Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

у травні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просить: -визнати недостовірною інформацію, що була поширена через інтервю, опублікованому в мережі Інтернет на міському порталі новин «ВПолтаві.info» (www.vpoltava.info) у статті від 07.04.2016 року під назвою: «Полтавський перевізник наважився йти на маршрут, де «немає дороги», в частині висловлювання: «Сфера перевезень на Полтавщині монополізована перевізницею [PERSON]. Тож іду на маршрут, де дорога не те, що погана, а її там немає зовсім». -зобовязати [PERSON], ФОП [PERSON], автора статті [PERSON], власника веб сайту (www.vpoltava.info) за власний рахунок спростувати недостовірну інформацію, поширену ним в інтервю, опублікованому у мережі Інтернет на міському порталі новин «В Полтаві. info) в статті від 07.04.2016 року під назвою «Полтавський перевізник наважився йти на маршрут, де «немає дороги»» у спосіб, який відповідає способу поширення цієї інформації, у найближчому випуску новин тижня з дня набрання рішенням суду законної сили, з повідомленням наступного змісту: «Спростування: «Інформація, розповсюджена в інтервю з [PERSON], опублікованому 07.04.2016 року під назвою ««Полтавський перевізник наважився йти на маршрут, де «немає дороги» в частині висловлювання: «Сфера перевезень на Полтавщині монополізована перевізницею [PERSON]. Тож іду на маршрут, де дорога не те, що погана, а її там немає зовсім» є такою, що не відповідає дійсності». -стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у сумі 20000 грн. як компенсацію за завдану моральну шкоду. Позов позивачем мотивований тим, що вона являється директором ТОВ «АВА Експрес», видом діяльності якого є перевезення пасажирів на приміських та міжміських маршрутах. 07.04.2016 року через мережу Інтернет, власник веб сайту невідомий, на сторінці міського порталу новин «В Полтаві.info» (засновник якого є ФОП [PERSON]А.), під авторством [PERSON] було поширено інформацію, яка є недостовірною та принижує її честь та гідність, а також ділову репутацію вказаного вище товариства, директором якого вона являється. Стаття з назвою «Полтавський перевізник наважився йти на маршрут, де «немає дороги»» була доведена до відома широкого кола громадян і у вигляді інтервю з перевізником [PERSON], який повідомив журналістам про те, що має два маршрути «Полтава Кременчук» та «Кременчук Полтава», які обслуговує 14 років та збирається взяти ще один маршрут «Полтава Гребінка. Окрім цього, [PERSON] сказав (дослівно): « Хочеться його накатати і якесь благо для людей зробити. Водночас вибору в мене немає. Адже ця сфера на Полтавщині монополізована двома перевізниками ПП «Люг» і перевізницею [PERSON]. Тож іду на маршрут, де дорога не те, що погана, а її там немає зовсім». Дана недостовірна інформація відносно конкурентів була поширена [PERSON] умисно, з метою привернення до себе уваги громадськості та виграти конкурс з пасажирських перевезень. Назвавши її «монополістом» та висвітливши її діяльність з негативної сторони, відповідач [PERSON] дискредитував її в очах громадськості, пасажирів та інших перевізників, Полтавської обласної держадміністрації, яка організовувала конкурс з пасажирських перевезень та таким чином здобув перемогу у ньому. Внаслідок поширення відносно неї негативної недостовірної інформації, вона зазнала моральної шкоди, яка виразилася у погіршенні самопочуття, перенесенні нервового стресу, вимушеності звертатися за медичною допомогою. Окрім цього було принижено її ділову репутацію як керівника, оскільки у громадської склалася думка про те, що вона «все монополізувала» і є «олігархом». Розмір моральної шкоди оцінює у 20000 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА Експрес» [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову та пояснив, що позивач не надала суду доказів щодо поширення ним недостовірних відомостей відносно неї. Так, у квітні 2016 року він брав участь у конкурсі з пасажирських перевезень. Знаходячись поблизу будівлі Полтавської облдержадміністрації, куди він доставив для огляду належний йому автобус, до нього підійшли журналісти та попросили надати інтервю з приводу конкурсу з пасажирських перевезень. На запитання журналістів він надав відповіді, суті яких зі сплином часу не памятає. В ході цього він не мав на меті нікого образити чи дискредитувати, а також в таким способом виграти конкурс. Стаття у подальшому була надрукована журналістом і правдивість висловлювань в ній він не перевіряв. Оспорювана інформація не містить тверджень, а є оціночними судженнями, які неможливо перевірити на їх правдивість. Співвідповідачі Фізична особа підприємець [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку: 07.04.2016 року в мережі Інтернет, на сторінці міського порталу новин «В Полтаві.info» під авторством [PERSON] було розміщено статтю під назвою «Полтавський перевізник наважився йти на маршрут, де «немає дороги»». В даній статті надруковано інформацію наступного змісту: «Хочеться його накатати і якесь благо для людей зробити. Водночас вибору в мене немає. Адже ця сфера на Полтавщині монополізована двома перевізниками ПП «Люг» і перевізницею [PERSON]. Тож іду на маршрут, де дорога не те, що погана, а її там немає зовсім» (а.с.9). До справи додано довідку, із якої вбачається, що ТОВ «АВА експрес» здійснює перевезення на восьми маршрутах (3 приміських, 5 міжміських) згідно договорів про організацію перевезень пасажирів автомобільним транспортом, укладених з Полтавською обласною державною адміністрацією. (а.с.13). Згідно даних виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА експрес» є [PERSON]. (а.с. 16). Відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно з ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи» (далі - Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ч. 2 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Пунктом 19 Постанови судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Із матеріалів справи вбачається, що інформація, яка містилася в мережі Інтернет, на сторінці міського порталу новин «В Полтаві.info» під авторством [PERSON] у вигляді статті під назвою «Полтавський перевізник наважився йти на маршрут, де «немає дороги»» стосується особи позивача [PERSON] та її діяльності як керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА експрес» і була доведена до відома значної кількості осіб. При цьому, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] до реєстрації шлюбу мала дівоче прізвище [PERSON], що підтверджено даними Свідоцтва про народження серії V-БК № 265166 (а.с.11) та даними паспорта громадянина України на імя [PERSON] (а.с.10). Із змісту даної статті вбачається, що вона надрукована у вигляді інтервю з [PERSON] Автором статті зазначено [PERSON]. Так, у досліджуваній статті міститься наступна інформація: «… Хочеться його накатати і якесь благо для людей зробити. Водночас вибору в мене немає. Адже ця сфера на Полтавщині монополізована двома перевізниками ПП «Люг» і перевізницею [PERSON]. Тож іду на маршрут, де дорога не те, що погана, а її там немає зовсім». Аналізувавши наведені вище положення закону, а також зміст публікації, яку позивач просить визнати недостовірною, суд приходить до висновку, що у ній наявна інформація, яку не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності позивача, так як в ній відсутні будь які посилання на вчинення нею тих чи інших правопорушень, про порушення норм чинного законодавства, а отже поширена інформація викладена у формі неконкретних висловлювань та вони не є фактичними твердженнями. З цих підстав зазначені обставини не можуть бути перевірені на предмет їх правдивості і достовірності. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про Інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зміст оспорюваної публікації в частині: «Ця сфера на Полтавщині монополізована двома перевізниками ПП «Люг» і перевізницею [PERSON]. Тож іду на маршрут, де дорога не те, що погана, а її там немає зовсім» носить характер оціночних суджень, яку не можна перевірити на предмет її відповідності дійсності і спростувати. При цьому, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року від 04 листопада 1950 року, яка згідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (із змінами) є частиною національного законодавств, передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу отримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з принципу відповідно до якого свобода висловлювань також охоплює інформацію чи ідеї, які ображають, шокують чи дратують має, звичайно, також особливу важливість стосовно преси. Хоча преса не повинна переступати обмеження, встановлені, між іншим, "для захисту репутації інших", її завданням є, проте, передавати інформацію і ідеї щодо політичних питань і щодо інших питань, які представляють загальний інтерес. Преса здійснює суттєву функцію у демократичному суспільстві, і це є фактором особливої важливості для рішення Суду у справах про захист честі і гідності. Суд уважно ставиться до того факту, що журналістська свобода також охоплює можливі звернення до рівня перебільшення чи навіть провокації. Саме тому національна межа розуміння окреслюється інтересом демократичного суспільства у наданні можливості пресі виконувати належну їй по праву роль "сторожового собаки суспільства" у поширенні інформації, що представляє серйозний громадський інтерес. Зазначений правовий висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 травня 1999 року «Бладет Тромсо і Стенсаас проти Норвегії». У справі «Лінгенс проти Австрії» (рішення від 8 липня 1986 року) Європейський Суд з прав людини визначив, що для журналістів може бути неприйнятним позбавлення судовими рішеннями можливості вираження критичної оцінки, незважаючи на те, чи міг він чи вона довести свою правдивість. У статті під авторством [PERSON] із назвою «Полтавський перевізник наважився йти на маршрут, де «немає дороги»» у вигляді інтервю із [PERSON] висвітлено проблемні питання у галузі пасажирських перевезень. При чому інформації, яка б ганьбила честь, гідність та ділову репутацію позивача поширено не було. Окрім цього, на розгляд суду не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач програла конкурс на участь у перевезеннях внаслідок інформації, поширеної у даній статті і це якимось чимось знайшло відображення на її діловій репутації як керівника товариства. Натомість, у матеріалах справи наявні дані про те, що перевізник ТОВ «АВА експрес» забезпечував пасажирські перевезення на міжміському автобусному маршруті Полтава Гребінка через Лубни, рейс № 497 та Гребінка Полтава через смт. Оржицю, рейс № 498 згідно договору про організацію перевезень пасажирських перевезень пасажирів автомобільним транспортом від 02.07.2014 року № 661/14. Враховуючи заяву автомобільного перевізника ТОВ «АВА експрес», відповідно до розпорядження голови облдержадміністрації від 25.01.2016 року № 23 «Про організацію перевезень пасажирів автомобільного транспорту» вищевказаний договір розірвано. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги щодо визнання недостовірною інформацію, що була поширена через інтервю, опублікованому в мережі Інтернет на міському порталі новин «ВПолтаві.info» (www.vpoltava.info) у статті від 07.04.2016 року під назвою: «Полтавський перевізник наважився йти на маршрут, де «немає дороги», в частині висловлювання: «Сфера перевезень на Полтавщині монополізована перевізницею [PERSON]. Тож іду на маршрут, де дорога не те, що погана, а її там немає зовсім» слід відмовити. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною 1 ст.277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо визнання поширеної інформації недостовірною, то позовні вимога щодо спростування такої інформації та стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягають. При цьому, позивач не надала будь яких доказів щодо спричинення їй як фізичній особі моральної шкоди. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed