Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

У лютому 2016р. до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] (Позивач) до [PERSON] (Відповідач), у якій позивач просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] від 07.09.2002 року. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 07 вересня 2002 року перебуває у шлюбі з Відповідачкою. Від шлюбу подружжя має двох дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, однією сім'єю вони не проживають, спільного господарства не ведуть, спору про визначення місця проживання та утримання дітей, поділу сумісного майна подружжя у сторін немає. У судове засідання Позивач та її представник не з'явилися. Про час і дату судового розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку (а.с. 30). Однак через канцелярію суду Представник Позивача подав заяву (а.с.35), в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, проти винесення заочного рішення він не заперечує. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою (а.с. 37), у судове засідання не з'явилася, причини неявки не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не направила. Відповідно до положень ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, суд дослідивши матеріали справи, заяву та довіреність, суд, на підставі ч.1ст.225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Згідно ст. 63 вказаного Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Водночас, ч.ч.1-2 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Водночас, відповідно до п. 1 ст. 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року та набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України, зокрема, з Республікою Білорусь, по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Судом з'ясовано, що між громадянкою Республіки Білорусь [PERSON] (Відповідач), [INFO], та громадянином Республіки Білорусь [PERSON] (Позивач), [INFO], 07 вересня 2002 року у Чернавчицькому сільвиконкомі Брестського району Брестської області зареєстровано шлюб, про що 07.09.2002р. здійснено запис № 16 та видано Свідоцтво про реєстрацію шлюбу. Після державної реєстрації шлюбу прізвища сторін визначені так: чоловіка - "[PERSON]", дружини "[PERSON]". Реєстрація шлюбу підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 07.09.2002р. [NUMBER] (а.с.8). 17.07.2003 року у Позивача та Відповідачки народився син - [PERSON], про що 08.08.2003р. складено відповідний актовий запис № 1512, що підтверджується Свідоцтвом про народження від 02.08.2003р., виданим Будинком цивільних обрядів, в якому зазначено в графі «мати»: [PERSON], «батько» - [PERSON] (а.с.10). 12.08.2008 року у Позивача та Відповідачки народився син - [PERSON], про що 02.09.2008р. зроблено відповідний актовий запис №2535, що підтверджується Свідоцтвом про народження від 02.09.2008р., виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м.Києва. в якому зазначено в графі «мати»: [PERSON], «батько» - [PERSON] (а.с.9). Згідно даних Посвідок на проживання Позивача та Відповідачки, вони зареєстровані та проживають в Україні з 2014 року (з 21.02.2014р. - Позивач, з 27.03.2014р. - Відповідач), за адресою: [ADDRESS]. Строк дії посвідок продовжено до листопада 2016 року (а.с. 5, 33). Також встановлено, що Позивач не вбачає можливості подальшого продовження шлюбних відносин і збереження шлюбу суперечило б його інтересам. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1.ст. 110 СК України). Згідно з ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із заявлених позовних вимог вбачається, що сторони по справі втратили почуття любові та поваги один до одного, не підтримують сімейно-шлюбних відносин, окремо ведуть господарство, тобто стали чужими людьми. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, а тому шлюб потрібно розірвати. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 4, 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 28-29 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року та набула чинності для України 14 квітня 1995 року, ст.ст. 104, 105, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved