Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] , [INFO] у супроводі батька [PERSON] в період з 01.12.2019 року до 31.12.2019 року до Арабської Республіки Єгипет без дозволу матері дитини [PERSON] . В обґрунтування позову зазначав, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від якого має сина [PERSON] . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю. Відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, у тому числі і щодо спільного відпочинку на межами України. Однак, у 2018 році відповідач не надала дозвіл позивачу на виїзд дитини з ним на відпочинок за кордон. Ползивач бажає забезпечити сину відпочинок на морі у Арабській Республіці Єгипет для оздоровлення з організацією екскурсій для розширення кругозору, проте відповідач добровільно не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон і у цьому році. Позивач вважає, що відмова відповідача надати згоду на виїзд дитини за кордон не відповідає інтересам дитини та порушує її права. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Однак у судовому засіданні від 22.02.2019 року відповідачем було надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач у повному обсязі заперечувала проти задоволення позову, оскільки позовна заява подана без додержання вимог п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України щодо зазначення відомостей про досудове врегулювання спору, рекомендованого листа від позивача щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон вона не отримувала. Крім того, позивач ігнорує вимоги сімейного законодавства щодо утримання дитини, у зв`язку з чим відповідачем подано позов про стягнення аліментів. Також, відповідач зазначила, що у серпні 2017 року вона надавала позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак позивач порушив усну домовленість і поїхав відпочивати з сином та цивільною дружиною [PERSON] . В подальшому між сином та цивільною дружиною позивача відбувся конфлікт, і на даний час син негативно ставиться до [PERSON] , що в подальшому може призвести до психологічної травми. Після відпочинку позивач вчасно не повернув дитину, у зв`язку з чим відповідач змушена була забирати сина разом з секретарем сільради. Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації свого представника у судове засідання не направила, була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, пояснень щодо позову до суду не надала. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. Судом встановлено, що з 30.08.2008 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2017 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати з матір`ю. З позовної заяви вбачається, що позивач має бажання і фінансову можливість забезпечити сину відпочинок та оздоровлення на закордонному курорті. Позивач 12.06.2019 року забронював у туристичній агенції «Ананас Тревел» туристичні послуги на дві особи - себе та сина, а саме: відпочинок у Арабській Республіці Єгипет у готелі в період з 22.12.2019 року по 29.12.2019 року, авіаквитки, страхування, трансфер, вартістю 32 285,00 грн. Згідно з ч. 7, 8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 цих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Позивач просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Арабської Республіки Єгипет неповнолітнього сина у період з 01.12.2019 до 31.12.2019, вказуючи на те, що ним здійснено раннє бронювання виїзду. При розгляді справи у суді позивач надав до суду документи про підтвердження туру з 22 по 29 грудня 2019 року. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини при вирішенні сімейних спорів. Не надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за межі України разом з батьком позбавляє неповнолітнього [PERSON] можливості провести відпочинок на морі та оздоровитися. Відповідач не надала будь - яких доказів про те, як вона організувала літній відпочинок сина. З матеріалів справи вбачається, що у 2018 році позивач також придбав ваучер на відпочинок у Єгипті та квитки на літак, проте відповідач не надала дозвіл на виїзд дитини. Матеріали справи містять документи як про країну, у яку позивач просить надати дозвіл на виїзд сина, так і про період перебування у цій країні. За відсутності спору відповідач мала достатньо часу для надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина за межі України, проте таких дій не вчинила. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved