Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

01 листопада 2016 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним фіктивного договору дарування квартири. Під час слухання справи як третю особу було залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лобанову Ольгу Геннадіївну. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним фіктивний Договір дарування квартири в місті Києві від 05.09.2014 року, вчинений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 05.09.2014 року Лобановою Ольгою Геннадіївною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер запису про право власності 6904831. Вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є боржником за Договором про надання споживчого кредиту №00010-МL-000000001557 від 26.06.2008 року за яким надано кредит в сумі 180 000,00 доларів США. Так як [PERSON] в квітні 2014 року припинив виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, позивач за рішенням третейського суду стягнув заборгованість за кредитним договором на підставі якого було видано виконавчий лист та на даний час перебуває на виконанні у виконавчій службі. Позивач зазначає, що йому на момент укладення кредитного договору було відомо про належність [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS], копії правовстановлюючих документів надавались позивачеві разом із копією звіту про оцінку станом на 13.03.2013 року. Пізніше позивачу стало відомо про відсутність за [PERSON] права власності на вказану квартиру, оскільки він уклав договір дарування з сином - [PERSON] На думку позивача, так як відповідачі перебувають в родинних стосунках та знали про існування заборгованості за кредитним договором, розуміючи ризик стягнення Банком заборгованості за кредитним договором, здійснили дарування квартири. Позивач зазначає, що укладений між відповідачами договір є фіктивним у відповідності до положень статті 234 ЦК України, так як сторони не мали наміру укладати саме договір дарування, а їх наміри були спрямовані на приховування майна від можливого звернення стягнення позивачем на нього в рахунок погашення заборгованості. Сторони правочину не вчинили жодної із дій спрямованих на виконання правочину так як [PERSON] на даний час є зареєстрований в даній квартирі, зазначає вказану адресу у власних зверненнях. Син відповідача - [PERSON] квартиру в дар не прийняв, в ній не зареєстрований, витрати на утримання квартири не несе, що свідчить про фіктивність правочину. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що зобов'язання [PERSON] по кредитному договору забезпечені іпотекою, на момент укладення спірного договору квартира у його власності не перебувала. Оскаржуваним договором не порушені права позивача та ним невірно обрано спосіб захисту його прав щодо повернення кредитних коштів. Також позивачем не надано доказів фіктивності правочину. Після укладення договору дарування всі умови правочину були виконані сторонами у повному обсязі - прийняте майно у власність Обдаровуваним, відбулось нотаріальне посвідчення договору та проведено державну реєстрацію правочину, зареєстроване право власності на майно, тому договір не є фіктивним. Також представник зазначив, що реєстрація [PERSON] та його проживання в квартирі, сплата ним житлово-комунальних послуг не можуть свідчити про фіктивність правочину, так як кошти на оплату за квартиру дає саме власник квартири, який їх сплачує за можливості. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи через друковані засоби масової інформації, до суду пояснення чи заперечення на заявлені вимоги не надійшли. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лобанова Ольга Геннадіївна в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про слухання справи в його відсутність. Тому у відповідності до положень статті 169 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність сторін, які не з'явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 26.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Кредит Європа Банк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №00010-МL-000000001557 за яким він отримав кредит в розмірі 180 000,00 доларів США зі сплатою 14,3% річних (згідно з додатковою угодою від 16.01.2009 року була зменшена до 11% річних) строком користування до 25.06.2023 року. В липні 2014 року Банк направив [PERSON] вимогу в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку» про порушення зобов'язань за кредитним договором. Вимога отримана [PERSON] 04.08.2014 року. 23.10.2015 року Дніпровський районний суд м.Києва видав виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Кредит Європа банк» 2 551 961,58 грн. заборгованості. Як пояснили сторони в судовому засіданні, виконавчий лист було видано на виконання рішення третейського суду, проте суду не було надано його копію. На даний час виконавчий лист перебуває на виконанні в Бориспільському міськрайонному ВДВС ГТУЮ у Київській області. Представник позивача в позовній заяві стверджує, що на момент укладення кредитного договору - 26.06.2008 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] Водночас з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення кредитного договору квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] (батько [PERSON].) та перейшла у власність [PERSON] на підставі Договору про розподіл спадкового майна від 20.03.2012 року. Право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстровано 28.03.2012 року. 05.09.2014 року між [PERSON] (далі - Дарувальник) та [PERSON] (далі - Обдаровуваний) був укладений договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно з умовами п.9 Договору, право власності Обдаровуваного на дарунок виникає з моменту прийняття. Прийняття Обдаровуваним від дарувальника Оригіналу примірника цього договору, технічної документації та комплектів ключів від квартири свідчить про те, що передача відбулась. Право власності [PERSON] на підставі договору дарування було зареєстровано 05.09.2014 року. Представник позивача, звертаючись до суду зазначив, що договір дарування є фіктивним, а тому просив визнати його недійсним. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 07.02.2002 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та не має іншого місця проживання. Представник відповідача на спростування зазначеного суду доказів не надав. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що волею померлого батька було передати його квартиру онуку - [PERSON] Представник позивача зазначив, що оскільки [PERSON] є зареєстрованим як фізична особа підприємець за адресою: [ADDRESS] і до цього часу, це свідчить про фіктивність правочину дарування. Проте суд не може взяти до уваги зазначене позивачем, оскільки [PERSON] був зареєстрований як фізична особа підприємець за вказаною адресою 12.01.2006 року, тобто до укладення кредитного договору. За інформацією ПАТ «Київенерго», ПАТ «Київгаз», Комунального концерну «Центр комунального сервісу» власником особового рахунку квартири [ADDRESS] є [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що внесені зміни щодо власника особового рахунку були проведені після смерті батька та після отримання спадщини. Водночас [PERSON] не міг пояснити чому його син - [PERSON] не вчинив дії щодо укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг та не внесено відповідні зміни щодо власника особового рахунку. В судовому засіданні представник відповідача не надав доказів, що Дарувальник не передав Обдаровуваному оригінал договору дарування, технічну документацію та ключі, не було встановлено і в судовому засіданні зазначених обставин. Водночас [PERSON] пояснив, що його син має ключі від квартири, правовстановлюючі документи також лише в його розпорядженні, тобто фактично відбулась передача квартири. З матеріалів справи вбачається, що рішення третейського суду було ухвалене 22.12.2014 року, тобто після укладення спірного договору дарування, а тому суд позбавлений можливості прийняти до уваги доводи сторони позивача, що договір було вчинено з метою ухилення від виконання зобов'язань за кредитним договором. Також судом встановлено, що [PERSON] не був присутній при розгляді позовних вимог про стягнення заборгованості. З копій квитанцій вбачається, що сплата за житлово-комунальні послуги проводиться [PERSON] Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що на момент укладення кредитного договору [PERSON] не належала на праві власності квартира, яка знаходиться в [ADDRESS], тому банк при укладенні договору не міг розраховувати на вказану квартиру для забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, вона не була передана в іпотеку; Банк має можливість задовольнити вимоги за кредитним договором за рахунок майна переданого в іпотеку саме за вказаним договором (земельна ділянка), тому суд приходить до висновку, що права позивача не порушені, а тому відсутні підстави для задоволення заявлених вимог позивача. В своїх поясненнях представник позивача послався на постанову Верховного Суду України від 12.10.2016 року справа №6-504цс16, однак оскільки правовідносини висвітлені в постанові виникли з інших підстав (майно було передано в іпотеку Банку), суд не вбачає підстав для її застосування до спірних правовідносин. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed