Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

01 серпня 2015 року між ТОВ «Технобуд» та [PERSON] було укладено договір оренди нежитлових будівель №01/10/14 (договір оренди), за яким ТОВ «Технобуд» передав, а [PERSON] прийняв в оренду нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS], загальною площею 852,1 кв.м (літ. «Д») та 949,3 кв.м. (літ. «Е»), і зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, компенсацію комунальних платежів, інших платежів, передбачених цим договором. За належне виконання [PERSON] умов договору оренди в обсязі платежів в сумі, що не перевищує 5000 грн., поручився [PERSON], про що між ним та ТОВ «Технобуд» 1 серпня 2015 року було укладено Договір поруки. ТОВ «Технобуд» в березні 2016р. заявили позов про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди за серпень, вересень 2015р.: з орендаря [PERSON] - 38000 грн.; з поручителя [PERSON] - 5000 грн. Позов мотивований неналежним виконанням відповідачами договорів оренди та поруки. Натомість [PERSON] заявив зустрічний позов, за яким просив визнати недійсними договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22 грудня 2003 року між ТОВ «Вілс» та ТОВ «Технобуд» (далі договір купівлі-продажу), та договору оренди нежитлового приміщення від 01.08.2015р. № 01/10/14, за підстав недодержання сторонами правочину вимог законодавства при його укладенні. Представник позивача Мицик О.Ю. в судовому засіданні вимоги позову підтримала пославшись на доводи та підстави викладені в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, за безпідставністю. [PERSON] в суді пояснив, що зразу після укладення договору оренди у нього виникли сумніви щодо належності позивачу предмету оренди, а відповідно і його права в передачу цього майна в оренду, у зв'язку з чим відмовився від виконання зобов'язань за договором про що повідомив позивача, а тому просив в задоволенні первісного позову відмовити. В обґрунтуванні своїх вимог [PERSON] послався на те, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22 грудня 2003 року його сторонами ТОВ «Вілс» та ТОВ «Технобуд» не було дотримано вимог закону про нотаріальне посвідчення, а відтак такий договір є недійсним, тобто такий, що не тягне за собою наслідків передбачених договором. Тому, вважав, що позивач не є належним власником нежитлових приміщень по [ADDRESS], і відповідно не міг укладати щодо цього майна будь-які угоди. [PERSON] щодо спору підтримав позицію [PERSON] і просив в задоволенні позову ТОВ «Технобуд» відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні як первісного так і зустрічного позовів за таких підстав. Так, дійсно спірний договір купівлі-продажу укладено в простій письмовій формі. За договором ТОВ «Технобуд» 22 грудня 2003 року купив у ТОВ «Вілс» нежитлові будівлі з усіма приналежностями, в тому числі інженерними мережами і комунікаціями, а саме : нежитлову будівлю літера «Д», загальною площею 852,1 кв.м., та нежитлову будівлю літера «Е», загальною площею 949,3 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Цього ж дня продавець передав, а покупець прийняв вказане майно у власність, про що сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі будівлі. Актом від 25 лютого 2004 року продавець та покупець підтвердили проведення повного розрахунку за договором купівлі-продажу. Відповідно до п. 1.3. договору купівлі-продажу, право власності на нерухоме майно за цим договором у відповідності до ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР виникає у позивача за первісним позовом з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі нерухомого майна.. З наведеного слідує, що права й обов'язки між сторонами договору купівлі-продажу відносно права власності на нерухоме майно виникли 22.12.2003 р. (у момент укладання договору) і в цей же день були припинені виконанням (у момент передачі нерухомого майна покупцеві). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 долі зі справи № 1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) - надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Відповідно до абз.2 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності. Виходячи з цього, при розгляді зустрічного позову до спірних правовідносин необхідно застосовувати відповідні норми законодавства, чинного на час виникнення правовідносин. Тому, посилання відповідача в обґрунтування зустрічного позову на ч.1 ст. 657 ЦК України (щодо вимоги про нотаріальну форму договору купівлі-продажу нерухомого майна та щодо обов'язковості державної реєстрації такого майна), на ч. 3 ст. 334 ЦК України (щодо моменту переходу права власності за нотаріальним договором) і на ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України (щодо нікчемності договору у зв'язку з недотриманням нотаріальної форми угоди) - є необґрунтованими. Разом з тим, згідно з ч.1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу обов'язково лише у випадках, прямо передбачених у законі. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. П. 1 ч. 1 ст. 44 ЦК встановлено, що договори між юридичними особами укладаються в письмовій формі. З огляду на ЦК Української РСР, Закон України «Про власність», обов'язковому нотаріальному посвідченню, на час виникнення спірних правовідносин, підлягали лише договори купівлі-продажу житлового будинку за умови, що якщо хоча б однієї зі сторін є громадянин, а майно придбане за такими договорами підлягало обов'язковій державній реєстрації (ст. 227 ЦК УРСР), вимог щодо нотаріальної форми купівлі-продажу нежитлових будівель (приміщень) і обов'язку щодо державної реєстрації майна, придбаного за такими договорами, законодавство на той час не містило. До того ж, згідно зі ст. 49 ЗУ «Про власність», в олодіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. На правомірність володіння ТОВ «Технобуд» нежитловими будівлями по [ADDRESS], вказують дані витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Тому, суд приходить до висновку, що ТОВ «Технобуд» набуло право власності на майно за договором купівлі-продажу, у повній відповідності до діючого на той час законодавства, і позивач володіє цим майном правомірно, а тому вимоги зустрічного позову в частині визнання договору купівлі-продажу недійсними визнаються судом безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають. Оскільки, вимоги зустрічного позову про визнання недійсним договору оренди засновані тільки на недійсності договору купівлі-продажу, то в їх задоволенні також слід відмовити, як таким що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Що стосується вимог за первісним позовом, то суд погоджується з позивачем, що його права порушені відповідачами, проте суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права. Так, представник позивача визнала, що [PERSON] зразу після укладення договору оренди, відмовився від користування предметом оренди і не користувався ним. За таких обставин, суд не вбачає за можливе застосувати до спору вимоги ст.ст. 793, 795, 797 ЦК України, що регулюють відносини з договору оренди. Суд вважає, що в даному випадку відповідачі фактично в односторонньому порядку безпідставно розірвали договір оренди, чим заподіяли позивачу збитки. Тому суд знаходить, що належним способом захисту, за обставин справи, є вимога про відшкодування збитків заподіяних в наслідок розірвання договору, за підстав передбачених договором та відповідним законодавством. Проте, таких вимог позивачем не заявлено, а відповідно і правових підстав для задоволення первісного позову не вбачається. За наведених рішень, витрати понесені сторонами на розгляд справи перерозподілу не підлягають.

Outcome: dismissed