Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулась в Октябрський районний суд м.Полтави з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь тридцять тисяч грн. матеріальної шкоди, пов»язаної з витратами на її лікування, 100000 грн. моральної шкоди у зв»язку з ушкодженням здоров»я та моральними стражданнями та 5\~800 грн. матеріальної шкоди у зв»язку з необхідністю мати юридичний захист та представництво у судах. Посилається в позові на те, що вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 19.02.2018 року [PERSON] визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, вирок набрав чинності 22.03.2018 року. Вказує, що внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди їй заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Матеріальна шкода скаладається з затрат на придбання медикаментів, консультації з приводу лікування та хірургічного втручання крім того висновком та рекомендацією ЛКК для відновлення її фізичного стану необхідне регулярне санаторно-курортне лікування. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 100 000 гривень, наявність якої позивач обґрунтовує фізичним болем та стражданнями, яких зазнала у зв»язку з ушкодженням здоров»я. Вона була вимушена перебувати на лікуванні в лікарняному закладі. На даний момент вона ще не одужала повністю. За словами лікарів, не виключено що вона буде вимушена перенести ще операцію. Ухвалою судді від 11.07.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб ТДВ «Страхове Товарство» Домінінанта» Ухвалою суду від 20 березня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача та позивач заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з»явились, від представника відповідача надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, в задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи будучи належним чином повідомленим про день час та місце слухання справи у судове засідання не з»явився, про причину неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до положень ч.1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.2 ч. 2 ст.16ЦК України\~є визнання правочину недійсним. Також\~ст. 4 ЦПК України\~гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст.\~12,\~81,\~82 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 19.02.2018 року справа № 554/10348/17 [PERSON] визнано винуватим за обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 ( трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання з випробуванням на 1 рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов»язки. Так згідно вищевказаного вироку встановлено, що 16.11.2017 близько 08-ї години 40 хвилин по вул. Соборності в м. Полтаві від вул. Лідова у напрямку вул. Європейської рухався автомобіль [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу в районі перехрестя з вул. [PERSON], позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра») та дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід», за наявності невстановлених під час досудового розслідування транспортних засобів, що рухалися попереду в суміжних смугах попутного напрямку і, застосувавши службове\~\~гальмування зупинилися перед вказаним пішохідним переходом для надання переваги у русі пішоходам, які розпочали рух по пішохідному переходу, не вжив заходів для зменшення швидкості, а в разі потреби і повної зупинки транспортного засобу, продовжив рух і скоїв наїзд на пішохода [PERSON]Ю, яка в той час переходила проїзну частину вул. Соборності по вказаному пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля [NUMBER]. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку середнього ступеня тяжкості; закритого лінійного перелому лобної кістки зліва з переходом на решіткову та основну кістки; закритого перелому правої основної пазухи з розвитком після травматичного субарахноїдального крововиливу і гемосинусу в лівій лобній та правій основній пазухах; закритого перелому хірургічної шийки лівої плечової кістки із заходженням уламків та в сполученні з переломом великого горбка головки лівої плечової кістки; гематом м'яких тканин, саден шкіри лівого ока, лівого плеча та синців шкіри лівого стегна, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1600 від 22.12.2017 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя. Причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, що настали, згідно висновку судово-автотехнічної експертизи № 626\~від 12.12.2017 є порушення водієм [PERSON] вимог п.п. 18.1, 18.4\~Правил дорожнього руху\~України, а саме: п. 18.1 - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека; п. 18.4 - якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Порушення вказаних вимог\~Правил дорожнього руху\~України [PERSON] з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди. Відповідно до ч.6\~ст.82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до зазначених положень\~ЦПК України, вищевказані обставини дорожньо-транспортної пригоди, а також винність відповідача у вчиненні цієї ДТП, що визначені у вироку суду , не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи. Крім того, свою вину у вчиненні вищевказаної ДТП відповідач не заперечує. Відповідно до приписів ч.2ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно п.1 ч.1ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Отже, зі змісту положень ст.1187, ч.1 ст.1188, ЦК України\~вбачається, що єдиною підставою для покладення цивільно-правової відповідальності за завдану джерелом підвищеної небезпеки матеріальну та