Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та про стягнення аліментів на утримання дружини та обґрунтовуючи свої вимог посилалась на те, що 18.10.2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого 19.09.2014 року у них народився син [PERSON], який з моменту народження та по даний час проживає разом із нею та перебуває на повному її утриманні, оскільки відповідач під час її вагітності залишив сімю та проживав окремо. В подальшому, після народження дитини, відповідач не приймав будь-якої участі в матеріальних витратах на його утримання та не надавав жодної грошової допомоги на її утримання, а вона самостійно утримувати дитину позбавлена можливості, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не має можливості отримувати будь-який дохід. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання їх спільного сина в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною 3-х років та вирішити питання про розподіл судових витрат. Не погоджуючись із поданим позовом, 16.02.2015 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про виключення відомостей про особу як батька дитини, при цьому в обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що після реєстрації між ним та [PERSON] шлюбу їх спільне життя не склалось, у звязку з чим ще до народження хлопчинка вони з відповідачем припинили спільне проживання, при цьому у березні 2014 року він отримав складний перелом ноги та фактичні шлюбні стосунки між ним та дружиною були припиненні. Після народження сина [PERSON] він був зазначений у свідоцтві про народження батьком дитини у відповідності до положень ч. 1 ст. 122 СК України та реєстрація народження відбулась без його участі. У звязку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просив виключити відомості про його батьківство з актового запису №2279 від 26.09.2014 року зроблений відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції. Разом з тим, після проведення у справі судово-генетичної експертизи, відповідач відмовився від зустрічного позову та його відмова на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 червня 2015 року прийнята та провадження у справі за зустрічним позовом закрито. В судовому засіданні позивач та її представник за первісним позовом, уточнивши заявлені позовні вимоги та ураховуючи те, що відповідач офіційно не працевлаштований, просили стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 700 грн. щомісячно, а на її утримання в розмірі 400 грн. щомісячно і до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідач та його представник у судовому засіданні поданий позов визнали частково. При цьому, відповідач вказав, що не заперечує сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 400 грн. щомісячно, оскільки більший розмір сплачувати позбавлений можливості, оскільки не має постійного заробітку, а щодо задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання позивачки заперечував в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що 18 жовтня 2013 року між сторонами укладено та зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану шлюб (а/с 3). В подальшому 26 вересня 2014 року у сторін народився син [PERSON], та згідно копії свідоцтва про його народження батьками хлопчика зазначено [PERSON] та [PERSON] (а/с 4). Факт батьківства відповідача [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] також підтверджується висновком судово-генетичної експертизи від 07.04.2015 року (а/с 54). Крім того, в судовому засіданні відповідач визнав своє батьківство відносно [PERSON] та відмовився від заявленого ним зустрічного позову про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини. За змістом\~ст. 180 СК України\~визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 2, 3\~ст. 181 СК України). Судом встановлено, що малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом із позивачем [PERSON], що підтверджується довідкою ТОВ «ТД Укрвторесурс» від 15.12.2014 року, крім того факт проживання сина з матірю в судовому засіданні визнано сторонами та їх представниками. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно положень ст.ст.\~183,\~184 СК України\~розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Крім того, у п. 17\~розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~визначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3\~ст. 181 СК\~аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7\~ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2\~ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Зважаючи на вказані вимоги закону, аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід) чи навпаки такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. Відповідно у першому випадку суд вправі стягувати аліменти у частці від сталого, постійного доходу чи у другому, - у твердій грошовій сумі, зважаючи на нерегулярність доходу, його мінливість, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії трудової книжки відповідача, останній 01.08.2013 року був прийнятий на роботу на посаду робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків і споруд 2 розряду та наказом №923-п від 05.09.2014 року звільнений з роботи за згодою сторін, при цьому відомостей про подальше працевлаштування у копії трудової книжки відсутні (а/с 37). За таких обставин, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на працевлаштування відповідача, отримання постійного стабільного заробітку та позивачем на підтвердження своїх доводів у позовній заяві про те, що позивач офіційно працевлаштований, не надано будь-яких доказів в порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України. Таким чином, враховуючи відсутність доказів про наявність постійного стабільного доходу відповідача на час розгляду справи, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у на утримання їх спільного сина в частці від його доходу відсутні, а тому аліменти підлягають стягненню у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України позивач та відповідач зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування У відповідності до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум дітей віком до 6 років встановлено з 1 січня 2015 року - 1032 гривень. Таким чином, враховуючи матеріальний стан сторін, інтереси малолітньої дитини, стан його здоровя та необхідність лікування, а також обовязок обох батьків утримувати дітей, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] з 27.11.2014 року працює касиром торговельного залу відділу забезпечення касового обслуговування магазину в ТзОВ «[PERSON] України» та станом на 22.12.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку (а/с 29). Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що відповідач офіційно ніде не працює, проте матеріали справи не містять доказів відносно його перебування на обліку в центрі зайнятості й відповідно відповідачем не надано суду доказів щодо неможливості сплачувати аліменти на утримання дружини, а також доказів щодо перебування на його утриманні інших дітей або непрацездатних батьків та доказів щодо стану його здоровя, а тому суд приходить до висновку про можливість сплати останнім аліментів також на утримання дружини. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд керується наступним. Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може здійснюватися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт) Згідно з пп. 8 п.1 ст. 40 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік. Розміри мінімальної заробітної плати на 2015 рік затверджено Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та на момент розгляду справи він становить 1218 грн. Враховуючи інтереси сторін, їх матеріальний стан, а також обовязок відповідача утримувати свого малолітнього сина, суд приходить до висновку, що розмір аліментів на утримання дружини слід визначити в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. При цьому сторонам слід розяснити, що у відповідності до вимог ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 1\~ст. 79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 3\~ст. 79 ЦПК України\~до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Таким чином, згідно зі ст. ст.\~84\~і\~88 ЦПК України\~та\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Як убачається з матеріалів справи, позивачка уклала з адвокатом договір про надання правової допомоги, доручивши останньому представляти її інтереси в суді та надавати їй іншу правову допомогу при розгляді даної справи . Крім того, понесені позивачкою витрати на правову допомогу підтверджені обґрунтованими та належними письмовими доказами, які є у справі (а. с. 68-69). Тому зважаючи на наведене, з відповідача також на користь позивачки підлягає стягненню 2000 грн. витрат на правову допомогу. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати на користь держави На підставі вище викладеного та

Outcome: partial