Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

01.03.2021 року до суду із позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності на квартиру звернулась [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що 27.08.1998 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, [ADDRESS] . Зазначений договір був зареєстрований Запорізькою Товарною Біржою «Арсенал» за реєстраційним № 124.К в Журналі реєстрації угод за нерухомістю та в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації. На даний час оригінал договору купівлі-продажу квартири позивачем втрачено і це позбавляє її можливості зареєструвати право власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відсутність правовстановлюючого документу перешкоджає позивачу в здійсненні права власника на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй майном, а тому вона просить суд визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2021 року позовна заява [PERSON] була прийнята до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу за правилами загального провадження. 12.04.2021 року до суду від представника відповідача - Запорізької міської ради надійшов відзив на позовну заяву. Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що [PERSON] не надала суду доказів того, що квартира [ADDRESS] є предметом договору купівлі-продажу від 27.08.1998 року і станом на той час (1998 рік) відносилась до товарів, допущених до обігу на товарній біржі, а сторони цього договору дійсно були членами Запорізької Товарної біржі «Арсенал». Вважає, що доводи позивача, що правочин відповідав діючому на той час законодавству є хибним, оскільки, предметом договору купівлі-продажу від 27.08.1998 року було нерухоме майно, а тому такий договір мав бути нотаріально посвідченим та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, проте цього зроблено не було. У задоволенні позову просив відмовити. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2021 року підготовче засідання було закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 27.08.1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований Запорізькою Товарною Біржою «Арсенал» за реєстраційним № 124.К, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . За умовами вказаного договору - продавець продав, а покупець придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,17 кв.м, житловою площею 15,17 кв.м. Квартира була продана за 10 035 грн., які продавець отримав повністю до підписання вказаного договору. Сторони домовились відносно усіх істотних умов договору купівлі-продажу, про предмет договору і ціну та відбулося повне виконання договору як збоку покупця, який здійснив оплату, так і з боку продавця, який прийняв оплату та передав у володіння і користування [PERSON] , квартиру, тобто виконали всі істотні умови договору купівлі-продажу. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі-продажу від 27.08.1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Отримавши державну реєстрацію в ТОВ «ЗМБТІ» права власності на квартиру [ADDRESS] , яку [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу від 27.08.1998 року, держава цим самим визнала її право власності на спірну нерухомість, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави вважати даний договір дійсним. Положення ст. 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі № 3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючого документа. Враховуючи, що договір на підставі якого [PERSON] набула право власності є дійсним, а власник втратила правовстановлюючий документ, то її право власності підлягає захисту у обраний позивачем спосіб.

Outcome: approved