Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

у серпні 2016 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до ТОВ "ДТЕК Енерго" про спонукання до припинення порушення трудових прав найманого працівника та відновлення порушеного права. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на підставі наказу від 24.11.2008 р. № 125-к з 25.1.2008 р. по теперішній час працює в ТОВ "ДТК Енерго" на посаді менеджера проектної групи по трансформації бізнес - процесів товариства. В липні 2016 року під час листування з органами управління відповідача стало відомо, що відповідач на протязі тривалого часу порушував та на теперішній час продовжує порушувати його права як найманого працівника, оскільки 30.06.2016 р. [PERSON] звернувся із заявою про надання щорічної відпустки зп рахунок невикористаних днів щорічних відпусток за раніше відпрацьований період, однак листом № 02/6-10-18/2016/1 від 13.07.2016 р. відповідач відмовив позивачу в наданні такої відпустки, почилаючись на графік відпусток за 2016 рік. Також позивач зазначає, що з початку своїх трудових відносин, тобто з 25.22.2008 р., він на підставі наказу № 125-к від 24.11.2008 р. працював в ОВ «ДТЕК Енерго» та йому було визначено робоче місце за адресою реєстрації та фактичного знаходження органів управління юридичною особою м. Донецьк, бульвар Шевченка, 11. З 02.09.2014 року на підставі усного розпорядження відповідача позивачу було визначено робоче місце за адресою: м. Павлоград, пров. Музейний, 2. В травні 2016 року позивачу стало відомо, що відповідач змінив юридичну адресу та зареєстрував місцезнаходження товариства за адресою: м. Київ, вул. Л.Толстого, 57. 24.05.2016 р. позивач звернувся до відповідача з запитом, на який отримав відповідь № 02/6-1064/2016 від 26.07.2016 р., згідно якої, на думку товариства, переведення працівника на роботу в іншу місцевість окремо від самого підприємства - юридичної особи, є звичайним переміщенням, яке не потребує згоди працівника та не повинно відбуватися шляхом завчасного повідомлення працівника, отримання його згоди та видання відповідного наказу. [PERSON] зазначає, що він не давав своєї згоди на його переведення на роботу в іншу місцевість окремо від підприємства після зміни товариством своєї юридичної адреси. Також позивач не згоден з тим, що з 20.06.2016 р. йому встановлено новий графік роботи з скороченим робочим тижнем, що складається з одного робочого дня на тиждень. Зважаючи на викладене, позивач просив зобов'язати відповідача надати йому оплачувану відпустку в кількості фактично невикористаних календарних днів щорічних відпусток за попередньо відпрацьовані періоди з моменту працевлаштування, для чого видати відповідний наказ; надати копію наказу про затвердження графіку щорічних відпусток по товариству на 2016 р. та копію графіку щорічних відпусток по товариству на 2016 р. та копію графіку відпусток на 2016 р.; надати копію наказу про переведення позивача на роботу в іншу місцевість окремо від підприємства з закріпленням робочого місця за адресою: м. Павлоград, пров. Музейний, 2, виданого після зміни юридичної адреси товариства; визначити позивачу робоче місце за адресою фактичного місцезнаходження органів управління товариства за адресою: м. Київ, вул. Л.Толстого, 57, для чого видати відповідний наказ; надати позивачу копію наказу по підприємству про внесення змін в організацію та умови праці в товаристві, на підставі якого позивачу повинно бути встановлено скорочений робочий тиждень. (а.с. 43 т. 1) У заяві від 16.11.2016 р. про зміну підстав та предмету позову [PERSON] просить скасувати наказ товариства № 293-к від 13.10.2016 р. про його звільнення з посади менеджера проектної групи з трансформації процесу збиту та логістики за прогул без поважних причин з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України; визнати недійсним запис в трудовій книжці позивача за № 28 від 30.09.2016 р.; зобов'язати товариство звільнити позивача у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, для чого видати відповідний наказ, а також зобов'язати відповідача на підставі прийнятого рішення належним чином оформити та видати позивачу трудову книжку. (а.с. 83 т. 1) В обґрунтування заяви зазначає, що 29 серпня 2016 року після закриття листка про тимчасову втрату працездатності, він намагався потрапити на своє робоче місце, проте представником адміністрації будівлі [PERSON]. було відмовлено в проході до будинку. Листом № 02/6-1250/2016 від 13.09.2016 р. позивача повідомили про те, що його робоче місце організовано за адресою: м. Павлоград, вул. Соборна, 76. Не погодившись працювати на зазначених умовах, позивач продовжував листування та 17.10.2016 р. звернувся до товариства із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 04 листопада 2016 р. позивач поштою отримав витяг з наказу № 293-к від 13.10.2016 р. про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин 30.09.2016 р. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов, зазначивши, що відповідач тривалий час грубо порушував трудові права найманого працівника. Представник відповідача в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та заперечувала проти їх задоволення, зазначивши, що позивач на підставі наказу № 125-к від 24.11.2008 р. працював в ТОВ «ДТЕК Енерго». З 2014 р. йому було визначено робоче місце за адресою: м. Павлоград Дніпропетровської області, вул. Соборна, 76. Оскільки позивач ухилявся від виконання своїх трудових обов'язків за визначеним товариством робочим місцем, зокрема 30.09.2016 р. не з'явився на роботу, [PERSON] був звільнений 13.10.2016 р. за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з чим товариство виплатило позивачу грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, що підтверджується платіжним дорученням № 2314 від 19.10.2016 р. та розрахунковим листом за жовтень 2016 р. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі наказу № 125-к від 24.11.2008 р. [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «ДТЕК Енерго» на посаду головного спеціаліста транспортного відділу. (а.с. 156) Наказом № 120-к від 12 квітня 2016 року «Про зміну істотних умов праці, в частині зміни графіку роботи та закріплення робочих місць» у зв'язку з виробничою необхідністю вирішено ввести з 20 червня 2016 року новий графік роботи з одноденним робочим тижнем (понеділок) окремим працівникам, зокрема [PERSON] (а.с. 168) Наказом № 159-к від 02.09.2014 р. у зв'язку з незадовільними умовами, пов'язаними з проведенням АТО в Донецькій області та у зв'язку з виробничою необхідністю вирішено визначити робоче місце [PERSON] за адресою: м. Павлоград, провулок Музейний, 2. (а.с. 167) Наказом № 184/1 від 13.06.2016 р. «Про скасування п.п. 3 п. 1 наказу від 12.04.2016 р. № 120-к» вирішено скасувати п.п. 3 п. 1 наказу від 12.04.2016 р. № 120-к «Про зміну істотних умов праці, в частині зміни графіку роботи та закріплення робочих місць» про встановлення з 20.06.2016 р. [PERSON] нового графіку роботи з одноденним робочим тижнем (понеділок). Проте, в судовому засіданні представник відповідача пояснила, що наказом № 269-к від 13.09.2016 р. робоче місце [PERSON] визначено за адресою: м. Павлоград, вул. Соборна, 76. Дану обставину вона підтвердила і в своїх письмових поясненнях. (а.с. 164 т. 1) Наказом № 293-к від 13.10.2016 р. [PERSON] був звільнений з посади менеджера проектної групи по трансформації бізнес-процесів ТОВ «ДТЕК Енерго» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин. (а.с. 150) В матеріалах справи міститься лист № 02/6-1305/2016 від 03.10.2016 р. директора по управлінню персоналом товариства [PERSON] з вимогою [PERSON] надати письмові пояснення щодо його відсутності на робочому місці 29.09.2016 р. та 30.09.2016 р. за адресою: м. Павлоград, вул. Соборна, 76. (а.с. 56 т. 2) З акту № 1 від 29.09.2016 р. та акту № 2 від 30.09.2016 р. вбачається, що у вказані дні позивач був відсутнім на робочому місці, що йому визначено наказом № 269-к від 13.09.2016 р., за адресою: м. Павлоград, вул. Соборна (Леніна), 76, протягом робочого дня з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. (а.с. 171, 172 т. 1) Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про відсутність законного та обґрунтованого рішення відповідача щодо підстав та порядку переведення [PERSON] в іншу місцевість (скасування п.п. 3 п. 1 наказу від 12.04.2016 р. № 120-к), а отже відсутність змін в організації та виробництві праці, змін істотних умов праці та відсутність погодження позивача на таке переведення 17.10.2016 р. [PERSON] звернувся до ТОВ «ДТЕК Енерго» з заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. ст. 38 КЗпП України. (а.с. 144) Так, відповідно до ч.ч. 1,3,4 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених ст. 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при подовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, заміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу. Як вбачається з наведених вище обставин, відповідачем було прийнято рішення про переведення позивача на роботу в іншу місцевість, у зв'язку з проведенням АТО в Донецькій області. На виконання наказу № 159-к від 02.09.2014 р. робочим місцем [PERSON] була адреса: м. Павлоград, пров. Музейний, 2. Наказ № 184/1 від 13.06.2016 р. «Про скасування п.п. 3 п. 1 наказу від 12.04.2016 р. № 120-к» не приймається до уваги суду, оскільки відсутні дані про вчинення відповідачем дій на його виконання. А отже датою прийняття рішення про переведення є дата видання наказу № 159-к від 02.09.2014 р. Позивачем визнана обставини його повідомлення про необхідність переведення та надання своєї згоди чи відмови. Проте, в порушення вимог трудового законодавства, відповідач не визначив двохмісячний строк для прийняття позивачем згоди чи відмови на переведення. Як встановлено в ході розгляду справи позивач протягом встановленого строку в письмову вигляді не надав своєї згоди на переведення, навпаки висловив свою незгоду з цим. З суперечливими доводами представника відповідача погодитись не можливо, оскільки виходячи з положень ст. 43 Конституції України забороняється застосування примусової праці, при цьому примусовою є будь-яка робота чи служба, виконання якої вимагають від працівника для якої працівник не надав своєї добровільної згоди. А отже за відсутності згоди позивача на переведення, його звільнення за п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не можна визнати законним і обґрунтованим. В судовому засіданні представник позивача наголошував на відсутності згоди позивача на його переведення. Доказів зворотнього відповідачем не надано. Позивач у заяві від 16.11.2016 р. про зміну підстав та предмету позову просить скасувати наказ товариства № 293-к від 13.10.2016 р. про його звільнення з посади менеджера проектної групи з трансформації процесу збиту та логістики за прогул без поважних причин з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України; визнати недійсним запис в трудовій книжці позивача за № 28 від 30.09.2016 р.; зобов'язати товариство звільнити його у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, для чого видати відповідний наказ, а також зобов'язати відповідача на підставі прийнятого рішення належним чином оформити та видати йому трудову книжку. Питання поновлення на роботі позивач не порушує. За таких підстав, суд вважає, що підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 32 КЗпП України, які передбачають припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 цього Кодексу. Як роз'яснив Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п. 3 чи п. 4 ст. 40 КЗпП України, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, викликаною зміною в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п. 6 ст. 36 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає що за відсутності можливості збереження колишніх істотних умов праці позивача та за відсутності його згоди на продовження роботи в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п. 6 ст. 36 КЗпП України. Вимоги про стягнення суми середнього заробітку виходячи положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України є похідними від вимог про поновлення на роботі, відповідно, за відсутності підстав для поновлення на роботі, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку. Позивач просив скасувати оспорюваний наказ, проте такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки законом передбачено, що у випадку невідповідності вимогам закону наказ може бути визнаний незаконним, і до компетенції суду не віднесено вирішення питання щодо його скасування. Вчинення таких дій є обов'язком роботодавця або уповноважених ним осіб. Підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання товариства звільнити його у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України суд не вбачає, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк та 17.10.2016 року подав заяву про звільнення з роботи у зв'язку з порушенням працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). На думку суду, працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. У разі, якщо факти порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору не підтвердилися, відповідач повинен був відмовити у звільненні з цих підстав. Матеріали справи не містять доказів про те, з якого часу [PERSON] є членом профспілки. Доказів про це не надано в судовому засіданні. Проте, зазначена обставина не спростовує доводів позивача щодо незаконності його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася за захистом таких прав. Заява позивача не містить чіткої вказівки на факти порушення умов трудового договору чи трудового законодавства за ст. 38 ч.3 КЗпП України, а тому відсутні підстави для звільнення у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, внесення відповідного запису до трудової книжки. На підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial