Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

У березні 2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Кременчуцької ОДПІ головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області, прокуратури м. Кременчука, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду. Позивач зазначав, що у листопаді 2008 року співробітниками ВПМ Кременчуцької ОДПІ було проведено огляд та вилучено оргтехніка, документи про фінансово-господарську діяльність його як фізичної особи-підприємця на підставі подання заступника начальника цього відділу та постанови Крюківського районного суду м. Кременчука. 21 січня 2009 року постановою начальника СВ ВПМ Кременчуцької ОДПІ було відкрита кримінальна справа стосовно нього за ч. 3 ст. 212 КК України, тобто за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах. У ході досудового розслідування обирався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладався арешт на майно, змінювалося обвинувачення, скасовувалися постанова суду про закриття кримінальної справи за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, вироки судів. Остаточно, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року було скасовано вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 травня 2014 року, а кримінальне провадження стосовно нього по обвинуваченню у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року) було закрито за недоведеністю, що було підтверджено ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2014 року. Вказуючи на те, що він тривалий час перебував під слідством та судом, незаконно здійснювалися відносно нього слідчі та судові дії, позивач вважав, що йому була заподіяна моральна шкода, яку з посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», міжнародні угоди, він оцінює у розмірі 3 млн. грн., виходячи з тривалості, характеру і обсягу його моральних страждань, порушень основних прав людини, і просив відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету України моральну шкоду завдану незаконним тривалим кримінальним переслідуванням у розмірі 3 000 000 грн. та зобов'язати Державну казначейську службу України виплатити [PERSON] з рахунку Державного бюджету України 3 млн. грн. ( т. 1 а.с.а.с. 1-13). У квітні 2015 року позивач уточнив позовні вимоги та просивстягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на його користь кошти у відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 млн. грн. ( т. 1 а.с. а.с. 128-130). Ухвалами суду від 25 березня 2015 року, 01 квітня 2015 року були залучені співвідповідачами Кабінет Міністрів України, Генеральна прокуратура України, Державна казначейська служба України, Державна фіскальна служба України, Державна судова адміністрація України, прокуратура Полтавської області, головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, головне управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, Кременчуцька ОДПІ головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити з посиланням на обставини і підстави, викладені у позовних заявах. Позивач у подальшому не уточнював та не збільшував позовні вимоги, зокрема щодо постановлення інших вимог у тому числі про відшкодування матеріальної шкоди, незважаючи на відповідне роз'яснення суду. Крім того, позивач та його представник обґрунтовували моральну шкоду виникненням у позивача сімейних проблем, погіршенням матеріального становища у зв'язку з фактичним припиненням здійснення підприємницької діяльності, відсутності можливості вільного пересування по території України, як з сімейних питань, так і з питань здійснення підприємницької діяльності. Представники відповідачів: - Кабінету Міністрів України - Тернова Н.В., - Державної казначейської служби України та головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області - Подорожняк В.В., - Генеральної прокуратури України та прокуратури Полтавської області - Севастян О.В. та Горбенко Я.Л., - Державої судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області - Муха Н.М., головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області та Кременчуцької ОДПІ - Нальотов А.О. з позовом не погодилися, вважаючи його безпідставним з посиланням на те, що позивач та його представник не надали доказів на підтвердження заподіяння моральних страждань та наявності підстав для відшкодування такої шкоди. Представник відповідача Державної фіскальної служби України у судове засідання не прибув повторно, керівництво цього відповідача повідомлялося належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідчення свідка, вивчивши матеріали справи, оцінюючи зібрання та наданні сторонами у справі докази у їх сукупності,приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. У ч. 1 ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції станом на день розгляду справи) встановлено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність" ( 2135-12 ), "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" ( 3341-12 ) та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно ст. 3 цього Закону громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. У відповідності до ч.ч. 5, 6 ст. 4 вказаного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. У разі постановлення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, прокурор або суд зобов'язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання. Якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту чи накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт були поширені в засобах масової інформації, то на вимогу цього громадянина, а в разі його смерті на вимогу його родичів чи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або суду засоби масової інформації протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України. Статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем і здійснює підприємницьку діяльність з 11 лютого 1997 року, тобто з дати здійснення запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що підтверджується витягом з цього реєстру (т. 2 а.с. 220). Крім того, позивач є засновником та директором приватного підприємства «Олвін», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (т. 2 а.с. 221). Постановою начальника СВ ПМ Кременчуцької ОДПІ Полтавської області від 21 січня 2009 року було порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 212 КК України відносно приватного підприємця [PERSON] за фактом умисного ухилення від сплати податків (т.2 а.с. 70). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року по кримінальній праві № 524/6969/13-к по звинуваченню позивача [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції від 05.04.2001 року) вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 травня 2014 року, за яким позивача було визнано винним у вчиненні вказаних злочинів з призначенням відповідного покарання, було скасовано, а кримінальне провадження стосовно [PERSON] - закрито за недоведеністю вини (кримінальна справа, т. 14 а.с.а.с. 223-236). Таким чином, позивач перебував під слідством та судом з 21 січня 2009 року по 14 липня 2014 року, тобто з моменту порушення кримінальної справи стосовно позивача та закриття кримінальної справи згідно ухвали апеляційного суду від 14 липня 2014 року, яка набрала законної сили в цей же день. За час перебування під слідством та судом позивачеві було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Оскільки, кримінальне провадження було закрито у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати, то позивач має право відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 2, ч. 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» на відшкодування йому моральної шкоди, що полягає в наявності у позивача моральних страждань, які виникли внаслідок тривалого часу перебування його під слідством та судом, порушенні нормальних життєвих зв'язків позивача, необхідності вжиття позивачем додаткових зусиль в організації власного життя, враховуючи, що позивач не мав реальної можливості вільного пересування по території України у зв'язку з обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з метою вирішення сімейних питань та вільного здійснення підприємницької діяльності. При цьому, суд враховує, що позивач був обмежений у здійсненні підприємницької діяльності внаслідок не тільки відсутності можливості пересування по території України з метою укладення відповідних договорів з контрагентами, а і у зв'язку з вилученням оргтехніки та відповідної документації по здійсненню підприємницької діяльності під час слідства та суду. Відповідачі не подали до суду належні і допустимі докази на спростування встановлених судом обставин та на спростування права позивача на відшкодування моральної шкоди, заподіяної останньому під час кримінального провадження, а також щодо відсутності вини у заподіянні такої шкоди органами досудового розслідування, прокуратури та суду. Не заслуговують уваги доводи представників відповідачів Державної казначейської служби України та головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області - Подорожняка В.В. та головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області та Кременчуцької ОДПІ - Нальотова А.О. щодо того, що кримінальне провадження стосовно позивача було закрито за нереабілітуючими обставинами, а також на наявність інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 6-182/0/4-12 від 13 лютого 2012 року, оскільки кримінальне провадження стосовно позивача було закрито 14 липня 2014 року за недоведеністю вини. Зазначений інформаційний лист роз'яснює порядок і підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної певним особам при здійсненні правосуддя, зокрема щодо визначення належних відповідачів замість судових органів. Крім того, суд не погоджується з доводами позивача та його представника, які вказували про період вчинення органами досудового слідства, прокуратури та суду незаконних дій стосовно позивача, починаючи з 20 листопада 2008 року до 23 грудня 2014 року, оскільки фактично позивач перебував під слідством та судом з 21 січня 2009 року по 14 липня 2014 року. Суд, вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, враховує позовні вимоги позивача, обставини на які посилався позивач у позовних заявах та у судовому засіданні, у тому числі свідчення позивача, допитаного як свідка за його згодою, характер та обсяг моральних страждань позивача внаслідок тривалого за часом перебування позивача під слідством та судом, оцінює моральну шкоду у 100 тис. грн., що відповідає засадам та вимогам законності, розумності і справедливості, та, що є належною сатисфакцією обсягів моральних страждань позивача за час перебування його під слідством та судом з 21 січня 2009 року до 14 липня 2014 року з врахуванням тієї обставини, що такий розмір компенсації не є меншим відповідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». При цьому, суд враховує, що позивач не надав суду належні і допустимі докази на підтвердження факту настання тяжких для нього наслідків у зв'язку з тривалим за часом його перебуванням під слідством та судом, остаточного припинення здійснення підприємницької діяльності та на підтвердження розмірів моральної шкоди у більшому розмірі, ніж той, який було визначено судом. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 100 ( сто ) тис. грн. та відмовити позивачу у задоволенні позову в іншій частині вимог за їх безпідставністю та необґрунтованістю. Враховуючи, що позивачі по такій категорії спорів та органи Державної казначейської служби України звільнені від сплати судового збору, а також, що позов не підлягає задоволенню в іншій частині вимог, то суд вважає за необхідне не стягувати судовий збір з позивача та з будь-якого відповідача.

Outcome: partial