Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визначити з ним місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 23 травня 2008 року між сторонами був зареєстрований шлюб, а [INFO] у них народився син [PERSON] . На момент звернення позивача з позовом до суду сторони не дійшли згоди щодо місця проживання їх сина після розірвання шлюбу. При цьому при зверненні до суду [PERSON] наголошував на тому, що станом на вересень 2017 року вони всі разом проживали у квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належить його матері - [PERSON] , однак цією квартирою він фактично володіє та користується, та не бажав би, щоб дитина залишалася проживати разом з матір`ю, з огляду на наступне. [PERSON] являється приватним підприємцем, його робочий час триває з 09.00 години до 15.00 години, тому він має можливості більше приділяти увагу синові, відводити та забирати його із садочку, займатися з ним вечорами. Позивач має стабільний достатній дохід, за рахунок якого має можливість створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, він здатний забезпечити гармонійний розвиток дитини, в атмосфері любові та поваги. Також позивач зазначає, що має у власності автомобіль. Між тим, відповідач не має достатнього стабільного доходу, не має можливості матеріально утримувати сина, не має можливості дати йому нормальний розвиток та забезпечити умови для навчання. Крім того, позивач звертає увагу у позові на те, що [PERSON] протягом подружнього життя неодноразово, в присутності малолітньої дитини, влаштовувала сварки та скандали, що негативно може вплинути на психічний стан дитини, внаслідок чого він звертався до правоохоронних органів за захистом інтересів дитини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2017 року головуючим суддею визначено суддю Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецького Д.І. (т.1, а.с. 11). Ухвалою суду від 28 вересня 2017 року відкрите провадження у справі (т.1, а.с. 12). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2017 року справу передано на розгляд судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майної Г.Є. (т.1,а.с. 14), яка прийняла її до свого провадження відповідною ухвалою від 16 листопада 2017 року (т.1,а.с. 15). В свою чергу 12.01.2018 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , визначивши третіми особами орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Василівської сільської ради Новомоскорвського району Дніпропетровської області, в якому просила суд визначити з нею місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також просила стягнути з батька дитини на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частки від його заробітку (доходу) щомісяця (т.1, а.с. 53-56). В обґрунтування зустрічного позову, [PERSON] зазначає, що їх шлюб був розірваний рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.11.2017 року. Їх спільне сімейне життя не склалося через постійні сварки та непорозуміння одне одного. У травні 2017 року вона забрала сина, частину своїх речей та переїхала проживати у свій власний будинок, що розташований в [ADDRESS] . [PERSON] спростовує доводи позивача [PERSON] щодо наявності у його користуванні трикімнатної квартири. Визначена позивачем квартира за [ADDRESS] має лише 2 кімнати, у цьому житлі вони всі зареєстровані, однак власником квартири є матір позивача, яка не позбавлена можливості розпорядитися своєю власністю на свій розсуд, внаслідок чого може виникнути питання щодо місця проживання дитини. В свою чергу, належний їй на праві власності будинок облаштований 3-ма кімнатами, для дитини створені всі умови для його фізичного та духовного розвитку. Будинок знаходиться неподалік від лісу та річки, в екологічно чистому населеному пункті, садиба засаджена садом, мається город. Неподалік від будинку є дитячий садок. [PERSON] на момент звернення до суду із зустрічним позовом була працевлаштована, мала офіційний дохід та наполягала на тому, що батько дитини не надає жодної допомоги, тому просила вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини разом з нею, а також вирішити питання щодо стягнення аліментів на утримання сина. При цьому матір дитини зауважила, що ніколи не заперечувала проти спілкування дитини з батькаом, він має можливість забирати його до себе, здебільшого він забирає його в м.Дніпро, де дитина перебуває у веломагазині за місцем здійснення підприємницької діяльності [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом наголошує на тому, що батько дитини спотворює факти і вводить суд в оману щодо її ставлення до сина та негативного впливу на його розвиток, а також щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків, наявність у його користуванні квартири з усіма зручностями, не створює для нього переваг у визначенні місця проживання малолітньої дитини. Ухвалою суду від 20 березня 2018 року відкрите провадження за зустрічним позовом (т.1, а.с. 73). У відзиві на зустрічний позов [PERSON] звертає увагу на те, що майже з самого народження дитини між батьками виникла несумісність думок щодо методів виховання хлопчика. Він, як батько дитини не втрачав жодної можливості побути з дитиною, приділяв йому весь свій вільний час, приймав участь у всіх дитячих заходах, пов`язаних з вихованням дитини, вживав всіх заходів для його всебічного розвитку, особливо в таких напрямках, як всесвіт, воєнна техніка, ракетно-космічний напрямок, знання тваринного, підводного світу, авіації тощо. В свою чергу, матір дитини почала дорікати його в тому, що він приділяє забагато часу їх дитині. З підростанням дитини він почав багато уваги приділяти фізичному вихованню дитини, розвитку в ньому різних напрямків з історії. Дитина проявляла до всього інтерес, з великим бажанням завжди відвідувала всі заходи, які він організовував, в тому числі музеї, тематичні виставки тощо. Між тим, у травні 2017 року матір дитини, не узгоджуючи з ним своїх дій, проти його бажання, переїхала з дитиною до с.Василівка Новомосковського району. На думку позивача за основним позовом, вона мала намір влаштувати особисте життя з іншим чоловіком, і її єдиною матою було створення йому перешкод у спілкуванні сина з батьком. Крім того, у відзив на зустрічний позов, [PERSON] наголошує на тому, що має переваги у визначенні місця проживання з ним, з огляду на його фінансовий стан, з огляду на його прив`язаність до дитини, обізнаність до його потреб, бажання розвитку дитини в усіх напрямках. В свою чергу, матір дитини, не створила для дитини умов для його повноцінного розвитку, дитина знаходиться в сумнівній компанії інших людей, матір годує дитину їжею, до якої він не звик, змушує його виконувати роботу, яку він, в силу свого віку, не здатний виконати. Батько наполягає на тому, що має більший досвід та уяву про психіку дитини у будь-якому віці, в змозі забезпечити дитину усім необхідним для розвитку у всіх напрямках та зростання фізично здорової та свідомої людини (т.1, а.с. 76-83). В зв`язку з закінченням повноважень судді Майної Г.Є., 21.11.2018 року справа була передана в провадження судді Сороки О.В. (т.1, а.с. 148). В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав, надав пояснення про те, що ще під час спільного проживання однією сім`єю [PERSON] агресивно поводила себе у сім`ї, постійно конфліктувала в присутності дитини, що негативно впливало на його психіку. Він змушений був більше приділяти увагу розвитку дитини, тим більше, що у нього на це вистачало часу, та було завжди велике бажання надати своїй дитині можливість повноцінного життя, надати можливість пізнати і опанувати різні науки задля того, щоб дитина в подальшому визначилася зі своєю професією, розвивалася в усіх напрямках. Він має можливість дати дитині гарну освіту, забезпечити всі його потреби, має можливість виховувати дитину в гармонійному середовищі, і перш за все гармонійному для самої дитини. Після припинення сімейно-шлюбних відносин та після розірвання шлюбу, [PERSON] без його згоди забрала дитину у будинок, що розташований в с.Василівка Новомосковського району, у якому не створені умови для проживання дитини. [PERSON] разом зі своїм співмешканцем переїхали у його будинок, що розташований в с.Андріївка. Дитина не може налагодити стосунки зі співмешканцем матері, а вона, в свою чергу, не може забезпечити елементарні потреби дитини, в тому числі забезпечити необхідним одягом, їжею тощо. Особливу увагу позивач приділяє освіті сина та наполягає на тому, що проживаючи в місті, він має можливість забезпечити [PERSON] гарною освітою, тим більше, що дитина завдяки його зусиллям, тягнеться до пізнання різних предметів, має бажання відвідувати всі організовані ним заходи. Матір дитини тримає його у замкнутому просторі, примушує їсти їжу, до якої дитина не звикла, примушує його підкорятися лише своїм вказівкам, тримає його в суворості, дитина перебуває поруч із сумнівними людьми у будинку, де для нього не створено таких умов, як створені у його квартирі. Деякий час він спостерігав за поведінкою матері та дитини, надав можливість дитині звикнути до нового місця проживання, забирав його лише на вихідні. Однак, після того, як дитина побуває у нього, він не бажає повертатися до матері, завжди його повернення супроводжується слізьми, що негативно впливає на психіку дитини. Позивач наполягає на тому, що дитина більше прив`язана до нього, він краще знає потреби сина, має можливість забезпечити його майбутнє, підготувати до самостійного життя, надати йому всебічний розвиток, тому наполягає на визначенні місяця проживання дитини разом з ним. В судовому засіданні відповідач основний позов не визнали, наполягала на задоволенні зустрічного позову, наполягали на тому, що батько дитини маніпулює свідомістю малолітньої дитини, яку заохочує виключно матеріальними благами. Батько дитини не враховує стан здоров`я дитини та необхідність харчування дитини екологічно чистою їжею. Наразі батько дитини проживає з іншою жінкою, у якої є також діти. На відміну від матері, інша жінка не зможе надати дитині всю любов та сформувати в ній повноцінну особистість. На думку матері, дитина повинна знати сім`ю батька, поважати його вибір, однак він не повинен принижувати роль матері у вихованні дитини, проживання сина разом з батьком фактично нівелює її участь у вихованні [PERSON] . Відповідач за зустрічним позов звернула увагу, що дійсно проживає в будинку свого співмешканця, у якого склалися теплі стосунки з [PERSON] . У будинку створені всі умови для проживання дитини, і квартира батька, його майновий стан не можуть бути основним важелем для вибору місця проживання дитини. Так, відповідач також може приділяти свій час вихованню сину, протягом розгляду справи вона змінила місце роботи, працює в центрі позашкільної роботи, де отримує не дуже велику заробітну плату, однак може забезпечити потреби дитини, в тому числі, якщо батько буде надавати їй матеріальну допомогу на утримання дитини. Також протягом розгляду справи відповідач повідомила суд про те, що батько дитини без її відома, забрав дитину зі школи до себе, забрав документи зі школи, заборонив їй зустрічатися з сином, не дає можливості спілкуватися з дитиною навіть по телефону, заборонив наближатися до дитини. Всі її спроби побачити дитину за допомогою правоохоронних органів були марними, протягом тривалого часу вона не бачить дитину взагалі, не має можливості жодним чином приймати участь у його вихованні. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши підстави позову, а також зустрічного позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони являються батьками малолітньої дитини [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 29 травня 2013 року відділом РАЦСу по м.Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (т.1, а.с. 50). Матеріали справи місять докази того, що малолітній [PERSON] разом з батьками зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с. 9). Зазначена квартира на праві власності належить [PERSON] (т.1, а.с. 5). 24.01.2018 року службою у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради проведено обстеження умов проживання дитини за вказаною адресою, встановлено, що [PERSON] разом з [PERSON] зареєстровані у квартирі, на момент обстеження не проживали, однак у квартирі створені всі умови для проживання дитини (т.1, а.с. 37) Судом встановлено, що, станом на січень 2018 року [PERSON] разом з сином [PERSON] проживала в [ADDRESS] , про що свідчить акт обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї (т.1, а.с. 57), у відповідності до якого повноважна комісія сільської ради вважає, що у зазначеному будинку створені всі умови для проживання дитини, її фізичного та психологічного виховання. Зазначений будинок належить [PERSON] на праві власності (т.1, а.с. 51-52). Станом на 10.12.2018 року [PERSON] разом з сином [PERSON] та співмешканцем [PERSON] проживала в [ADDRESS] , про що свідчить акт обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї (т.1, а.с. 137), у відповідності до якого повноважна комісія сільської ради вважає, що у зазначеному будинку створені всі умови для проживання дитини, її фізичного та психологічного виховання. Судом досліджено і інші докази, що характеризують батьків дитини, а саме: [PERSON] працює, являється фізичною особою-підприємцем, має достатній дохід (т.1, а.с. 8), за місцем проживання скарг на нього не надходило (т.1, а.с. 7). [PERSON] станом на 09.01.2018 року працювала (т.1, а.с. 58), мала постійний дохід (т.1, а.с. 60) позитивно характеризується за місцем роботи, позитивно характеризувалася за місцем проживання в с.Василівка (т.1, а.с. 58). З 02 вересня 2019 року до винесення рішення судом [PERSON] працює керівником гуртка в комунальному закладі позашкільної освіти «Центр позашкільної освіти» Новомосковського району (т.1, а.с. 191). Орган опіки та піклування Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області вважає за доцільне визнати чи місце проживання малолітнього [PERSON] , 2013 року народження, разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с. 245-246). Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2013 року народження, разом з матір`ю [PERSON] (т.2, а.с. 8-11). При цьому повноважний орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради на момент складення висновок у червні 2021 року встанови, що з січня 2021 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Батьком створені всі умови для гармонійного розвитку дитини. Однак, в ході розмови з дитиною було встановлено, що малолітній з однаковим почуттям відноситься, як до батька, так і до матері. Батькові рекомендовано забезпечити можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні потреб сина матір`ю дитини. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц (провадження N 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону N 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Отже, при розгляді конкретної справи суд, насамперед, виходить з інтересів самого малолітнього [PERSON] . Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Під час вирішення конкретної справи орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради мав можливість проведення роботи з малолітнім [PERSON] та дійшов до переконання, що проживання дитини з матір`ю буде відповідати інтересам самої дитини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі "N.TS. та інші проти Грузії" зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх. У відповідності до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (ч.1). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч.2). Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.3). Судом під час розгляду цієї справи на обговорення ставилося питання про з`ясування думки малолітнього [PERSON] щодо визначення місця його проживання в судовому засіданні за участю спеціалістів та психологів, однак з`ясувати думку малолітнього не виявилося можливим, батько дитини протягом тривалого часу не забезпечив суду такої можливості, протягом тривалого часу ним вживалися заходи виключно для відкладення розгляду справи. За таких обставин, суд погоджується з висновками обох органів опіки та піклування, які були залучені до участі у розгляді справи, та приходить до переконання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Суду не доведено переваги батька перед матір`ю на визначення місця проживання з ним. Проживання малолітньої дитини з батьком, у сім`ї якого створені належні умови для виховання, навчання та гармонійного розвитку дитини, виховання та піклування батька про дитину, є свідченням належного виконання [PERSON] батьківських обов`язків та не може бути безумовною підставою для визначення місця проживання дитини саме з ним. Подані позивачем докази у виді висновку за результатами психодіагностичного обстеження [PERSON] , складеного завідувачем кафедри психології Львівського ПрАТ «ВНЗ» МАУП Вакуліч Тетяною Михайлівною, а також а також кандидатом психологічних наук [PERSON] не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки ґрунтується лише на поясненнях батька, наданих лише однією стороною без дослідження матеріалів справи, з викладенням лише загальних висновків про зв`язок батька з дитиною певного віку. Зазначені висновки містять загальні висновки про відсутність зв`язку матері з дитиною без урахування фактичних обставин цієї справи, яка розглядалася протягом тривалого часу в суді. Отже, такий висновок психолога не містить інформацію щодо предмета доказування, а тому не може бути належним доказом у цій справі. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини, та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері, у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю та забезпечить право батька на виховання свого сина. Задоволення основного позову тягне за собою відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у визначенні місця проживання малолітньої дитини з нею. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступних норм права. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що на момент винесення рішення, починаючи з січня 2021 року малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, та виконує свої батьківські обов`язати щодо утримання дитини, а тому стягнення аліментів на користь матері, в даній ситуації, є не можливим. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого збору у розмірі 704.80 грн.

Outcome: partial