Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся у суд із позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля, укладений 13.02.2015 року між ПП «Оланд-Партнер» та [PERSON] та зобов'язати останню повернути приватному підприємству «Оланд-Партнер» даний автомобіль. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він разом із [PERSON] у 2011 році створили ПП «Оланд-Партнер», директором якого призначено [PERSON], а його - заступником директора. Зазначив, що у кінці 2014 року між ними виникли суперечності з приводу ведення господарської діяльності підприємства, внаслідок чого його було неправомірно усунуто від управління останнім. Також вказав, що звертався до [PERSON] щодо розподілу майна підприємства, однак всупереч його інтересам і без згоди останній у 2015 році здійснював операції, спрямовані на позбавлення підприємства активів. Зокрема, 13.02.2015 року так був відчужений спірний автомобіль. Вважає, що у [PERSON] були відсутні повноваження на продаж цього транспортного засобу, а відсутність коштів за таку операцію розцінює як те, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. У судовому засіданні позивач позов підтримав, вказав, що автомобіль був проданий без його згоди і без його доручення як співзасновника підприємства, а згідно рішення господарського суду він і досі являється таким. Представник позивача зазначив, що його довіритель був повноцінним співзасновником ПП «Оланд-Партнер», а відчужуючи спірний транспортний засіб директор підприємства перевищив свої повноваження. Представник відповідача - ПП «Оланд-Партнер» - позов не визнав, вказав, що дане підприємство було створено [PERSON], а позивач був включений до нього пізніше цього, кошти не одразу вніс, згодом був виключений. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з огляду на наступне. У відповідності до статуту ПП "Оланд-Партнер", в редакції, затвердженій рішенням власника №1 від 10.05.2011 р. та зареєстрованої 16.05.2011 р., власником цього підприємства вказаний [PERSON] (п. 1.3. статуту), який відповідно до наказу №1 від 17.05.2011 р. приступив до виконання обов'язків директора підприємства. Рішенням, оформленим протоколом зборів учасників №1 від 16.11.2011 р. вирішено прийняти до складу засновників підприємства [PERSON], встановлено статутний капітал в сумі 40000 грн., у т.ч. [PERSON] - 50% (20000 грн.), [PERSON] - 50% (20000 грн.), затверджено відповідну нову редакцію статуту, яка була зареєстрована 01.12.2011 р. Згідно п. 1.3. зазначеної редакції статуту, власниками підприємства є [PERSON] та [PERSON], статутний капітал створюється в сумі 40000 грн., кожному по 50%. Судом взято до уваги рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016 року у справі № 914/284/16, що залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду Львівської області від 15.07.2016 року. В силу вимог ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають обставини, встановлені судам у вище вказаних судових рішеннях. У вказаних судових рішеннях судами було встановлено, що [PERSON] є повноцінним учасником (засновником) ПП "Оланд-Партнер", котрому належить 50% статутного капіталу останнього. Згідно договору купівлі-продажу автомобіля № 13/02, укладеного 13.02.2015 року між ПП «Оланд-Партнер» в особі директора [PERSON], що діяв на підставу Статуту, як продавцем, та фізичною особою [PERSON], як покупцем, за цим договором продавець передав у власність покупцю автомобіль марки «BMW» д.н..з. [NUMBER], № шасі (кузова) [NUMBER] вартістю 286 375,45 грн. Після укладення цього правочину спірний транспортний засіб є зареєстрованим за [PERSON] Відносно повноважень [PERSON] як директора ПП «Оланд-Партнер» щодо відчуження основних засобів останнього, суд погоджується з доводами позивача і його представника, що Статут підприємства не наділяє директора такою функцією та містить обмеження щодо таких дій та вказівку на потребу згоди всіх засновників. У суду відсутні належні та допустимі докази того, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля директор ПП «Оланд-Партнер» мав повноваження на вчинення цього правочину, відсутні спільні рішення засновників щодо надання таких прав. За приписами ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ст. 238 ЦК України). Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За загальним правилом, визначеним ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ст. 216 цього Кодексу). Відтак враховуючи фактичні обставини справи та приписи цивільного законодавства, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підставними, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved