBER] зареєстрований на праві власності за померлим [PERSON] , з обліку не знимався. Таким чином, вказаний автомобіль є спадковим майном, яке залишилося після смерті [PERSON] . За положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Згідно п. 6 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року, передбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в\~сервісних центрах МВС. Пунктами 7, 8 Правил встановлено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані)\~в уповноважених органах МВС\~та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Державна реєстрація\~(перереєстрація)\~транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто\~або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують\~повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також\~правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.\~ Документами,\~що підтверджують\~правомірність придбання\~транспортних засобів,\~їх складових\~частин,\~що мають\~ідентифікаційні номери,\~є оформлені\~в установленому\~порядку: договори,\~укладені на\~товарних біржах\~на зареєстрованих\~в уповноваженому\~органі МВС\~бланках; укладені та\~оформлені безпосередньо\~в сервісних\~центрах МВС\~у присутності\~адміністраторів таких\~органів договори\~купівлі-продажу\~(міни,\~поставки),\~дарування транспортних\~засобів,\~а також\~інші договори,\~на підставі\~яких здійснюється\~набуття права\~власності на\~транспортний засіб; нотаріально посвідчені\~договори купівлі-продажу\~(міни,\~поставки),\~дарування транспортних\~засобів,\~а також\~інші договори,\~на підставі\~яких здійснюється\~набуття права\~власності на\~транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою і скріплені печаткою\~(за її наявності); договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою та скріплені печаткою (за її наявності), - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; Згідно п. 15 Правил під час проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортні засоби (крім випадків реєстрації нових транспортних засобів, перереєстрації транспортних засобів у зв`язку із зміною найменування та адреси юридичних осіб, прізвища, імені чи по батькові, місця проживання фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, вибракування їх у цілому) підлягають огляду фахівцями експертної служби МВС з метою звірення ідентифікаційних номерів їх складових частин з номерами, зазначеними в поданих власником для реєстрації документах. За результатами огляду в документах, які подаються для державної реєстрації, робиться відповідна відмітка або складається акт огляду. Експертне дослідження транспортного засобу і реєстраційних документів на транспортний засіб (інших документів, які є підставою для реєстрації транспортного засобу) проводиться за заявою власника з метою визначення справжності ідентифікаційних номерів транспортного засобу і реєстраційних документів. Експертне дослідження проводиться фахівцями експертної служби МВС або судовими експертами державних спеціалізованих установ, які мають присвоєну в установленомуЗаконом України "Про судову експертизу"\~порядку кваліфікацію судового експерта з правом проведення досліджень за відповідними експертними спеціальностями. За результатами дослідження складається висновок експертного дослідження, який додається до документів, що подаються для державної реєстрації. Установлення відповідності конструкції, перевірка за Єдиним державним реєстром МВС, автоматизованою базою даних про розшукувані транспортні засоби, банком даних Генерального секретаріату Інтерполу, перевірка відомостей про обмеження відчуження за Державним реєстром обтяжень рухомого майна та відомостей про документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, а також про реєстрацію місця проживання за Єдиним державним демографічним реєстром\~проводяться уповноваженими\~особами сервісного\~центру МВС. Державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів, крім випадків вибракування їх у цілому, без ідентифікаційного номера або із знищеними, пошкодженими (один чи кілька символів номера візуально не визначаються) чи підробленими (змінено один або кілька символів номера, замінено панель (табличку) або частину панелі (таблички) з номером) ідентифікаційними номерами складових частин (кузова, шасі, рами) не допускається.\~Перша державна реєстрація таких засобів, а також ввезених на митну територію України транспортних засобів, що розшукуються правоохоронними органами інших держав, не проводиться. Отже, придбання транспортного засобу має свою специфіку і повинна відповідати вимогам діючого законодавства України. Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. Відповідно до\~статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами першої та четвертої\~статті 344 ЦК України\~встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. \~Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння\~є безперервним,\~якщо воно\~не втрачалося\~володільцем протягом\~усього строку,\~визначеного законом\~для набуття\~права власності\~на майно\~за набувальною\~давністю.\~При цьому\~втрата не\~зі своєї\~волі майна\~його володільцем\~не перериває\~набувальної давності\~в разі\~повернення майна\~протягом одного\~року або\~пред`явлення\~протягом цього\~строку позову\~про його\~витребування (абзац\~2\~ч.3\~ст.\~344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2\~ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для рухомого майна такий строк складає п`ять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року по №\~910/17274/17 встановила, що не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про умови набуття права власності за набувальною давністю, оскільки за змістом частини першої\~статті 344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.\~\~ При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, позивач користуючись спірним автомобілем без належних правих підстав, знав що автомобіль належить [PERSON] , тобто\~власник автомобіля був йому відомий, і набути право власності на автомобіль у нього не буде підстав. Для набуття права власності на автомобіль, яке перебуває у власності іншої особи існує певний порядок. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерними знаками, які закріплені у не встановлених для цього місцях, закриті іншими предметами чи забруднені, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів, перевернуті чи не освітлені,\~а також транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його, та у випадках, передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"). Отже, суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований на праві власності за померлим [PERSON] , то правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності позивача на автомобіль за набувальною давністю не має. Відповідно до ст. 4 ЦПК України\~ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір у справі складає 768,40 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду (а.с. 1). На підставі ст. ст. 15, 16, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed