Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У липні 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS]. Позов [PERSON] обґрунтований наступним. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2014 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2014 р., [PERSON] було відмовлено у визнанні права користування квартирою [ADDRESS], вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. Суд встановив, що 25 березня 2013 р. [PERSON] самоправно, без згоди позивача, вселилася у спірну квартиру і проживає у ній без законних підстав. Своїми самоправними діями, які полягають незаконному вселенні і користуванні квартирою, всупереч запереченням [PERSON] та рішенню суду, [PERSON] порушує право власності позивача, а тому вона підлягає виселенню за місцем своєї реєстрації у квартиру [ADDRESS]. [PERSON] пред'явила зустрічний позов до [PERSON] про визнання права користування кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі [ADDRESS], зобов'язання припинити дії, які порушують її право проживати у зазначених приміщеннях квартири однією сім'єю з матір'ю [PERSON], в тому числі зобов'язати не зачиняти на свій розсуд місця загального користування та не змінювати замки у вхідних дверях, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні вказаними приміщеннями квартири. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що спірна квартира належить її батькам [PERSON] та [PERSON] У спірну квартиру вона вселилася в 2001 р. разом з батьками як неповнолітня дитина і набула права користуватись квартирою як член сім'ї. У квартирі вона не зареєстрована, оскільки [PERSON] відмовляє їй у цьому. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 р. було визначено порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого у користування [PERSON] виділено кімнати площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м., а місця загального користування залишені у спільному користуванні співвласників. З дозволу матері вона проживає у спірній квартирі у виділених останній у користування кімнатах, проте [PERSON] заперечує проти її користування частиною квартири та чинить їй у цьому перешкоди. Вона не одружена і має право проживати однією сім'єю з своїми батьками, зокрема з матір'ю [PERSON], а [PERSON] своїми діями, які полягають у вчиненні перешкод у користуванні квартирою та намаганні виселити її, порушує її право на сім'ю. Третя особа [PERSON] заявила самостійні вимоги на предмет спору, пред'явивши до [PERSON] позов про визнання за її дочкою [PERSON] права користування кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі [ADDRESS], зобов'язання припинити дії, які порушують її право на проживання з нею її дочки у зазначених приміщеннях квартири, в тому числі зобов'язати не зачиняти на свій розсуд місця загального користування, не змінювати без її відома та її згоди замки у вхідних дверях, не перекривати доступ до приміщень, в яких знаходяться засоби вимірювання споживання води, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні нею та [PERSON] вказаними приміщеннями квартири. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що нарівні з [PERSON] вона є власником квартири [ADDRESS], зареєстрована у ній і проживає у виділених їй рішенням суду кімнатах разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] та періодично зі старшою дочкою [PERSON] Дочки є членами її сім'ї і мешкають у кімнатах, які виділені їй у користування, проте [PERSON] заперечує проти проживання дітей у квартирі, вчиняє сварки, подає численні скарги з приводу наче б-то порушення його права на користування квартирою. [PERSON] стверджує, що дочки не мають права перебувати у квартирі, виганяє їх, перешкоджає користуватися кімнатами та місцями загального користування, були випадки, коли він не впускав їх до квартири. Як власник квартири вона має право використовувати помешкання як для власного проживання, так і для проживання членів своєї сім'ї, а [PERSON], подавши позов про виселення старшої дочки, порушує її права власника. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав, вимоги зустрічного позову та позову третьої особи не визнав пославшись на їх необґрунтованість і незаконність та відсутність у [PERSON] права на звернення до суду з даним позовом. Пояснив, що рішенням суду [PERSON] вже було відмовлено у визнання права користування усією квартирою, вказане рішення набрало законної сили, а отже воно обов'язкове для виконання. Судовим рішенням встановлено, що [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS], в 1999 р. вона брала участь у її приватизації, а отже за нею не може бути визнано право користування спірним житлом. Окрім того кімнати, які виділені користування [PERSON], не є її власністю, а місця загального користування залишені у спільному користуванні його та [PERSON], а тому користування ними [PERSON] порушують його права власника. [PERSON] дійсно мешкає в кімнатах, виділених її матері, проте вона створює нервову обстановку, заявляє, що «командувати» буде вона. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов не визнали вказуючи, що позивач хибно розуміє норми законодавства і не довів свої позовні вимоги. Вимоги зустрічного позову та позову третьої особи підтримали. Представник відповідача пояснив, що в 2001 р. [PERSON] разом з батьками вселилась у спірну квартиру, проте не була в ній зареєстрована, так як батько не надавав згоди на це. Рішення суду, на яке посилається [PERSON], значення для вирішення даного спору не має, так як воно ухвалювалось за інших обставин, коли не були визначені частки співвласників у спірній квартирі та порядок користування нею. [PERSON] мешкає з матір'ю в кімнатах, виділених останній в користування, і доказів, що своїми діями вона порушує права позивача, [PERSON] не надав. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] має право проживати лише за місцем своєї реєстрації, суперечать положенням Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Третя особа [PERSON] підтримала свій позов та зустрічний позов [PERSON] пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Додатково зазначила, що своїми діями [PERSON] порушує як її право власності, так і її особисті немайнові права, зокрема право на сім'ю. Заслухавши сторони, представника та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Спірним жилим приміщенням є чотирикімнатна квартира [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності колишньому подружжю [PERSON] та [PERSON] Згідно даних довідки ОСББ «Кут» від 24.10.2013 р. у вказаній квартирі проживають і перебувають на реєстраційному обліку співвласники [PERSON] і [PERSON] та проживають без реєстрації їх дочки - повнолітня [PERSON] та неповнолітня [PERSON] (а.с. 25). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2014 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2014 р., встановлено, що [PERSON] вселилася до спірної квартири 25 березня 2013 р. разом з матір'ю [PERSON] (а.с. 4-6, 7-8). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 р. за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності за кожним по ? частині квартири [ADDRESS] та визначено порядок користування вказаною квартирою. Суд виділив в користування [PERSON] дві жилі кімнати площею 18,6 кв.м. і 18,7 кв.м., а також лоджію, вихід на яку є з кімнати площею 18,7 кв.м., в користування [PERSON] - жилі кімнати площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м., а місця загального користування залишив у спільному користуванні співвласників (а.с. 19-22). З пояснень сторін вбачається, що [PERSON] за згодою матері мешкає у виділених останній у користування кімнатах площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м. та нарівні з співвласниками користується місцями загального користування. Згідно з приписами ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що [PERSON] не одружена, проживає разом з матір'ю і веде з нею спільне господарство, а отже вона, її мати [PERSON] та неповнолітня сестра [PERSON] складають сім'ю, яка заснована на підставі кровного споріднення. Ст. 383 ЦК України регламентує основні права власників житлового будинку або квартири. Одним з таких прав є право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Аналогічна норма міститься і в ст. 150 Житлового кодексу України. Відповідно до положень ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Враховуючи, що [PERSON] як член сім'ї співвласника спірної квартири за його згодою користується кімнатами, виділеними в користування цьому співвласнику, правових підстав для її виселення немає. Та обставина, що [PERSON] вселилася у квартиру без згоди іншого її співвласника, значення для вирішення даного спору не має, оскільки позов [PERSON] ґрунтується на положеннях ст. 391 ЦК України, а з огляду на ухвалення Апеляційним судом м. Києва рішення від 22 липня 2014 р. порушення припинилося. Таким чином підстави для захисту прав [PERSON] обраним ним способом відсутні. Вирішуючи вимоги зустрічного позову та позову третьої особи суд виходить з положень ст.ст. 32, 51 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини (1948 р.), ст. 291 ЦК України та ст. 4 Сімейного кодексу України щодо надання державних гарантій захисту сім'ї та захисту від втручання в особисте і сімейне життя, права особи на сім'ю та на проживання в сім'ї, а також норм ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, які визначають зміст права власності, встановлюють принципи здійснення цього права та регламентують основні права власників житлового будинку або квартири. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що він не визнає право [PERSON] на користуватися частиною квартири, виділеною в користування іншому співвласнику, та місцями загального користування, залишеними у спільному користуванні співвласників. Таким чином [PERSON] оспорює право [PERSON] та право її матері [PERSON] на спільне проживання та право останньої використовувати помешкання для проживання членів своєї сім'ї. Відмовляючи [PERSON] у визнанні права користування квартирою [ADDRESS], суд зокрема виходив того, що до вселення у спірну квартиру вона проживала з дотриманням правил реєстрації у квартирі [ADDRESS], а за змістом ст. 65 Житлового кодексу України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим жилим приміщенням, якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні. На даний час [PERSON] продовжує бути зареєстрованою у квартирі [ADDRESS], проте відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Об'єктивних доказів, що своїм проживанням у спірній квартирі [PERSON] порушує права [PERSON], суду не надано. Враховуючи, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] за згодою співвласника [PERSON], з якою вони складають одну сім'ю, суд вбачає підстави для визнання за [PERSON] права користування жилими кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м. та місцями загального користування нарівні з співвласниками квартири. Відмова у позові про виселення та визнання за [PERSON] права користування частиною квартири також є підставою для зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням, а вимога про зобов'язання припинити дії є аналогічною вимозі про зобов'язання не чинити перешкод, а тому суд вважає її зайвою. Приймаючи рішення про часткове задоволення вимог зустрічного позову та позову третьої особи суд також враховує, що за змістом ст.ст. 1, 3 ЦПК України досягнення визначених законом завдань та мети цивільного судочинства реалізується через розгляд і вирішення цивільно-правових спорів. Враховуючи вкрай неприязні стосунки, які склалися між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] - з іншого, відмовляючи у позові [PERSON] про виселення [PERSON] та за умови не задоволення позовів останньої та [PERSON] суд тим самим не вирішить цивільно-правовий спір, а отже не виконає завдань цивільного судочинства. Розподіл судових витрат між сторонами суд здійснює відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial