Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

У вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Берегівського районного суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Берегівської міської ради про усунення перешкод в користуванні будинком та земельною ділянкою. Згідно позиції позивача, викладеної у позові, їх будівля за адресою [ADDRESS] , належить до спільної власності сторін як багатоквартирний житловий будинок. У квартирі [ADDRESS] проживають відповідачі, які там здійснили реконструкцію будинку в частині належній їм квартири, а саме літньої кухні, веранди без отримання їхньої (позивачів) згоди. В наслідок вищевказаної реконструкції позивачів відповідачами було повністю позбавлено доступу до горища та підвального приміщення, оскільки прохід до цих приміщень проходив через літню кухню, яка після реконструкції перетворилася в окреме житлове приміщення. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] був поданий відзив, згідно якого вони здійснювали ви будівельні роботи по реконструкції за наявними дозвільними документами. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] - адвокат Орябко М. М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] , та її представник - адвоката Пуканич Е. В. позов заперечили та просили у його задоволенні відмовити з підстав наведених у відзиві. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Земельна ділянка будинковолодіння за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, належить на праві спільної сумісної власності громадянам [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради від 26.08.2011 р. № 289, громадянам [PERSON] та [PERSON] був наданий дозвіл на різні види будівництва, а саме: реконструкцію гаража, літньої кухні, веранди. Однак пункти 2 і 3 даного Рішення , які зобов`язують забудовників виготовити проектну документацію, та отримати дозвіл державної архітектурно-будівельної інспекції (далі ДАБІ) на право виконання будівельних робіт не були виконані. В липні 2015 року Управлінням ДАБІ у Закарпатській області була проведена перевірка на об`єкті реконструкції за адресою [ADDRESS] та виявлене порушення: здійснено реконструкцію літньої кухні та веранди без дозвільних документів. На підставі акту перевірки, припису про усунення порушення, протоколу про адміністративне правопорушення була винесена постанова про визнання [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення та накладене адміністративне стягнення в вигляді штрафу. В липні 2015 року забудовник [PERSON] отримав будівельний паспорт на реконструкцію будинковолодіння, а Управлінням ДАБІ в Закарпатській області було зареєстроване Повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 20.08.2015 року ЗК 61152321397. Відповідно до зареєстрованої Управлінням ДАБІ в Закарпатській області Декларації про готовності до експлуатації об`єкта ЗК 141163550831 об`єкт реконструкції вважається закінчений будівництвом і готовим до експлуатації Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Отже, як відповідачі у даній цивільній справі, так і інші власники квартир є рівноправними співвласниками нежитлового приміщення - горища та підвалу у житловому будинку [ADDRESS] за ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. 19 листопада 2018 року судом було постановлено ухвалу, згідно з якою до Берегівської міської ради направлено вимогу про створення комісії для проведення обстеження земельної ділянки на предмет наявності самочинно реконструйованої літньої кухні під літерою «М» та веранди під літерою «А», які вчиняють перешкоду позивачам [PERSON] та [PERSON] у користуванні належного їм майна. Результати обстеження відобразити в Акті обстеження за підписом всіх учасників обстеження, в разі окремої думки будь-кого із учасників вона підлягає самостійному відображенню в акті обстеження. Перед комісією судом було поставлено наступні питання: Чи проводилось перебудова або реконструкція будинковолодіння без належних документів? Чи є в результаті проведення перебудови або реконструкції порушення вимог земельного законодавства або законодавства що регламентує будівництво? Чи є у позивачів [PERSON] та [PERSON] , після проведення перебудови або реконструкції доступ до горища та підвалу? Якщо ні то чому? 15 січня 2019 року до суду надійшов акт обстеження домоволодіння за адресою [ADDRESS] , яким комісією встановлено, що візуальним обстеженням будинковолодіння, а саме реконструйованої літньої кухні, всередині виявлене окреме приміщення, вхід до якого знаходиться з подвір`я. На прохання комісії дати доступ для обстеження даного приміщення, відповідачка [PERSON] відмовила комісії без надання пояснень відмови. Наявність підвалу комісією не встановлено, оскільки комісія не мала доступу для обстеження всіх приміщень реконструйованої літньої кухні. Також встановлено, що після проведеної реконструкції вхід на горище є з подвір`я на фронтоні літньої кухні. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України, цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з частинами другою, третьою статті 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 5 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України регламентовано, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Актом обстеження домоволодіння та земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] встановити наявність підвалу комісією не було можливим, оскільки комісія не мала доступу для обстеження всіх приміщень реконструйованої літньої кухні, так як відповідачка [PERSON] відмовила комісії міської ради в огляді її квартири без надання пояснень відмови. У зв`язку із чим, заперечення відповідачів, що ними не чиняться перешкоди позивачам у користуванні майном, спростовуються дослідженими матеріалами справи. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованих Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства»), що положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що позивачем доведено перед судом, факт порушення права користування своїм майном позивача та відповідача, вимоги позивача ґрунтуються на поясненнях учасників справи, зібраних та досліджених матеріалах під час судового розгляду, на висновку (акт) обстеження домовлодіння від 20.12.2018 року, тому суд, відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, так як обґрунтована та доведена. На підставі наведеного, відповідно до ч.7 ст. 376 Цивільного кодексу України, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", ст. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності",

Outcome: approved