Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

У вересні 2016 року позивач - ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся в Голосіївський районний суд м.Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10.09.2009 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 100909-К/2, відповідно до умов якого Банк надав останньому на споживчі цілі кредит у сумі 6559713,60 гривень зі сплатою 25.0% річних та кінцевим терміном повернення до 01 вересня 2012 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором, 23.10.2009 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав в іпотеку, належне йому на праві власності нерухоме майно. 15.11.2016 року на адресу суду надійшла заява від ПАТ «Банк Кредит Дніпро», про зміну предмету позову, відповідно до якої Банк просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 4310207,19 гривень. 31.01.2017 року Голосіївським районним судом м.Києва було ухвалено заочне рішення, відповідно до якого суд стягнув з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4310207,19 гривень. 21.06.2018 року на адресу суду надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31.01.2017 року. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02.10.2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено - скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 31.01.2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 24.10.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, відповідно до якого останній заявляє про застосування позовної давності до правовідносин, що є предметом позову, оскільки відповідно до кредитного договору №100909-К/2 від 31.01.2017 року кінцевий термін повернення кредиту визначений до 01.10.2013 року додатковою угодою від 01.04.2013 року. Згідно наданого Банком розрахунку відповідач останній раз здійснював платіж у квітні 2013 року. Відповідач вказує, що позивач звернувся з вимогами до нього зі пливом трирічного строку позовної давності. 04.02.2019 року на адресу суду надійшли заперечення позивача на відзив відповідача, відповідно до яких, позивач стверджує, що строк виконання договірних зобов`язань згідно умов кредитного договору спливає 01.10.2013 року, включно, а в частині невиконаних зобов`язань позичальника до повного та належного їх виконання. Позивач наголошує на тому, що 01.09.2016 року в межах строку позовної давності банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] за участі третьої особи [PERSON] в зв`язку з чим позовна давність була перервана. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.05.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску позивачем звернення до суду з вимогами до [PERSON] . Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 10.09.2009 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 100909-К/2, відповідно до умов якого Банк надав останньому на споживчі цілі кредит у сумі 6559713,60 гривень зі сплатою 25.0% річних та кінцевим терміном повернення до 01 вересня 2012 року. Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредиту визначені Договором строки. Відповідно до п.4.1 Кредитного договору, [PERSON] зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі та в порядку, встановлених цим Договором, з урахуванням можливих змін та доповнень. Відповідно до п.2.1, 2.2 Кредитного договору, в забезпечення належного виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором Банк приймає в забезпечення поруку [PERSON] (Договір поруки №100909-П\\2 від 10.09.2009 р.). Кредит, наданий Банком, забезпечується всім належним Позичальнику майном та коштами, на які може бути звернуто стягнення в порядку, встановленому чинним законодавством України, в разі недостатності суми, отриманої під час реалізації заставленого майна. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором, 23.10.2009 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав в іпотеку, належне йому на праві власності нерухоме майно. Судом встановлено, що позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним жлшлвлолм і сьаглм га 02.11.2016 р. розмір заборгованості становить 4310207,19 гривень. Так, 05 вересня 2016 року позивач - ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся в Голосіївський районний суд м.Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В подальшому, 15.11.2016 року на адресу суду надійшла заява від ПАТ «Банк Кредит Дніпро», про зміну предмету позову, відповідно до якої Банк просить стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 4 310 207,19 гривень. Відповідно до кредитного договору №100909-К/2 від 31.01.2017 року кінцевий термін повернення кредиту визначений до 01.10.2013 року додатковою угодою від 01.04.2013 року. Відповідно до матеріалів справи та як вбачається з наданого Банком розрахунку відповідач останній раз здійснював платіж 12.04.2013 року. Відповідач подав заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Однак, за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у ст.261 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. З розрахунку заборгованості вбачається, що останнє погашення за кредитом здійснено у 12.04.2013 року, а до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся лише 05.09.2016 року, а з вимогами до позичальника 15.11.2016 р. Отже, суд вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. В зв`язку з відмовою у задоволенні позову на підставі положень ст.141 ЦПК України суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат у справі.

Outcome: dismissed