моральну шкоду є вина особи, яка її завдала. Як роз'яснено у п.4Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 р. зі змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). В силу ч.6\~ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справи про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що вина [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 16.11.2017 року, як володільця джерела підвищеної небезпеки у вигляді транспортного засобу, доведена в силу вищевказаної процесуальної норми закону. Адже така вина у вчиненні ДТП та докази участі у такій ДТП відповідача встановлені вищевказаним вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 19.02.2018 року, яка має преюдиційне значення в силу ч.2ст. 82 ЦПК України. Тому, проаналізувавши фактичні обставини справи, суд вважає, що вчинення відповідачем деліктного правопорушення доведено належними доказами, що є підставою для притягнення його до відповідальності у виді стягнення спричиненої майнової шкоди. Відповідно до вимогст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана в тому числі неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина другастатті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно достатті 1192 ЦК Українимає відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до приписів п.1 ч.1ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Разом із цим, за змістом статті 1194\~ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому лише різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як вже зазначалось судом, особою, яка на відповідній правовій підставі володіла автомобілем [NUMBER], під час ДТП,\~і є винним у скоєнні\~дорожньо - транспортної пригоди.При цьому\~цивільно-правова відповідальність такої особи на момент ДТП була застрахована у передбаченому законом порядку. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України«Про обов'язковестрахування цивільно-правовоївідповідальності власниківназемних транспортнихзасобів»\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3Закону України\~«Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до пункту 22.1 статті 22Закону України «Про обов'язковестрахування цивільно-правовоївідповідальності власниківназемних транспортнихзасобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої\~статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Закон України «Про обов'язковестрахування цивільно-правовоївідповідальності власниківназемних транспортнихзасобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку. Так, підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом № 3045-VIвід 17 лютого 2011року- підпункт 33.1.2) пункту 33.1статті 33вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов'язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1статті 38 зазначеного Закону). Відповідно до\~статті 1194ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України«Про обов'язковестрахування цивільно-правовоївідповідальності власниківназемних транспортнихзасобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Вказаний правовий висновок викладений у Верховного Суду № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 року. Таким чином, оскільки відповідальність відповідача була застрахована у передбаченому законом порядку у\~ТОВ СТ «Домінанта», і виконання обов'язків такого страховика у повному обсязі врегульовано нормативно, суд не має правових підстав покласти обов'язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, як страхувальника. Внаслідок чого в задоволені позову в частині стягнення матеріальної шкоди суд відмовляє, оскільки такі вимоги в даному випадку не ґрунтуються на нормах матеріального закону, при цьому суд враховує що відповідачем добровільно було відшкодовано грошові кошти, які були витрачені на лікування позивача в сумі 20 795, 15 грн. Окрім стягнення майнової шкоди позивач просить стягнути на її користь 100000 гривень моральної шкоди. Відповідно до положень\~ст.23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ч.1\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як слідує із розяснень, викладених у п. 3\~Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995 р. №4\~(зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до вимог п.5 та\~п.9 цієї ж Постанови Пленуму Верховного суду України\~при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що діями відповідача [PERSON]Є, позивачеві [PERSON], заподіяна моральна шкода, оскільки з вини відповідача позивач зазнала душевних та фізичних страждань, змушена була змінювати свій звичний спосіб життя. З урахуванням конкретних обставин справи та заподіяних моральних страждань позивачу, судом беруться до уваги основні засади цивільного законодавства, передбачені п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України, як справедливість, добросовісність і розумність. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності вищевказані негативні наслідки, які настали для позивача, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнала позивач, ступінь вини відповідача і його майновий стан, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди стягнути з відповідача на її користь 10000 гривень. Приписами п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Міра, до якої суд має виконати обвязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з»ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Згідност.141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача слід стягнути 446,15 грн.

Outcome: partial