Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до БУ № 1 ПРАТ «Укргазбуд», ПРАТ «Укргазбуд» про встановлення факту роботи за посадою заступника начальника автобази. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 1972 року працював автослюсарем 5-го розряду в структурному підрозділі «Главукрнефтегазбуд» (правонаступником якого є БУ-1). У 1975 році позивача було переведено на посаду водія - наставника 1-го класу, у 1980 році отримав трудове каліцтво внаслідок ДТП. 01.10.1983 [PERSON] було переведено виконуючим обов»язки майстра по комплектації агрегатів і запчастин. 01.01.1985 переведений на посаду майстра автоколони № 1. 01.03.1985 переведений на посаду старшого майстра по комплектації, 01.06.1986 переведений на посаду старшого майстра РММ. 01.10.1986 переведений виконуючим обов»язки зам начальника автобази, 23.11.1987 наказом № 176 переведений мойщиком автомашин по 3-му розряду, в подальшому вказаний наказ анульовано у зв»язку з виходом на пенсію 10.05.1988 по інвалідності. В позові зазначає, що перебував на посаді водія-наставника, але фактично водієм не працював та взагалі не має посвідчення водія, не вміє керувати автомобілем. У період перебування на вказаній посаді, та на день отримання трудового каліцтва 05.02.1980 виконував роботи, які не відносяться до обов»язків водія чи водія-наставника, був відповідальний за капітальний ремонт техніки, матеріальне забезпечення автобази № 1 необхідними запчастинами до автотехніки, виконував інші роботи, характерні для обов»язків саме заступника начальника автобази. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 07.09.2017 позовні вимоги задоволено. Встановлено факт виконання [PERSON] на день ушкодження здоров»я 05.02.1980 роботи на посаді заступника начальника по постачанню автобази № 3 «Главукрнефтегазбуд». Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області провадження в частині позовних вимог до БУ № 1 ПРАТ «Укргазбуд» закрито. Не погоджуючись з рішенням місцевого суду від 07.09.2017 начальник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду ухвалено з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Незаконність оскаржуваного рішення суду заявник обґрунтовує тим, що на момент нещасного випадку 05.02.1980 позивач працював на посаді водія-наставника 1 класу, що підтверджується Актом про нещасний випадок на виробництві, в якому вказана професія потерпілого на момент нещасного випадку водій-наставник, а в пункті 8 Акту вказано: Цех, в якому постійно працює потерпілий гараж. Суд не прийняв до уваги рішення Прилуцького міськрайонного суду від 09.07.1999 по справі № 2-354 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2012, якими встановлено, що 05.02.1980 [PERSON] отримав трудове каліцтво працюючи на посаді водія-наставника автобази № 3. За доводами апеляційної скарги, встановлення факту роботи на посаді заступника начальника автобази на підставі показів лише свідків в даній справі, при цьому не беручи до уваги наявність трудової книжки та записів в ній, є неприпустимими. Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з»явився, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позовні вимоги, суд послався на покази свідків, які підтвердили, що позивач їздив на автомобілі з водієм, не отримував посвідчення водія, мав інвалідність по зору, у зв»язку з чим не міг працювати на посаді водія-наставника. З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, оскільки такий висновок не відповідає матеріалам справи та нормам чинного законодавства, враховуючи наступне. Відповідно до матеріалів справи, копія трудової книжки позивача містить запис, що з 01.11.1975 позивач переведений на посаду водія-наставника 1-го класу (а.с. 48-54). Згідно наказу по автобазі № 3 від 13.10.1983 № 145, у зв»язку з виробничою необхідністю призначено [PERSON] виконуючого обов»язки майстра по комплектації агрегатів та запчастин ремонтної майстерні автобази (а.с. 29). З наказу по автобазі № 3 від 10.05.1988 № 55 вбачається, що мойщика [PERSON] звільнено з роботи у зв»язку з виходом на пенсію по інвалідності з 10.05.1988 (а.с. 30). Матеріалами справи підтверджено, що 05.05.1993 [PERSON] визначено 100 % втрату професійної працездатності безстроково у зв»язку із травмою, отриманою 05.02.1980. Згідно комп»ютерного обліку ТСЦ 7442 на ім»я [PERSON], [INFO], останній посвідчення водія не отримував (а.с. 68). Копія трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, підтверджує, що [PERSON] в період з 15.06.1972 по 10.05.1988 працював в структурному підрозділі «Главукрнефтегазбуд» (правонаступником якого є БУ-1): 15.06.1972 зарахований автослюсарем 5-го розряду (наказ № 113-к від 15.06.1972); 01.11.1975 переведений водієм-наставником 1 класу (наказ від 19.11.1975 р. за №107); 01.10.1983 переведений виконуючим обов'язки майстра по комплектації агрегатів і запчастин; 01.01.1985 переведений на посаду майстра автоколони №1; 01.03.1985 переведений на посаду старшого майстра по комплектації; 01.06.1986 переведений старшим майстром РММ; 01.10.1986 переведений виконуючим обов'язки зам. начальника автобази; 23.11.1987 переведений мойщиком автомашин по 3-му розряду; 10.05.1988 звільнений за ст. 40 п. 2 КЗпП в зв»язку з виходом на пенсію. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи більше п'яти днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників за умови, що вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Ст. 24 КЗпП України передбачено, що укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові. Нормами ст. 30, 31 КЗпП України передбачено, що працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто, а власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція). Згідно з пунктом 2.6 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов'язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. Відповідно до пункту 2.8 Інструкції, якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при [PERSON] Криму. Згідно з пунктом 2.9 Інструкції виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. В п. 2.10 вищезазначеної Інструкції визначений технічний порядок внесення змін до трудової книжки. Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд першої інстанції не дослідивши повно та всебічно обставин, щодо яких виник спір, змісту вимог, які лише охоплюють період виконання позивачем на день ушкодження здоров»я, а саме 05.02.1980 роботи за посадою заступника начальника по постачанню автобази № 3 «Главукрнефтегазбуд», причини неможливості іншим способом вирішити питання, не належно оцінивши здобуті докази, а саме акт № 10 про нещчасний випадок на виробництві (а.с. 71-72), особову картку (а.с. 75), дані трудової книжки [PERSON] (а.с. 48-54), дійшов передчасного висновку про задоволення заявлених вимог, на підставі показів свідків, при цьому суд залишив поза увагою, що відповідно до п. 1,3 постанови КМУ від 12.08.93 р. N 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи та п. 38 Порядку "Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві", затвердженого Постановою КМУ України, від 30.11.2011, № 1232 відповідно до якого факт перебування потерпілого у трудових відносинах з роботодавцем, якщо відповідні документи не оформлені роботодавцем, але потерпілий фактично допущений до роботи, підтверджується в установленому порядку Держпраці на запит голови спеціальної комісії або у судовому порядку. Тобто, у разі відмови роботодавця привести фактичні відносини з таким громадянином у відповідність до вимог трудового законодавства, факт трудових відносин, як факт, що має юридичне значення, може бути встановлений лише у судовому порядку відповідно до вимог частини другої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи викладене, апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України скасуванню з постановленням нового рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial