Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , де третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на житло. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказана квартира складається з двох житлових кімнат площею 29,4 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м., кухнею 7,4 кв.м. Площа кожної житлової кімнати становить 16,9 кв.м. та 12,5 кв.м. Дані обставини підтверджуються доданими до позову копіями правовстановлюючих документів, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішенням суду, технічного паспорту на квартиру та довідкою про склад сім`ї. Зазначила також, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21.05.2019 припинено право спільної часткової власності [PERSON] на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат площею 29,4 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м.; визнано за [PERSON] право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат площею 29,4 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м.; стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/5 частини квартири [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат площею 29,4 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м., у розмірі 130648,00 гривень, що знаходяться на депозитному рахунку Територіального Управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області №37312066017442, які були внесені [PERSON] відповідно до квитанції №0.0.1209665985.1 від 12.12.2018. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Після набрання рішенням законної сили [PERSON] отримала зазначені кошти за частку квартири у повному обсязі та обіцяла знятися з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Утім, відповідач на даний час зі своєю малолітньою дитиною зареєстровані у належній позивачу квартирі, про що остання довідалась отримавши довідку про склад сім`ї. Таким чином, на даний час відповідач порушує права власності позивача, оскільки [PERSON] не має можливості вільно користуватися та розпоряджатися спірною квартирою. На підставі викладеного, просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с.1-4). Ухвалою суду від 20 серпня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.25). Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.69). 13 січня 2021 року справа розглянута по суті з ухваленням рішення. В судове засідання представник позивача [PERSON] надала заяву щодо розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти заочного рішення суду не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, в порядку передбаченому ч.ч. 8, 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені по останньому відомому зареєстрованому місцю проживання відповідача рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень та через опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, а також шляхом направлення СМС повісток на телефонний номер відповідача), про причини неявки суд не повідомила, не надала заяви про розгляд справи за її відсутності, не скористалася правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим, суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів (а.с.27,54,56,72,82). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Ігольнікова А.С. у судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд ухвалити рішення згідно вимог чинного законодаства (а.с.83-84). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради в судове засідання не з`явилася, надавши заяу про розгляд справи за її відсутності та ухвалити рішення в інтересах малолітньої дитини (а.с.50, 66). Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши цивільну справу №199/9130/18 (провадження №2/199/41/19), приходить до наступного. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 лютого 2003 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно до розпорядження №4/132-03 від 05 лютого 2003 року, що зареєстровано в КП «Дніпропетровське МБТІ» 24 листопада 2006 року за №16866428 відповідно є власником 1/5 частини квартири; на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 вересня 2018 року, виданого Шостою Дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-441, що зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за №27838721 (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 1639886112101) - 1/15 частина квартири; на підставі договору дарування частки квартири від 29 жовтня 2018 року, посвідченого Шостою Дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-500 та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за №28632089 (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 1639886112101), що відповідно є власником 8/15 частин квартири; та на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року (справа № 199/9130/18), номер запису про право власності 32816308 (а.с.6,7,8,11,12-13,14,15). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2019 року припинено право спільної часткової власності [PERSON] на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат площею 29,4 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м.; визнано за [PERSON] право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат площею 29,4 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м.; стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/5 частини квартири [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат площею 29,4 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м., у розмірі 130648,00 гривень, що знаходяться на депозитному рахунку Територіального Управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області №37312066017442, які були внесені [PERSON] відповідно до квитанції №0.0.1209665985.1 від 12.12.2018. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 01 липня 2019 року (а.с.17-18). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати дол. майна. З матеріалів справи вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до роз`яснень наданих у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, з Акту обстеження умов проживання, складеного 10 грудня 2020 року представниками Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради вбачається, що у квартирі [ADDRESS] проживають та мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Утім, речі однорічної дитини відсутні, та зі слів сусідів, [PERSON] у спірній квартирі не проживає (а.с.75,76). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У судовому засіданні також встановлено, що відповідно до листа Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області №3224/20 від 30 листопада 2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , грошові кошти у сумі 130648,00 грн., внесені на депозитний рахунок територіального управління, отримала 08 липня 2019 року, згідно виписки ДКСУ в Дніпропетровській області (а.с.74). Суд враховує, що реєстрація місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , була проведена 27 листопада 2019 року, тобто після набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 21 травня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виплату грошової компенсації за частку в праві спільної часткової власності та визнання права власності на 1/5 частку квартири та отриманням коштів за цим рішенням суду відповідачем. Суд зазначає, що звуження чи обмеження законних прав та інтересів дітей на користування житловим приміщенням можливе лише за умов існування такого законного права, тобто коли право на користування житловим приміщенням виникло з передбачених законом підстав. За відсутності у відповідача [PERSON] прав на спірну квартиру, відсутні такі права і у членів її сім`ї. Отже, на думку суду, позивач [PERSON] , яка в установленому законом порядку набула право власності на квартиру [ADDRESS] в цілому, має право вимагати визнання відповідача та її малолітньої дитини, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Таким чином, [PERSON] разом з її малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , будучи зареєстрованими в квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушують її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено перелік документів, на підставі яких здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. В цьому переліку, крім інших документів, передбачено надання судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved