Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до селянського фермерського господарства "Габорця Володимира Андрійовича", третя особа - відділ Держземагенства у Бобринецькому районі Кіровоградської області, про визнання недійсним з моменту укладення договору оренди землі від 06.04.2005 року, який зареєстрований в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської філії ДП "Центр ДЗК" від 18.10.2005 року за реєстровим № 8 та скасування його державної реєстрації; зобов'язання СФГ Габорця В.А. повернути земельну ділянку площею 6,36 га у придатному для використання агротехнічному стані. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що про існування оспорюваного договору оренди землі їй не було відомо, договір оренди землі позивачка не підписувала і не читала, неодноразово зверталась до голови СФГ Габорця Володимира Андрійовича з вимогою повернути їй земельну ділянку, але відповіді не отримала. При зверненні до відділу Держземагенства, позивачка отримала відповідь, згідно якої між нею та відповідачем укладено договір оренди. Позивачка зазначає, що ознайомившись з даними документами вона впевнилась, що підписи в документах вона не ставила, а тому просить суд визнати даний договір оренди землі недійсним та скасувати його державну реєстрацію. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги у повному обсязі і просив задовольнити позов з наступних підстав. Рукописний текст договору виконаний не позивачкою, а іншою особою, таким чином позивачку було введено відповідачем в оману стосовно сутності умов договору, з умовами договору позивачка не була згодна у зв'язку з чим позивачка договір підписала помилково. Також, представник зазначив, що договір оренди зареєстрований без участі позивачки, земля в оренду була передана за актом приймання-передачі не в триденний строк з дня державної реєстрації договору оренди 18.10.2005 року , як передбачено п. 20 договору, а раніше 29.07.2005 року, у договорі оренди відсутні істотні умови, а саме, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначив, що в своїх поясненнях представник позивачки вийшов за межі позовних вимог, договір оренди із позивачем укладено з дотриманням вимог законодавства, оспорюваний договір підписаний особисто позивачкою, що є доказом її усвідомленого волевиявлення на укладення цього договору з відповідачем. Також зазначає, що додатковим доказом наявності усвідомленого волевиявлення позивачки на укладення договору оренди між сторонами є відомості за 2008-2013 роки, щодо виплати орендної плати, в яких позивачка, отримуючи оренду плату, розписувалась особисто. Також, представник відповідача зазначив, що законодавчо не закріплений як обов'язок орендодавця особисто заповнювати форму договору оренди землі так і обов'язок орендаря заповнювати таку форму в присутності орендодавця. Форма оспорюваного договору оренди є типовою та затверджена Постановою КМУ № 220 від 03.03 2004 року «Про затвердження Типового договору оренди землі», у відповідача близько сотні осіб орендодавців, у зв'язку з чим уповноважені особи відповідача завчасно заповнюють договори оренди землі і в подальшому надають орендодавцям на підпис. Стосовно факту передачі земельної ділянки не в строк, передбачений умовами оспорюваного договору оренди представник відповідача зазначив, що згідно вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» акт приймання-передачі є невід'ємною частиною договору оренди землі, за відсутності якого неможливо провести державну реєстрацію договору оренди а, відповідно до ст. 18 зазначеного Закону, договір оренди землі набирає чинності з моменту державної реєстрації. В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчу експертизу, ухвалою суду від 04.06.2014 року клопотання представника позивача задоволено і призначено відповідну експертизу (а.с. 88-89). Також, в судовому засіданні 23.09.2014 року представником позивачки заявлене клопотання про проведення додаткової почеркознавчої експертизи, в задоволенні клопотання ухвалою суду відмовлено (а.с. 177,178) Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закону) ( в редакції Закону від 31.03.2005 року) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Правові засади оренди землі визначені ст. 2 зазначеного Закону, а саме, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Зазначене визначено у ст. 13 Закону. Відповідно до ст. 14 закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Статтею 20 Закону визначено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. (ст. 18 Закону). Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).(ч.2 ст. 207 ЦК України). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема п.8, визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. 22 вересня 2004 року Жильській Галині Степанівні Бобринецькою райдержадміністрацією виданий Державний акт на право власності на землю серія КР № 082957 на земельну ділянку площею 6,36 га, розташовану на території Витязівської сільської ради Бобринецького району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с. 10) 06 квітня 2005 року між позивачкою та відповідачем укладений договір оренди землі, зареєстрований 18.10.2005 року за № 8 у Бобринецькому районному відділ Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», предметом договору є земельна ділянка площею 6,36 га, належна позивачу на підставі Державного акту на право власності на землю серія КР № 082957 (а.с. 11-12). З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 1193 від 27.07.2014 року призначеної за клопотанням представника позивача, вбачається, що підпис в графі «Орендодавець» у договорі оренди земельної ділянки від 06.04.2005 року, який укладений між [PERSON] та СФГ Габорець В.А. виконаний самою [PERSON]. (а.с. 145-148). Статтею 1212 ЦК України (Глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави») визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що за умови чинності спірного договору оренди, наявності державної реєстрації в органах Держкомзему, а також при недоведеності у встановленому законом порядку його недійсності (нікчемності), відсутні підстави для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним з застосуванням його наслідків, і, як наслідок, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити і у похідній вимозі позивачки щодо відновлення порушеного права шляхом зобов'язання відповідача СФГ Габорця В.А. повернути земельну ділянку площею 6,36 га у придатному для використання агротехнічному стані. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справ як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Постановою Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», пункт 19 визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно п. 20 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що в редакції Закону України «Про оренду землі» від 31.03.2005 року у ст. 15 Закону законодавчо не була закріплена така істотна умова договору оренди землі як умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, в тому числі, висновок експерта № 1193 від 27.07.2014 року (а.с. 145-149), відомості видачі орендної плати за 2008-2013 роки, (а.с. 114-124) договір оренди землі від 06.04.2005 року, викладений на одному аркуші паперу формату А 3 9а.с. 161, 162), прийшов до висновку, що заповнення рукописних записів в тексті оспорюваного договору оренди землі не позивачкою а іншою особою не має правового значення для вирішення спору і посилання представника позивача на цю обставину як на підставу для задоволення позову є необґрунтованими. Відтак, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю обставин. Враховуючи приписи ч. 2 Закону України «Про судовий збір» та розмір мінімальної заробітної плати 1218,00 грн., визначений Законом України «Про Державний бюджет на 2014 рік» суд пришов до висновку про стягнення з позивача недоплаченої суми судового збору за вимогу немайнового характеру в сумі 13,60 грн. оскільки при подачі позову до суду за зазначеною вимогою позивачем сплачено 230,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved