Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

01 вересня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23 січня 2016 року, приблизно о 16:50 годині, він рухався на власному транспортному засобі, автомобілі марки «Шевроле Авео», державний номерний знак [NUMBER] по вулиці ХХII Партз'їзду в Дзержинському району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, де біля будинку №4, в якому розташовано магазин «33 квадратні метри», перед його автомобілем пробіг собака, тому він зупинив автомобіль. В цей час до його автомобіля підбіг раніше незнайомий йому відповідач [PERSON], який безпідставно, зі значною силою, наніс декілька ударів кулаками по капоту його автомобіля, внаслідок чого автомобіль зазнав пошкоджень у вигляді чисельних вм'ятин капоту. Вказував на те, що винність відповідача [PERSON] у пошкодженні транспортного засобу підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 23 січня 2016 року, талоном-повідомленням №64 від 04 лютого 2016 року за матеріалами ЖЕО №772 від 23 січня 2016 року. Зазначав, що в результаті протиправних дій [PERSON] його автомобіль марки «Шевроле Авео», державний номерний знак [NUMBER], зазнав пошкоджень капота, на відновлення чого, згідно рахунку-фактури №Щ-00000077 від 11 липня 2016 року, необхідна сума грошових коштів, яка складає 4720,00 гривень. Посилався на ті обставини, що також він зазнав моральної шкоди. Моральна шкода для нього полягає у психічних переживаннях, які він та його родина перенесла під час зазначених подій. Вони також виразилися у тривалому обмеженні їхніх прав, позбавленні можливості користуватися власним майном, розпоряджатися ним, порушенням звичного способу життя, як його, так і членів його родини, через відсутність автомобіля у робочому стані. Вони відчували сильне хвилювання, моральне страждання та значний дискомфорт. На момент зазначених подій його дружина перебувала у стані вагітності. Вони змушені були звертатися до послуг таксі, аби мати можливість, вчасно проходити все необхідне медичне обстеження, тим паче, що то був зимовий період року. Крім того, він змушений був звертатися до працівників поліції, суду, замість того, щоб вести звичний спосіб життя. Внаслідок цього він не міг достатньо приділяти уваги своїй сімї, чим йому було завдано моральних страждань, втрати моральних, життєвих зв'язків, і це вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, родини. На підставі вищевикладеного позивач [PERSON] просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим стягнути з відповідача [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4720,00 гривень, та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 гривень. Також просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати по сплаті судового збору. Присутній у судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення по суті справи, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. 23 січня 2016 року співробітниками Дзержинського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, від позивача [PERSON] (а.с.13) було прийнято заяву про вчинене кримінальне правопорушення, в котрій останній просив правоохоронні органи провести перевірку та притягнути до відповідальності незнайомого йому чоловіка у віці 50-55 років, котрий 23 січня 2016 року, приблизно о 16:50 годині, перебуваючи по вулиці ХХII Партз'їзду в Дзержинському району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, біля будинку №4, в якому розташовано магазин «33 квадратні метри», з хуліганських спонукань пошкодив належний йому транспортний засіб, автомобіль марки «Шевроле Авео», державний номерний знак [NUMBER], чорного кольору, чим завдав йому матеріального збитку на загальну суму 6000,00 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією протоколу прийняття зави про вчинене кримінальне правопорушення від 23 січня 2016 року (а.с.5). Вказану заяву позивача [PERSON] було прийнято працівниками Дзержинського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області саме 23 січня 2016 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією талону-повідомлення №64 від 23 січня 2016 року (а.с.6). Згідно наявної в матеріалах справи копії висновку за матеріалами ЖЄО №772 від 23 січня 2013 року, в діях відповідача [PERSON] формально встановлено склад злочину, передбаченого ст.194 КК України, однак, враховуючи, що сума завданого [PERSON] збитку, через свою малозначність не становить суспільної небезпеки, перевірка за заявою [PERSON] закінчена, факти викладені у його заяві вважаються такими, що знайшли своє підтвердження (а.с.7). Таким чином, факт заподіяння відповідачем [PERSON] матеріальної шкоди позивачу [PERSON] підтверджено вищевказаними матеріалами справи, та остання згідно наданих позивачем розрахунків становить 4720,00 гривень (а.с.8-12). Згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За правилом ст.317 ЦК України, змістом права власності, є право володіння, користування і розпорядження майном. За положеннями ч.3 ст.386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно положень ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз'яснень, даних в п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування» від 27 березня 1992 року №6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. З наведеного випливає, що у правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди: не позивач доводить наявність вини відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. Правом надання заперечень на позов відповідач не скористався, а за наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення матеріальної шкоди у повному обсязі. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині суд виходить із наступного. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини. Згідно положень ст.23 ЦК України моральна шкода визначена, як така, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.3 та 5 своєї Постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п.9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що позивач не в повній мірі обґрунтував зазначену оцінку моральної шкоди саме в розмірі 10000,00 гривень, так як не надав суду відповідних доказів щодо характеру та обсягу страждань, яких зазнав, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) саме на суму позову в цій частині, тому враховуючи факт належності позивачу майна та його пошкодження, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і з відповідача [PERSON] підлягають стягненню 5000,00 гривень в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди у звязку із пошкодженням майна. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві, пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, доданих до позовної заяви, необхідно стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати в сумі 551,20 гривня за оплату судового збору за позовну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, та 551,20 гривня за оплату судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: partial