Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

У квітні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до держави України в особі Полтавського районного відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь моральну шкоду у розмірі 1000000 гривень, завданої неправомірними діями та бездіяльністю Полтавського районного відділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області. В обґрунтування вимог позивач вказав, що на розгляді Полтавського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014170100001197 за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України та [PERSON] за ч.2 ст.342 КК України, де він визнаний потерпілим. Зазначав, що неодноразово звертався до уповноважених органів з метою спонукання Полтавського районного відділення Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області до належного виконання ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 29.12.2016 року про розшук та примусовий привід обвинувачених та розгляду справи протягом розумного строку. На час подання позову ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 29.12.2016 року про розшук та примусовий привід обвинувачених не виконана, обвинувачених до суду не доставлено, незважаючи на те, що справи категорії «Розшук» стосовно останніх закрито. З метою розгляду кримінального провадження в розумні строки 15.03.2017 року Полтавським районним судом Полтавської області направлялися листи до прокуратури Полтавської області та ГУНП в Полтавській області задля вжиття відповідних заходів реагування щодо невиконання ухвали суду про розшук та привід обвинувачених, вжиття заходів для контролю за належним та своєчасним виконанням ухвали Полтавського районного суду Полтавської області. 24.01.2017 року слідчим суддею Полтавського районного суду Полтавської області було винесено ухвалу, якою визнано протиправною бездіяльність Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, щодо невиконання ухвал Полтавського районного суду Полтавської області від 29.12.2016 року про розшук та примусовий привід обвинувачених. Позивач зазначив, що у зв`язку з протиправною бездіяльністю Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області він був вимушений звертатися до Уповноваженого Верховної ради з прав людини, а також самостійно відстоювати свої права та інтереси в судовому порядку. Вказав, що через протиправні дії Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області він зазнав сильних хвилювань, які полягали у душевних стражданнях, що мають бути відшкодовані державою Україна. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 07.06.2018 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 13.08.2018 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07.06.2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до держави Україна в особі Полтавського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди- відмовлено. Постановою Верховного Суду від 15.07.2020 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07.06.2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13.08.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 11.08.2020 року прийнято до провадження зазначену цивільну справу, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та розпочати підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Позивач [PERSON] подав до суду заяви про розгляд справи у його відсутність з підтриманням вимог позову. Головне управління Національної поліції в Полтавській області надіслало до суду заяву, в якій звернуло увагу, що Полтавське РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області не може бути стороною у даній справі, оскільки не має цивільної процесуальної правоздатності. Ухвалою суду від 10.12.2020 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 29.12.2020 року уточнено назву органу Національної поліції, а саме: Полтавське районне відділення Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, просив у заявах про розгляд справи у його відсутність. Представники Полтавського районного відділення Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України повторно до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд вирішив судовий розгляд проводити у відсутність сторін, враховуючи положення ст.211 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних і доказів. Прокурор Харенко В.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не обгрунтовані обставини позову. Суд, заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно матеріалів справи встановлено, що на розгляді Полтавського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014170100001197 за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України та [PERSON] за ч.2 ст.342 КК України, де [PERSON] визнаний потерпілим. Полтавським районним судом Полтавської області 29.12.2016 року винесено ухвалу про розшук та примусовий привід обвинувачених. На час подання позову ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 29.12.2016 року про розшук та примусовий привід обвинувачених не виконана, обвинувачених до суду не доставлено. З метою розгляду кримінального провадження в розумні строки 15.03.2017 року Полтавським районним судом Полтавської області направлялися листи до прокуратури Полтавської області та ГУНП в Полтавській області задля вжиття відповідних заходів реагування щодо невиконання ухвали суду про розшук та привід обвинувачених, вжиття заходів для контролю за належним та своєчасним виконанням ухвали Полтавського районного суду Полтавської області. 24.01.2017 року слідчим суддею Полтавського районного суду Полтавської області було винесено ухвалу, якою визнано протиправною бездіяльність Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, щодо невиконання ухвал Полтавського районного суду Полтавської області від 29.12.2016 року про розшук та примусовий привід обвинувачених. Як на підстави позову позивач посилається на те, що факт неправомірного діяння Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області у формі бездіяльності встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили та має преюдиційне значення. Оскільки, ухвалою слідчого судді встановлено противоправну бездіяльність посадових осіб відповідача, суд вважає доводи позивача слушними. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95р.№4 (із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до вимог статті 1174 ЦК обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Тому, моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (постанова Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16). Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із положень ст.ст. 23,1174 ЦК України та враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, враховуючи засади співмірності, виваженості та справедливості та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95р.№4 , та приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 3000 гривень. Розмір відшкодування моральної шкоди визначений позивачем, на думку суду, є завищеним, а тому суд вважає необхідним та достатнім стягнути з держави Україна на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди саме 3000 гривень, в задоволенні інших вимог позивачу слід відмовити за безпідставністю. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та, враховуючи, що позивач є інвалідом другої групи та звільнений від сплати судового збору, покладає судові витрати на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial