Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

01 листопада 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Решетилівська міська рада Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В направленому на адресу суду позові позивач зазначає, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачеві на підставі будівельного паспорта на забудову садиби та акту вводу в експлуатацію житлового будинку у 1986 році. Відповідачка є колишньою дружиною позивача, проживала до 2018 року за зазначеною адресою, але із серпня 2018 року [PERSON] і по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] , хоча на час подання позовної заяви зареєстрована за адресою позивача. На сьогоднішній день [PERSON] у домоволодінні не проживає, будинок не утримує, комунальні платежі не сплачує, а тому позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з`явився, раніше подавав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 89, 96). Відповідача [PERSON] відзив до суду не подавала, про день та час судового розгляду справи повідомлена у відповідності до вимог ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 117, 120), заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за її відсутності до суду не подавала. Третя особа Решетилівська міська рада Полтавської області в судове засідання не з`явилася, представник надіслав до суду листи, в яких просив суд розглянути справу без участі представника третьої особи, а при винесенні рішення покладалися на розсуд суду (а.с. 131). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних обґрунтувань. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є єдиним власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, яка виділена індивідуальному забудовнику [PERSON] в селі Остап`є на підставі рішення виконкому Остап`ївської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району від 01.07.1983 року за № 49, в якому зазначено, що [PERSON] виділено земельну ділянку під забудову площею 0,21 га із фонду колгоспу ''Промінь Леніна'' (а.с. 14-16). В зазначеному вище будинку зареєстрована відповідачка [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідачка з 2018 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] та не проживає за вказаною адресою реєстрації більше ніж 1 рік, з 2018 року (а.с. 9). Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачем права користування житлом позивача у разі її тимчасової відсутності немає. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року ''Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції'', закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ст. 7 Закону України ''Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні'' зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів. Враховуючи вище викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 768,40 грн.

Outcome: approved