Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ майна, в якому, з урахуванням уточнень просив встановити юридичний факт проживання однією сімєю без державної реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] в період з 01.01.2004 року по жовтень 2012 року; визнати обєктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: житловий будинок № 18 з надвірними будівлями, що знаходяться по вул. Садовій, в смт Пісочин, Харківського району, Харківської області, житловою площею - 66, 3 кв.м., загальною площею - 103, 50 кв.м., загальною вартістю 1 383 500 гривень 00 копійок; 5-ти кімнатну квартиру № 14, розташовану за адресою: м. Харків, провулок 23 Серпня, будинок 2, загальною площею 97, 3 кв.м., загальною вартістю 1 159 626 гривень 00 копійок; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер [NUMBER], 2004 року випуску, номер шасі JMB0RK9604J000997 - загальною вартістю 240 344 гривень 00 копійок. Також позивач просив суд поділити в натурі вищезазначене майно, визнавши за ним в порядку поділу майна подружжя право особистої приватної власності на 5-ти кімнатну квартиру № 14, розташовану за адресою: м. Харків, провулок 23 Серпня, будинок 2 - загальною вартістю 1 159 626 (один мільйон сто пятдесят девять тисяч шістсот двадцять шість) гривень 00 копійок та на автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер АХ 4040СІ, 2004 року випуску, номер шасі JMB0RK9604J000997 - загальною вартістю 240 344 гривень 00 копійок., а за відповідачем [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок № 18 з надвірними будівлями, що знаходяться в смт Пісочин Харківського району Харківської області, вул. Садова, загальною вартістю 1 383 500 гривень 00 копійок. Різницю загальної вартості майна, що складає 16 470 гривень 00 копійок, сплатити на користь [PERSON]. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2016 року, скасованим ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 7 липня 2016 року позов [PERSON] було частково задоволено. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 4 квітня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі представник [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що рішення суду першої інстанції, ухвалене 11.04.2016 року та в подальшому скасоване за заявою відповідача, не є заочним, так як справу вирішено в порядку заочного розгляду без згоди представника позивача, крім того, відповідачкою надавались заперечення на позов, а представник відповідача була присутня в судовому засіданні, у зв* язку з чим суд першої інстанції, не мав жодних повноважень скасовувати рішення, яке набуло законної сили, і починати новий розгляд цього ж самого спору між тими самими сторонами. Висновки суду першої інстанції про те, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] на час спільного проживання з [PERSON] спростовується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.04.2005 року, згідно якого шлюбні відносини та спільне проживання з [PERSON] припинені у 2002 році. Судом не враховано факт наявності довіреностей, виданих [PERSON] на ім"я [PERSON] про уповноваження [PERSON] представляти інтереси [PERSON], а також уповноваження [PERSON] на придбання 21/100 частини квартири [ADDRESS] та необґрунтовано відмовлено у клопотанні позивача про визнання обовязковою явки [PERSON], яка могла б повідомити суду, що на час придбання житлового будинку № 18 по вул. Садова, смт. Пісочин Харківського району Харківської області в неї були відсутні кошти на придбання будинку та проведення його ремонту. Судом не враховані показання свідків про те, що сторони дійсно проживали разом з 2002 року і спірний житловий будинок було відремонтовано за спільні кошти [PERSON] і [PERSON] та що майно та кошти фізичної особи - субєкта підприємницької діяльності [PERSON] сформовані за рахунок спільної сумісної власності - спільних коштів [PERSON] та [PERSON] Вважає, що свідок зі сторони відповідача [PERSON] надавав суду неправдиві свідчення про обставини, які йому не були відомі. Вказує, що суд помилково не застосував до правовідносин сторін ст.ст. 60-63, 74 гл. 8 Сімейного кодексу України. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти скарги, вважав, що посилання позивача на процесуальні порушення, допущені на його думку судом при ухваленні заочного рішення та його перегляді, не відповідють дійсності, так як представник позивача була присутня в судовому засіданні при вирішенні питання про можливість заочного розгляду справи, крім того, в матеріалах справи навна її заява, в якій остання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Вважав, що незважаючи на різне формулювання редакцій статті 74 СК України до 16.01.2007 року та після внесення змін до неї, перебування однієї із сторін в іншому зареєстрованому шлюбі в будь-якому випадку не дає підстав для застосування статті 74 СК України. Крім того зазначив, що крім необхідності встановлення факту проживання однією сімєю як передумови визнання права спільної сумісної власностіосіб на майно, законодавство передбачає також необхідність встановлення факту придбання майна за спільні кошти. Тому враховуючи, що спірне майно придбане за власні кошти відповідача, а позивач не зміг довести належними та допустимими доказами факт ведення спільного господарства та спільного ведення підприємницької діяльності із [PERSON], вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а рішення суду від 04.04.2017 року підлягає залишенню без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт спільного проживання позивача та відповідача не визначений конкретним періодом, тому на частину майна /будинок в смт Пісочин/ не розповсюджується правовий режим, передбачений ст. 74\~ СК України, а доказів ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету на час придбання іншої частини майна /квартири і автомобіля/ суду не надано. З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду не відповідає зазначеним вимогам і відповідно до п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову , оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи і суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Так, судовим розглядом встановлено, що спірним є нерухоме та рухоме майно, зареєстроване на імя відповідача [PERSON]: - житловий будинок № 18 по вул. Садова в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, літ. «А-1», житловою площею 66,3 кв. м., загальною площею 103,50 кв.м, з надвірніими будівлями: вбиральнями літ. «Д, М», двома каналізаційними ямами літ. «Е, Ж», колонкою літ. «К», огорожею № 1, загальною вартістю 1383500 гривень, що придбаний за договором купівлі-продажу від 14.06.2005 року, та посвідчений нотаріально; - квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 97,3 кв.м., загальною вартістю 1159626 гривень 00 копійок, яка була придбана частинами за нотаріально-посвідченими договорами в період з 02.07.2009 року по 2010 рік; - автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер [NUMBER], 2004 року випуску, номер шасі JMB0RK9604J000997 загальною вартістю 240344 гривень, придбаний 29.01.2011 року. Згідно з копією свідоцтва про народження серія І-ВЛ № 328234, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції встановлено, що 29 червня 2005 року складено актовий запис № 2109 про народження [PERSON], [INFO]. Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON]. Допитавши свідків, дослідивши фотографії, які висвітлюють різні періоди спільного життя сторін у справі, надавши оцінку фактам, встановленим в рішенні Дзержинського суду від 25.04.2005 року, яким був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], а також поділено їх майно, суд першої інстанції вважав доведеним, що після розірвання шлюбу з [PERSON], позивач дійсно проживав разом з [PERSON], однак через неможливість точно встановити точний період їх спільного проживання відмовив у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю, тобто прийшов до висновку, який не відповідає встановленим обставинам. Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку в смт Пісочин, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу зазначеного будинку був укладений до набрання законної сили рішенням Дзержинського районного суду від 25.04.2005 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], тому на вказане майно не розповсюджуються положення статті 74 СК України. Такий висновок є помилковим, так як незважаючи на посилання в тексті рішення на внесення 16.01.2007 року змін до редакції статті 74 Сімейного кодексу, суд застосував редакцію цієї статті, яка набрала чинності після 16.01.2007 року, в той час як на момент виникнення спірних правовідносин /укладення договору купівлі-продажу спірного будинку/ діяла редакція цієї статті, яка не містила обмежень щодо можливості набуття права спільної сумісної власності на майно особами, що проживають однією сімєю, перебуваючи в цей час в шлюбі з іншою особою. Твердження представника відповідача про те, що перебування однієї із сторін у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, в будь-якому випадку позбавляє суд можливості застосувати положення статті 74 СК України до спірного майна /незалежно від редакції зазначеної норми/ не ґрунтується на законі та зводиться до власного трактування законодавства. Не можна погодитись з доводами відповідача, що житловий будинок не може бути визнаний об"єктом спільної сумісної власності. На час його придбання вже існувало рішення суду про розірвання шлюбу позивача. На думку судової колегії не може бути підставою для відмови у позові в цій частині лише факт не набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили коли мова йде лише про декілька днів, які відділяють ці дві події 14 червня 2005 року купівля будинку і 29 червня 2005 року ухвала Апеляційного суду Харківської області про залишення без змін рішення Дзержинського райсуду від 25 квітня 2005 року. Також слід зауважити, що 21 червня 2005 року у сторін у справі народилась спільна дитина, тому не вірити поясненням позивача, що будинок придбавався для спільного проживання родини немає підстав. Доводи представника відповідача не були виправдані неспростовними обставинами. Таким чином, незважаючи на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу будинку № 18 по вул. Садовій в смт. Пісочин Харківського району Харківської області/14.06.2005 р./ рішення суду про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ухвалене 25 квітня 2005 року , ще не набрало законної сили, колегія суддів приходить до висновку, що зазначений будинок з надвірними побудовами є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Окремо слід зазначити, що суд порушив ст. 11 ЦПК України, так як позивачем не заявлялась вимога про визнання за ним права власності на частину будинку, він просив визнати його об"єктом спільної сумісної власності подружжя і залишити в порядку поділу майна подружжя відповідачу. Посилання представника відповідача на необхідність встановлення двох складових для визнання майна спільною сумісною власністю, а саме встановлення факту проживання однією сім*єю та придбання майна за спільні кошти, спростовується правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові №6-2253цс15 від 08.06.2016 р, в якому зазначено, що за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Судова колегія враховуючи, що провідна роль зібрання доказів покладена на суд першої інстанції , оцінюючи наявні в матеріалах справи показання свідків, фотографії, які свідчать про спільне життя сторін у справі, надавши перевагу факту, встановленому в рішенні Дзержинського райсуду м.Харкова від 25.04.2005 року щодо припинення шлюбних відносин [PERSON] з [PERSON] з 2002 року, дійшла висновку, що позивач дійсно проживав разом з [PERSON] Оскільки фактичні шлюбні відносини тривали у сторін до набрання чинності СК України, то встановлення факту спільного проживання однією сімєю як чоловік і жінка може мати місце лише починаючи з 1 січня 2004 року. Щодо іншого майна, а саме квартири і автомобіля, у визнанні яких спільним майном подружжя було відмовлено з підстав недоведеності проживання сторін однією сімєю на момент набуття права власності на це майно, колегія суддів зазначає наступне. Згідно із ст. 74 СК України, в редакції, що набула чинності з 16.01.2007 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.\~74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. З копії технічного паспорта вбачається, що автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер [NUMBER], 2004 року випускузареєстрований на імя [PERSON] у 2011 році[ADDRESS], розташована за адресою: м. Харків, провулок 23 Серпня, будинок 2, була придбана [PERSON] частинами протягом 2009 2010 років /Т.1, а.с.70-76/. Таким чином, враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про доведеність і обґрунтованість вимог про встановлення факту проживання сторін однією сімєю в період набуття відповідачем права власності на вищезазначене майно, виходячи з положень ст.74 СК України в редакції, що діяла після 16.01.2007 року, враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] на цей час не перебували в шлюбі з іншими особами, колегія суддів приходить до висновку, що квартира № 14, за адресою: м. Харків, провулок 23 Серпня, будинок 2та автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер [NUMBER], 2004 року випускутакож є спільною сумісною власністю сторін у справі, тобто на все спірне майно поширюються положення\~глави 8\~Сімейного Кодексу України. При цьому слід зауважити, що відсутність доказів за які кошти набуте спірне майно, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем в свою чергу не доведено, що це майно набуте за кошти, які належали їй особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Відповідно до\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1ст. 69\~СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Як вбачається з положень статті 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про поділ спільного майна, та можливість виділити позивачу квартиру та автомобіль, а відповідачу житловий будинок, колегія суддів виходить зі змісту заявлених вимог, враховує, що інші варіанти поділу майна відповідачем не запропоновані. При цьому слід зазначити, що сукупна вартість квартири і автомобіля, на які позивач просить визнати право власності за собою, складає 1 399 970 грн., а вартість будинку, який позивач просить виділити відповідачу, складає 1 383 500 грн.. Вартість зазначеного вище майна підтверджується висновками звітів про оцінку майна /Т.1, а.с.50-96/ та сторонами не оспорювалась. Таким чином, різниця вартості майна є незначною порівняно з його загальною вартістю, складає 16470,00 грн. і ця сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача в якості компенсації, проти чого не заперечує позивач. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною проживає саме в будинку №18 по вул. Садовій в смт Пісочин Харківського району Харківської області. Таким чином, виділення відповідачу саме цієї частини спільного майна в порядку його поділу, відповідає його фактичному перебуванню у володінні одного з подружжя /відповідача [PERSON]О./ та не призведе до порушення її житлових прав та запобігне певних незручностей щодо спільного користування цим будинком між нею і позивачем. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. З метою дотримання справедливого балансу між інтересами сторін за умов, що обидві сторони не довели що спірне майно було придбане за їх особисті кошти, судова колегія вважає, що набуте під час сумісного проживання сторін майно є спільним сумісним і не може бути залишено відповідачу лише на тій підставі, що воно зареєстровано на її ім"я. При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, та зясувавши обставини, що мають значення для справи, прийшов до висновків, які не відповідають встановленим обставинам, постановив рішення з порушенням норм матеріального права, застосувавши норму, яка не поширюється на спірні правовідносини. До заперечень [PERSON] про те, що з позивачем вони разом однією сімєю не проживали, а лише мали інтимні стосунки, внаслідок яких і народилась спільна дитина, суд ставиться критично, так як таке твердження спростовується наявними в матеріалах справи чисельними доказами, в тому числі і наданими суду копіями заяв [PERSON] до органів міліції, в яких остання вказує [PERSON] своїм співмешканцем. Незважаючи на те, що ці заяви датовані 2013-2015 роками, тобто складені поза межами строку заявлених вимог щодо спільного проживання, вони в сукупності з іншими дослідженими доказами можуть свідчити про неспроможність позиції відповідачу в цілому, тому як остання взагалі заперечувала факт її проживання однією родиною з [PERSON], а не в певний період. Також судова колегія приймає до уваги той факт, що [PERSON] зареєстрована за адресою: квартира №21 у будинку № 4 по вул Гіршмана у м. Харкові, яка належить особисто [PERSON] За таких обставин ухвалене судове рішення не відповідає вимогам\~\~\~\~ст. 213 ЦПК України\~щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу\~ст. 309 ЦПК України\~є підставою для скасування ухваленого судового рішення із ухваленням нового про задоволення позову.

Outcome: approved