Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

01.09.2020 позивач звернулася до суду з позовом та просила визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2004 року є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані дочка [PERSON] та піднаймач [PERSON] . Відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі, не несе витрат по утриманню кімнати та не приймає участі у спільному побуті, відповідач ніколи не був членом сім`ї позивача, а тому він вважається таким, що втратив право користування квартирою. Також зазначила, що домовленості між позивачем та відповідачем щодо його тимчасової відсутності за місцем реєстрації не було, відповідна заява до Житлово-експлуатаційної контори відповідно до ст. 71 ЖК України відповідачем не подавалася. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном відповідно до вимог статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, а тому позивач, як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. У судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила суду, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі перешкоджає позивачу в отриманні субсидії на оплату комунальних послуг. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.04.2004 року [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . (а.с 8, 9). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.06.2004 року на квартиру [ADDRESS] зареєстровано право власності за [PERSON] (а.с. 10). Довідкою про склад сім`ї Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 27.08.2-020 №3014 підтверджується склад сім`ї зареєстрованих осіб в квартирі [ADDRESS] : власник - [PERSON] , донька - [PERSON] , піднаймач - [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до наданого Акту від 25.08.2020 зазначено, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований за даною адресою, але фактино не проживає у зв`язку зі зміною місця проживання (а.с. 12). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Враховуючи, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі в якості піднаймача, а позивач підставою визнання втратившим право користування житловим приміщенням визначив норми ст. 71 ЖК України, яка регулює втрату житла в квартирах комунальної власності та одночасно позивач як власник квартири зазначає норми статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, при цьому договір піднайму на підставі якого був зареєстрований відповідач до спірної квартири не був припинений, а в наданому акті про непроживання відсутня інформація щодо строку непроживання відповідача у спірній квартирі. Таким чином, судом встановлено, що з підстав заявлених позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed