Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ? ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до Мар'їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DOL0AK10670098 від 02.08.2007 року у розмірі 19224,97 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає наступне. 02.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DOL0AK10670098. Згідно умов договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язувався надати відповідачу кредит у розмірі 58463,78 грн. на термін до 01.08.2014 року, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за даним кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, оскільки не надав своєчасно ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідач у судове засідання з'явився, просив відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки сплинув строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволнні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк". Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи 02 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DOL0AK10670098, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 58463 гривні 78 копійок на строк з 02 серпня 2007 року по 01 серпня 2014 року включно. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 28 по 02 число кожного місяця), позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 756 гривень 40 копійок, для погашення заборгованості за кредитом договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте відповідачем порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Відповідно до наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 23.11.2017 року, відповідач має перед позивачем заборгованість 19224 гривень 97 копійок, яка складається з наступного: 3574 гривні 11 копійок - заборгованість за кредитом; 7734 гривень 36 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 210 гривень 48 копійок - заборгованість по комісії за користування кредитом; 7706 гривень 02 копійки - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Також, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач останній платіж у погашення боргу по відсотках вніс 23 липня 2014 року. Починаючи з 23 липня 2014 року будь-які кошти у сплату боргу відповідачем не вносились. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Зміст частини першої статті 1054, частини першої статті 1055 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законодавством встановлена спеціальна позовна давність та відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки(штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік. Відповідно до ст.. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 14.05.2018 року відповідачем було надано суду заяву про застосування позовної давності. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на те, що у зобов'язальних правовідносинах наслідком невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання є порушення суб'єктивного права кредитора, початком перебігу строку позовної давності є момент порушення цього права, беручи до уваги те, коли він довідався або міг довідатися про його порушення. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.). Враховуючи, що умовами кредитного договору передбачене погашення позичальником кредиту (заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою) частинами з 28 по 02 число кожного місяця в розмірі 756 гривень 40 копійок, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що останній раз платіж у погашення боргу по відсотках відповідачем було внесено 23 липня 2014 року. Позивач звернувся до Мар'їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 12 січня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Таким чином, суд дійшов до висновку, що на момент звернення позивача ПАТ КБ «Приватбанк» до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором № DOL0AK10670098 від 02 серпня 2007 року сплинув строк позовної давності, в межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed