Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір дарування №568 від 26.01.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності, внесену згідно Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27936862 від 26.01.2016 року на квартиру [ADDRESS], власник [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: 568; стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 26 вересня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2-4488, належала квартира [ADDRESS]. Посилався на те, що відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною, а відповідач [PERSON] - їх з відповідачем [PERSON] дочка. На підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2015 року відповідач [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] на своє ім'я, а в подальшому, подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2015 року в оскаржуваній частині щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу було скасовано. Вважає, що оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] не визнано, квартира нею була відчужена незаконно, договір дарування від 26.01.2016 року підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, у звязку з чим, позивач змушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні представники позивача, кожна окремо, підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність правових підстав для задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що правочин з дарування квартири вчинений відповідно до Глави 55 ЦК України. Так, сторони мали повну цивільну дієздатність відповідно до приписів ч.1 ст.34 ЦК України (були повнолітніми); їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі (дарувальник передала, а обдарована прийняла майно у власність); відповідно до вимог ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений; оспорюваний правочин не містить ознак, наприклад, удаваного або фіктивного. Зазначив, що правочин може бути визнаний недійсним лише у разі недодержання сторонами вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Водночас, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним, а тому, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день і час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши представників позивача, заперечення відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON], вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що 26 січня 2016 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.717, ч.2 ст.719 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.1\~ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підставі договору дарування від 26.01.2016 року, квартиру [ADDRESS] передано відповідачу [PERSON], що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1\~ст.215 ЦК України\~встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3\~ст.203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Враховуючи безвідплатний характер договору, на підставі якого спірний обєкт нерухомості було передано [PERSON], у даному випадку підлягає застосуванню ч.3\~ст.388 ЦК України. Відповідно до ч.3\~ст.388 ЦК України,\~якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Верховний Суд України в Постанові від 11.06.2014 року у справі №6-52цс14 зазначає, що за змістом\~статті 388 ЦК України\~майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею,\~що також відповідно до п.3 ч.1\~ст.388 ЦК України\~є підставою для його витребування на користь власника. Встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2015 року позов [PERSON] задоволено: шлюб, зареєстрований 23 грудня 1989 року відділом РАГС виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська, актовий запис №1760, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано; визнано квартиру №19 у м.Дніпропетровську по вул.Будівельників у будинку №30 та квартиру [ADDRESS] об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю [PERSON] та власністю її чоловіка - [PERSON]; здійснено поділ спільного майна подружжя, а саме: виділено у власність [PERSON] квартиру №19 по вул.Будівельників у будинку 30, в житловому будинку А-5, у місті Дніпропетровську загальною площею 53,6 кв.м.; виділено у власність [PERSON] квартиру №56 по вул.Героїв Сталінграду у будинку 109 у м.Дніпропетровську загальною площею 54,6 кв.м.; виділено у власність [PERSON] автомобіль ВАЗ 21093, 1992 року випуску, білого кольору, державний номер [NUMBER]; розподілено судові витрати (арк.с.54-57). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині визнання квартир обєктом спільного майна подружжя скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2015 року в частині розірвання шлюбу та поділу автомобіля не було оскаржено в апеляційному порядку, тому не переглядалось в апеляційному порядку (арк.с.41-45). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року залишено без змін. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що норма ч.1\~ст.216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1\~ст.388 ЦК України. Така ж правова позиція викладена у п.22 Постанови Пленуму ВСС України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику про захист права власності чи інших майнових прав" де зазначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті\~387,\~388 ЦК). У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі\~статті 388 ЦК\~звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Вимога позивача про скасування державної реєстрації квартири [ADDRESS] є похідною від вимоги про витребування майна від добросовісного набувача на підставі\~ст.388 ЦК України. Позивач у своїх вимогах не ставить питання про витребування майна від добросовісного набувача, а тому вимога про скасування державної реєстрації права власності задоволенню не підлягає. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачу в задоволенні позову відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed