Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

у суд із позовом про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки звернувся [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Козелецька селищна рада Чернігівської області, у якому просить зобовязати [PERSON] звільнити та за власний рахунок привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, частину земельної ділянки багатоквартирного житлового будинку по вул. Соборності, 80-б в сел. Козелець Чернігівської області площею 0,00007 га шляхом демонтажу розміщеної на ній деревяної споруди (сараю). Свої вимоги мотивує тим, що в сел. Козелець по вул. Соборності, 80-б, на території земельної ділянки комунальної власності Козелецької селищної ради, розташований багатоквартирний житловий будинок. [PERSON], який є власником квартири [ADDRESS], самовільно зайняв частину земельної ділянки біля будинку площею 0,0007 га шляхом розміщення на ній деревяної споруди (сараю), чим порушив вимоги ст. 125 ЗК України. Вважає, що своїми діями [PERSON] безпідставно обмежив у вільному русі його як громадянина України територією Держави (і зокрема прибудинковою територією навколо багатоквартирного житлового будинку за №80-б по вул. Соборності), що є неприпустимим. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що земельна ділянка, на якій він самовільно збудував сарай, належить Козелецький селищній раді, не входить до складу прибудинкової території житлового будинку № 80-б по вул. Соборності сел. Козелець. Позивач [PERSON] жодного відношення до даної земельної ділянки не має, його права не порушені, а тому він не може звертатися до суду із зазначеним позовом. Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, подавши заяви про розгляд справи у їх відсутності. У судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини: актом № 113-ДК\\34/АО/10/01/-17 від 16.06.2017 року обстеження земельної ділянки, складеного головним спеціалістом відділу контролю за використанням та охороною земель у Городнянському, Козелецькому, Куликівському, Менському, Ріпкінському, Чернігівському районах та в м. Чернігові управління контролю за використанням та охороною земель [PERSON] встановлено, що громадянин [PERSON] використовує без правовстановлюючих документів земельну ділянку комунальної власності Козелецької селищної ради площею 0,00007 га. Вказана земельна ділянка використовується шляхом розміщення на ній деревяної споруди (сараю) та розташована біля багатоквартирного житлового будинку по вул. Соборності, 80 Б у смт. Козелець Козелецького району Чернігівської області. Вказані дії з боку [PERSON] свідчать про порушення ним вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України. згідно довідки Козелецької селищної ради Чернігівської області № 03-09/630 від 27.03.2018 року земельна ділянка площею 0,0007 га, на якій [PERSON] розмістив деревяну споруду (сарай), не входить до складу прибудинкової території двоповерхового багатоквартирного житлового будинку, який знаходиться за адресою: смт. Козелець вул. Соборності, 80 б. Заслухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Козелецька селищна рада Чернігівської області про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки, задоволенню не підлягають виходячи з наступного: статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. На підставі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28 січня 2015 р. у справі № 6-222цс14). Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). За приписами ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ради представляють інтереси територіальної громади. Відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", земля в межах смт. Козелець є комунальною власністю, належить територіальній громаді селища Козелецький селищній раді Чернігівської області. Норми статті 83 ЗК України передбачають: землі, що належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю, в комунальній власності знаходяться всі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Так як позивач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, та які б підтвердили порушення його прав відповідачем [PERSON] шляхом будівництва господарської будівлі на земельній ділянці по вул. Соборності 80 б в смт. Козелець Чернігівської області, яка належить територіальній громаді селища Козелецький селищній раді Чернігівської області тому, суд вважає, що за таких обставин позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed