Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

01.04.2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що відповідно до контракту від 22.03.2012 року , який було укладено з нею роботодавцем - міським головою Клепом Є.В. , вона була прийнята на посаду директора Комунального підприємства « Міська служба єдиного замовника» Горлівської міської ради , строк дії якого визначений в 1 рік, але розпорядженням міськголови № 04/102 «о» від 01.03.2013 року контракт з нею було розірвано достроково , підставою такого рішення стало одноразове грубе порушення трудових обов*язків - п.1 ст.41 КЗпП України. Не погодившись з даним розпорядженням, вважає своє звільнення незаконним , посилаючись на те, що відповідач 1 - міський голова в своєму розпорядженні про дострокове розірвання контракту зазначив підставою доповідну записку заступника міського голови Ісакова В.В., при цьому з текстом самої доповідної записки її не ознайомили, жодних пояснень не зажадали , більш того, з тексту самого розпорядження вона не змогла зрозуміти, яке саме порушення трудової дисципліни стало підставою для такого рішення міського голови. Згідно до умов контракту , укладеного між нею та міським головою , дійсно передбачена можливість його дострокового розірвання у випадку одноразового грубого порушення керівником підприємства законодавства чи обов*язків , передбачених контрактом , в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки ( понесені збитки,виплачено штрафи і т.д.). Жодних негативних наслідків очолюване нею підприємство -КП « Міська служба єдиного замовника» (відповідач 2) не зазнало, тому вважаючи таке розпорядження таким , що не відповідає вимогам чинного Кодексу законів України про працю , просить скасувати оспорюване розпорядження. Але, оскільки термін дії контракту закінчувався 22.03.2013 року , вона не має наміру поновлюватись на роботу, тому просить змінити формулювання причин звільнення на п.2 ст.36 КЗпП України. Крім того, зазначила, що в день її звільнення її трудова книжка залишалась у відповідача 2 і до моменту звернення з даним позовом до суду вона її не отримала , і нинішнє керівництво підприємства відмовляється видати їй трудову книжку , тому просить зобов*язати відповідача 2 видати їй трудову книжку , а також стягнути з обох відповідачів в солідарному порядку на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу відповідно до вимог ч.3 ст.235 КЗпП України та 10000 грн. на рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй відповідачам, так як маючи таке формулювання причин її звільнення, вона не могла ніде працевлаштуватись та отримати статус безробітного та отримувати державну допомогу. Незаконне звільнення негативно вплинуло на її самопочуття , почуття власної гідності, був порушений звичний спосіб її життя. В подальшому позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги, в останнє - просила суд стягнути з обох відповідачів в солідарному порядку на її користь 44836 грн.08 коп. - середній заробіток за час вимушеного прогулу та визнати незаконним оспорювань розпорядження, конкретизувавши яке саме формулювання звільнення має бути зазначене в трудовій книжці та в розпорядженні. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі , підтвердивши вище зазначені обставини. Представник відповідача 1 - Горлівського міського голови Клепа Є.В. , що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, позов не визнав, посилаючись на те, що підставою для дострокового розірвання контракту, укладеного між [PERSON] та міським головою Клепом Є.В. явилась доповідна записка заступника міського голови Ісакова В.В., який зазначив, що [PERSON] не виконувались умови трудового контракту , які слід « кваліфікувати як одноразове грубе порушення обов*язків ,передбачених контрактом, що призвели до негативних наслідків для підприємства яке виразилось в тому, що позивачка своїми діями призвела очолюване нею підприємство до фінансової неспроможності і поставила під загрозу саме його існування» , оскільки неодноразово за рішеннями Господарського суду Донецької області з КП « СЄЗ» стягувалось на користь КП « Компанія Вода Донбасу» заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення, а [PERSON], як керівник підприємства, не вжила ніяких заходів « щодо розв*язання проблеми , не надала міській раді пропозицій про можливі шляхи зміни договірних відносин , що призводить до того, що аналогічні позови пред*являються до комунального підприємства і надалі». Крім того зазначив, що відповідачем 1 наказ про звільнення позивачки не видавався, а було прийняте лише оспорюване розпорядження про дострокове розірвання контракту з нею , а запис про звільнення не вносився в трудову книжку, так як трудова книжка знаходилась на зберіганні в КП « СЄЗ», тому вважає, що «ініціатива власника має місце ( розпорядження про розірвання контракту), а наказу про її звільнення - немає»,тобто розпорядження міського голови про звільнення [PERSON] не видавалось , а тому і позовні вимоги стосовно зміни формулювання звільнення та стягнення грошових коштів на рахунок відшкодування моральної шкоди та суми середнього заробітку не ґрунтуються взагалі на вимогах закону, в зв*язку з чим просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача 2 - Комунального підприємства « Міська служба єдиного замовника» взагалі вважає, що позов до підприємства поданий безпідставно, так як відповідач 2 не приймав рішення ані про призначення на посаду [PERSON], ані про її звільнення , тому вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. В подальшому розгляд справи закінчено у відсутності представників відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи повідомлені належними чином. Представник відповідача 1 надав до суду заяву про відкладання розгляду справи, справу закінчено розглядом по суті без присутності представників відповідачів згідно ст..77 ЦПК України. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України законодавець визначив, що контракт є особливою формою трудового договору , в якому строк його дії , права, обов*язки і відповідальність сторін ( в тому числі матеріальна) , умови матеріального забезпечення і організації праці працівника ,умови розірвання договору , в тому числі дострокового ,можуть бути встановлені угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Укладання контракту з [PERSON] відбулось на підставі вимог Закону України « Про місцеве самоврядування» , де зазначено, що в повноваження сільського,селищного,міського голови входить призначення на посаду, звільнення з посади керівників відділів,управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ, організацій ,що належать до комунальної власності … ( п.10 ч.4 ст.42 Закону). Перелік працівників , наведених у п.1 ст.41 КЗпП України є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Ст.40 КЗпП України визначені підстави для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника. Ст..41 КЗпП України визначені і інші підстави для розірвання трудового договору з працівниками з ініціативи власника. Відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний з працівником у разі одноразового грубого порушення трудових обов*язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності . Як вбачається з тексту рішення Горлівської міської ради № V/60-22 від 29.01.2010 р. КП « Міська служба єдиного змовника» створена у зв*язку з ліквідацією ряду комунальних підприємств міста, а у зв*язку з реорганізацією діяльності КП та надання додаткових контрольних функцій з балансоутримання було затверджено нову редакцію статуту . Відповідно до статуту дане підприємство створене рішенням Горлівської міської ради ( надалі « Власник») № V/36-21 від 26.09.2008 р., дане підприємство є об*єктом комунальної власності територіальної громади міста Горлівки і підзвітне та підконтрольне міській раді. Відповідно до умов контракту , укладеного між позивачем та відповідачем 1 , як роботодавцем , роботодавець має право достроково звільнити керівника у випадку порушень законодавства та умов контракту ( п.п.2.2 контракту). Керівник може бути звільнений з посади, а контракт достроково розірвано у разі однократного грубого порушення законодавства чи обов*язків, передбачених контрактом в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки ( понесені збитки,виплачені штрафи і т.д.). Відповідно до роз*яснень ,що містяться в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» , вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов*язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставини, за яких його вчинено, яку завдано ним ( могло бути завдано) шкоду. При цьому законодавець зазначає, що в даній ситуації має бути доведеним причинно- наслідковий зв*язок між вчиненим одноразовим порушенням трудових обов*язків і шкідливими наслідками , які спричинило або могло спричинити це порушення. І разом з цим мають бути додержані інші загальні вимоги трудового законодавства України. Так , відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення , не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв*язку з тимчасовою не працездатністю або перебування у відпустці. При цьому дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців із дня вчинення проступку. Крім того, згідно з вимогами ст..149 ЦПК України до прийняття рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов*язків у нього мають бути витребувані письмові пояснення. Ще однією важливою обставиною при звільненні за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України є зазначення в рішенні власника як фактичних, так і юридичних підстав для звільнення. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, підставою для дострокового розірвання контракту з позивачкою стала доповідна записка заступника Горлівського міського голови Ісакова В.В.. про те, що [PERSON], як керівник КП « Міська служба єдиного замовника», уклала договір постачання води безпосередньо її споживачами , виконуючи рішення виконкому міської ради з КП « Компанія Вода Донбасу», але не забезпечила належний стан водопровідних мереж в підвалах житлових будинків , що призвело до різниці показників загального лічильника на будинку з квартирними приладами обліку споживання води громадянами , що потягло за собою стягнення за декількома рішеннями Господарського суду Донецької області в 2012 році значних сум з КП « СЄЗ» на користь КП « Компанія Вода Донбасу» ( розпорядження міського голови Клепа Є.В. № 04/102 «о» від 01.03.2013 року ). При цьому в самому розпорядженні не міститься посилань на те, яке саме одноразове грубе порушення допустив керівник підприємства, і які негативні наслідки це потягло. Як пояснила в судовому засіданні позивач , в чому саме полягало її порушення , вона не знала аж до самого розгляду її позову в суді ,і було з*ясовано тільки з документів, якими обґрунтовував відповідач 1 свої заперечення, так як з жодними доповідними записками заступника міського голови вона не була ознайомлена , та від неї не витребували будь-яких пояснень, а акти про те, що вона відмовилась надати пояснення , не відповідають дійсності. Відповідач 1 закидає позивачці бездіяльність, яка виразилась в тому, що вона , як керівник підприємства « не вжила будь-яких заходів щодо розв*язання проблеми, не надала міській раді пропозиції про можливі шляхи зміни договірних відносин» , що не відповідає дійсності та спростовується доказами , наданими позивачкою суду ( листуванням між [PERSON], як керівником підприємства, та міським головою з приводу виниклої ситуації ). Також, навіть , якщо припустити, що діями позивачки спричинено значні негативні наслідки для очолюваного нею підприємства, то такі наслідки існували протягом 2012 -2013 років, про що свідчать надані суду відповідачем 1 доповідна записка заступника міського голови та його заперечення на позов , тому вважати що то було одноразове грубе порушення трудових обов*язків не можна, так як такі дії були триваючими протягом певного періоду і не були одноразовими. Тому , з огляду на зазначене вище , суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування оспорюваного розпорядження та такими, що підлягають задоволенню. Так як на момент звернення з зазначеним позовом до суду і на момент розгляду справи судом дія строкового контракту закінчилась 22.03.2013 року, і ні одна із сторін не бажає його продовження, то суд приходить до висновку про те, що слід змінити формулювання звільнення [PERSON] з з « у зв*язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов*язків ,згідно з пунктом 1 статті 41 КЗпП України» на « у зв*язку із закінченням строку дії контракту згідно п.2 ст.36 КЗпП України» ,зазначити дату звільнення 22 березня 2013 року. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству , у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі ,орган, який розглядає трудовий спір ,зобов*язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника ,орган , який розглядає трудовий спір , одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах ,передбачених частиною другою цієї статті. Як вбачається з пояснень в судовому засіданні самої позивачки, трудову книжку вона не отримала в день видання оспорюваного розпорядження, тому і ставила питання в позові про спонукання відповідача 2 повернути їй трудову книжку. Трудову книжку вона знайшла в серпні 2013 року в своїй поштивій скриньці, при цьому жодних записів стосовно достроковості розірвання контракту або інших підстав розірвання контракту книжка не містила. Крім того, зазначила, що вона зверталась на підприємства міста з метою працевлаштування, до своїх знайомих, але їй в цьому було відмовлено з огляду на негативну підставу розірвання з нею контракту, зате жодних належних доказів , які б цей факт могли підтвердити суду не надала. Крім того, в своєму позові остання зазначила, що із-за такої негативної підстави розірвання з нею трудового контракту, вона не змогла стати на облік в центрі зайнятості для отримання статусу безробітного, між тим в судовому засіданні остання заявила, що « не бачила сенсу звертатись до центру зайнятості , так як формулювання розірвання контракту були негативними, тому вона й через центр зайнятості не змогла б працевлаштуватись». Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше ,як за зверненням фізичної чи юридичної особи , в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 та ст..60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається , як на підставу своїх вимог або заперечень . Таким чином засада змагальності у цивільному судочинстві, є засадою особистої автономії сторін у цивільному судочинстві. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без їх волі на те суперечить суті та природі цивільних прав, які особа здійснює вільно на власний розсуд. Тобто законодавець зобов*язує кожну із сторін надати такі докази на підтвердження конкретних обставин, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, і не можуть підтверджуватись іншими доказами ( допустимість доказів). Оскільки жодних доказів , належність і допустимість яких ніким неоспорена , позивачкою та її представником на обґрунтування позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , де б мотивами відмови і якими конкретно фізичними або юридичними особами їй було відмовлено в працевлаштуванні з огляду на формулювання розірвання з нею трудового контракту, суду не надано , то суд вважає, що в цій частині позову [PERSON] слід відмовити. Як вбачається з матеріалів цивільної справи відповідачем 2 не видавались розпорядження та будь-які накази про звільнення позивача, то і позовні вимоги до відповідача 2 суд вважає безпідставними з огляду на вище зазначене. Згідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган відшкодовує працівникові моральну шкоду, якщо порушення його прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв*язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка зазначила, що , як керівник підприємства, вона отримувала біля трьох тисяч грн. щомісячної заробітної плати , а після її розірвання з нею трудового контракту, вона , маючи вік 54 роки, не змогла працевлаштуватись, пенсійного віку вона ще не досягла , тому засобів для існування не мала, крім того, вона змушена була звертатись до суду за захистом свого порушеного права , що потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тому з урахуванням ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди , вимог розумності і справедливості , суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині, стягнувши з відповідача 1 - Горлівського міського голови Клепа Є.В. на користь [PERSON] на рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. В іншій частині позову слід відмовити. Питання судових витрат вирішити відповідно до ст..88 ЦПК України.

Outcome: partial