Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], реєстраційної служби Томашпільського РУЮ Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним свідоцтва про право власності на жилий будинок, скасування реєстрації в державному реєстрі прав власності нерухомого майна, посилаючись на те, що 05.01.2012 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім»я відповідача [PERSON] відповідно до якого останнього визнано спадкоємцем після смерті [PERSON], померлої [INFO]. До складу спадщини на яку видане оспорюване свідоцтво входить житловий будинок з господарчими будівлями, що розташований по [ADDRESS] і належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 24 квітня 2007 року виконавчим комітетом Раківської сільської ради на підставі рішення виконавчого комітету №15 від 20 квітня 2007 року та зареєстрованим в КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 08.06.2007 року під р. №19440998. Разом з тим, рішенням Томашпільського районного суду від 14 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 червня 2015 року, рішення виконавчого комітету Раківської сільської ради від 20 квітня 2007 року №18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS]», визнано незаконним і скасовано, в зв»язку з чим підлягають визнанню недійсними і саме свідоцтво про право власності на спірний будинок видане 24.04.2007 року виконкомом Раківської сільської ради на ім»я [PERSON], а також видане 05.01.2012 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім»я відповідача [PERSON] та підлягає анулюванню проведена на підставі цього свідоцтва реєстрація в державному реєстрі прав власності нерухомого майнана ім»я [PERSON] В судовому засіданні представники позивача [PERSON], за довіреністю [PERSON], за угодою, адвокат [PERSON] позов підтримали із наведених у заяві підстав, просять його задовольнити. При цьому пояснили, що позивач [PERSON] по відношенню до померлого у [INFO] року [PERSON] був рідним братом, тоді як [PERSON] була його ([PERSON]) матір»ю. Відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечує в його задоволенні за безпідставністю заявлених вимог, в зв»язку з зайнятістю на роботі справу просить розглядути по суті у його відсутності. Від реєстраційної служби Томашпільського РУЮ надійшла заява про розгляд справи по суті у відсутності її представника, при вирішенні спору по суті остання покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників позивача, розглянувши заяви відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як убачається з мотивувальної частини рішення Томашпільського районного суду від 14 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22.06.2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] через представника [PERSON] до Раківської сільської ради про скасування рішення виконкому сільської ради, суд першої інстанції, обгрунтовуючи своє рішення вказав на такі обставини, зокрема, що «судом установлено, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами, який відносився до категорії робочого двору по [ADDRESS] (а.с.86-92). На підставі рішення виконкому Раківської сільської ради від 20.04.2007 року №18 "Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS]" без оформлення спадщини [PERSON] (мати спадкодавця) отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок з надвірними будівлями від 24.04.2007 року №б/н (а.с.6, 78-80). При цьому, як убачається з виписок з погосподарських книг Раківської сільської ради за 1996-2000 роки, [PERSON] прибула в дане домогосподарство лише в цей період, так як точна дата вибуття з свого домогосподарства №488 в спірне домогосподарство №534 не вказано (а.с.93,96). В подальшому 17.07.2007 року [PERSON] склала заповіт на спірний будинок на ім"я свого сина [PERSON], який після смерті спадкодавця [INFO] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 56, 81). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] жоден із спадкодаємців не звертався до нотаріальної контори про прийняття спадщини, у т.ч. й [PERSON]». Та обставина, що позивач у обох цивільних справах, крім пояснень його представників у даній справі що розглядається, по відношенню до спадкодавця [PERSON] є рідним братом, установлена і в рішенні суду від 14.08.2013 року, зокрема, в абзаці першому описової частини цього рішення зазначено, що «[PERSON] без оформлення спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] (рідного брата позивача) отримала свідоцтво про право власності на будинок». Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Тобто, у даному спорі після смерті спадкодавця [PERSON] підлягають застосуванню норми ЦК УРСР, після смерті [PERSON] - норми ЦК України. Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Крім того, вирішуючи спір, суд повинен взяти до уваги, що відповідно до розділу VII ЦК УРСР до складу спадщини входить майно, яке на законних підставах належало спадкодавцеві, та у зв»язку з цим з»ясувати чи мала право [PERSON] на спадщину після смерті свого сина [PERSON] Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу визнається день смерті спадкодавця. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що після смерті сина [PERSON] його спадкоємець першої черги, мати [PERSON] фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління і володіння майном, свідченням чому є також отримання поза нормами спадкового права свідоцтва про право власності на будинок. В подальшому 17.07.2007 року [PERSON] склала заповіт на спірний будинок на ім"я свого сина [PERSON], який після смерті спадкодавця [INFO] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Таким чином, склавши заповіт 17.07.2007 року на свого сина [PERSON], спадкодавець [PERSON], зважаючи на те, що рішенням суду рішення виконкому сільської ради про видачу свідоцтва про право власності на жилий будинок на ім»я [PERSON] скасовано, правомірно розпорядилася спірним майном відповідно до положень глави 87 книги 6 ЦК України згідно яких прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об»єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 1301 ЦК України в судовому порядку вирішується питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як уже зазначалося вище, [PERSON] є єдиним спадкоємцем на спадщину [PERSON] за її заповітом, а тому правомірно отримав оспорюване свідоцтва від [INFO] про право на спадщину за заповітом, так як [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті сина [PERSON], а тому мала право на спадкування і спадщину фактично прийняла, в той же час позивач у даній справі [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] відносився до спадкоємців другої черги, а тому не мав права на спадкування спірного майна. Таким чином, оспорюване позивачем свідоцтво про право власності на спірний будинок видане 24 квітня 2007 року виконкомом Раківської сільської ради на ім»я [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане [INFO] державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори на ім»я відповідача [PERSON]ніяким чином не порушують права та інтереси [PERSON], а відтак у позові повинно бути відмовлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed