Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв»язку з чим підписала заяву б/н від 22.06.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 15000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку), зі сплатою процентів в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Так, Банк свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач у свою чергу, не виконала свої зобов'язання за вказаним договором станом на 26.11.2017 року має заборгованість перед Банком в сумі 115120,76 грн., що складається із тіла кредиту - 14448,43 грн.; нарахованих процентів за користування кредитом - 4022,66 грн.; пені - 96649,67 грн. Враховуючи викладене позивач просить стягнути із відповідача [PERSON] вищезазначену суму заборгованості за кредитом та понесені Банком судові витрати по справі в сумі 1762,00 грн. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти первісного позову звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним Договору №SAMD №52000079044149 від 25.03.2013 р., укладеного на підставі заяви б/н від 22.06.2012 р., посилаючись на те, що не було волевиявлення клієнта на укладення Банком договору без зазначення всіх істотних умов, що підтверджується відсутністю письмової форми даного договору через не підписання сторонами правочину. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд визнати недійсним вказаний вище Договір, стягнути з Банку безпідставно списані кошти в сумі 1700 грн. та понесені судові витрати по справі. 09.02.2018 відкрито загальне провадження у справі. Ухвалою судді від 05.03.2018 року зустрічну позовну заяву представника позивача [PERSON], адвоката [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним Договору № SAMD № 52000079044149 від 25.03.2013 р., укладеного на підставі заяви б/н від 22.06.2012 р. об'єднано в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вирішено перейти до розгляду за правилами загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у об»єднаній справі. Ухвалою суду від 08.06.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. У судовому засіданні представники Банку, позовні вимоги підтримали повністю просили суд їх задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнали, просили відмовити у його задоволенні за безпідставністю. В судовому засіданні 03.10.2018 представник Банку Забара В.М. просив розглядати справу без урахування уточнень, викладених в заяві представника позивача від 24.05.2018 ( т.2 а.с. 63). Пояснивши, що в тексті уточненої заяви допущено описку стосовно дати укладення кредитного договору без номера, а саме помилковою слід вважати дату укладення договору 25.04.2006. Представник Забара В.М. наполягав, що датою укладення договору, на підставі якого Банком заявлено позову до суду є 22.06.2012. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, з підстав викладених в позові. В задоволенні первісного позову просили відмовити за безпідставністю. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 22 червня 2012 року [PERSON], підписавши заяву, погодилася з тим, що ця Заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. За вказаним договором, як вказує позивач, [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Із Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна" вбачається, що на момент оформлення кредиту Банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу (т. 1 а.с. 12). Відповідач [PERSON] користувалася кредитними коштами з використанням кредитних карток, зокрема номер [NUMBER], що підтверджується виписками по рахунку, довідкою Банку ( т.1 а.с. 129, а.с. 197-201, т. 2 а.с. 84). Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором виконувала належним чином і станом на 29 травня 2015 року не мала заборгованості по кредиту. Відповідно до виписок по карті клієнта за період з 01.01.1999 по 20.03.2018 та з 25.05.2015 по 02.06.2015 через Приват 24 та шляхом переказу зі своєї картки 29.05.2015 знято грошові кошти в сумах 200 грн., 1500 грн, 8085 грн, 6065 грн, 1520,80 грн відповідно ( т.1 а. с. 129). Кошти були переведені, в тому числі, за допомогою Приват 24, не через відділення Банку. Будучи допитаною в якості свідка відповідач [PERSON] повідомила суду, що вона не здійснювала переказ цих коштів. 29.05.2015 р. була на роботі і на мобільний телефон їй стали приходити SMS повідомлення про списання коштів. Вона одразу зателефонувала на гарячу лінію "ПриватБанку" із вимогою заблокувати картку. Дані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні колеги відповідача - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Після виявлення несанкціонованого списання грошових коштів, [PERSON] зверталась до ПАТ КБ «Приватбанк» на гарячу лінію та письмово, що слідує з переписки між сторонами (т. 1 а.с.83-84, 90, 102, 104,105, 108-125). 29 травня 2015 року за заявою [PERSON] до ЄРДР внесено відомості про шахрайські дії, скоєні невідомою особою, яка 29 травня 2015 року заволоділа грошовими коштами з кредитної картки [PERSON] (витяг з кримінального провадження № 12015170350000252) (т. 1 а. с. 127). Досудове розслідування триває, що підтверджується довідкою слідчого від 22.08.2018 ( т.1 а.с.126). Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7,8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Позивачем за первісним позовом у даній справі не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором . Вказана позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог, суд не бере до уваги доводи представника відповідача адвоката [PERSON] про застосування у даній справі строків позовної давності за кредитним договором. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зауважує наступне. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. В зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнання недійсним Договір №SAMD №52000079044149 від 25.03.2013 р., укладений на підставі заяви б/н від 22.06.2012 р. Суду не було надано доказів існування між сторонами Договору №SAMD №52000079044149 від 25.03.2013 р. Суд не може взяти до уваги в підтвердження існування між сторонами договору №SAMD №52000079044149 від 25.03.2013 р. посилання [PERSON] лише на ту обставину, що про існування вказаних договірних відносин свідчить листування із Банком, в якому мається посилання на зазначений договір, зокрема попередження про арешт майна (т. 1 а.с. 88). Натомість судом встановлено, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала Заяву № б/н від 22.06.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок ( т.1 а.с.11). У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України (далі -ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Укладання Договору в даній справі здійснювалось за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання, як це передбачено в ст. 634 Цивільного кодексу. Підписавши заяву [PERSON] приєдналась до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв'язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідно до Розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк»,

Outcome: dismissed