Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 26.09.2008 року між нею та акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON]», укладено кредитний договір №04/08. Відповідно до останнього АТ «Індустріально-експортний банк» надало позивачці кредит у розмірі 46 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені цим договором, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 25.09.2023 року. В цьому договорі вказано, що кредит надавався на придбання та ремонт нерухомого майна - приміщення торгового комплексу загальною площею 40,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Коломия, вул.С.Стрільців, 39, Івано-Франківської області. Повернення кредиту здійснюється частинами щомісячно до 15 числа місяця, наступного за періодом нарахування процентів, відповідно до графіку погашення, що є Додатком №1 до цього договору. Позивачка вважає, що оскільки кредит їй надано на споживчі цілі, то до правовідносин, що виникли між сторонами, слід застосовувати Закон України «Про захист прав споживачів», на виконання вимог ст.11 якого постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідно до п.1.1 цих Правил вони розроблені з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Вказані Правила також регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (в тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Пунктом 2.4 Правил передбачено, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення із наведеною в п.2 цих Правил інформацією. Позивачка стверджує, що нею не було підписано жодних документів, якими б її було ознайомлено з наведеними у вказаних Правилах умовами кредитного договору, що свідчить про те, що відповідач порушив як її права на достовірну інформацію щодо вартості кредиту, реальної процентної ставки за кредитом, розміру щомісячних платежів, що не могло не вплинути на її об'єктивний свідомий вибір при укладенні даного кредитного договору, так і вимоги чинного законодавства України. Крім того, детальний розпис вартості кредиту не складався та позивачці як позичальнику не надавався. Після укладення кредитного договору позивачці видано його копію та Додаток №1 до нього, тобто графік погашення суми кредиту. З останнього вбачається, що кожного місяця позивачці слід повертати кредит в сумі 255, 56 доларів США. Фактично, на час розгляду даної справи нею вже повернуто кредиторові суму кредиту, що підтверджується відповідними квитанціями. Тому позивачка, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 236 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року в справі 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», просить визнати вищевказаний кредитний договір недійсним. Позивачка в судове засідання не з'явилась. Її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, а також зазначив, що в процесі розгляду даної справи предстаником відповідача [PERSON] до письмових заперечень проти позову долучено копію розрахунку реальної ставки процентів, який нібито підписаний позивачкою, і який можна розцінювати як надання інформації про сукупну вартість вказаного кредиту. Однак, насправді позивачка такого документу не підписувала. Тому її представник вважає, що слід повторно виребувати від відповідача оригінал вказаного додатку до заперечень, і в подальшому за допомогою почеркознавчої експертизи підтвердити фіктивність даного підпису. На підставі наведеного представник позивачки просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав, вказаних в підготованих ним письмових запереченнях. Зокрема, кредитний договір та додаткові угоди до нього підписані позивачкою на кожній сторінці. Своїм підписом позичальник підтвердила факт своєї згоди з усіма умовами договору, добровільно погодилася на його укладення, здійснювала погашення отриманого кредиту, не оскаржила та не розірвала цей договір до подачі даного позову, що свідчить про те, що вона вважала цей договір справедливим. Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що вони бажали його укласти, і таке укладення відповідало внутрішній волі сторін. При укладенні договору позичальнику були відомі всі умови договору та не існувало жодних обставин, які б примусили її прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах. При підписанні цього договору банком як кредитором дотримано всі передбачені чинним законодавством вимоги, а позичальнику були відомі всі умови договору, вона була належним чином проінформована про ризики та умови кредитування. Представник відповідача також зазначає, що твердження позивачки про те, що даний кредит є споживчим та непідписання нею документів про сукупну його вартість, не відповідає дійсності, оскільки в п.8.3 оскаржуваного договору сторони погодили, що позичальник підтверджує, що цей договір не містить будь-яких умов, які можуть розцінюватись як несправедливі та в повному обсязі ознайомлена зі змістом Закону України «Про захист прав споживачів», всі положення якого позичальнику цілком зрозумілі, а в п.8.4 цього договору сторони передбачили, що позичальник попередньо отримала від банку в письмовому вигляді інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Повідомлена інформація повністю відповідає умовам даного договору і є зрозумілою для позичальника. Позичальник не має жодних претензій до банку з приводу повноти, достовірності та відповідності умовам договору вказаної інформації. Позичальник ознайомлена з інформацією про умови кредитування, сукупною вартістю кредиту, вартістю всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань позичальника (п.8.5 кредитного договору, Додаток №2 до цього договору). Крім того, вказаний кредитний договір не є споживчим в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та вищевказаних Правил, на які посилається позивачка, а відтак дія цих нормативно-правових актів не поширюється на спірні правовідносини. П.2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується використати кредит виключно за таким цільовим призначенням: з метою придбання та ремонту нерухомого майна. Та обставина, що кредит надавався саме для здійснення комерційної діяльності, підтверджується також долученими до заперечень копіями анкети-заяви на кредит (комерційна іпотека) та рішенням роздрібного кредитного комітету банку від 19.09.2008 року про видачу кредиту на розвиток бізнесу під заставу комерційної нерухомості. Представник відповідача також просить взяти до уваги його прохання, висловлене в цих запереченнях, про застосування наслідків пропуску позовної давності у разі, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість позовних вимог, адже позивачка як позичальник знала про факт укладення оспорюваного кредитного договору з дати його підписання (з 26.09.2008 року), а тому саме з цієї дати обчислюється строк, протягом якого вона могла звернутися до суду за захистом свого права. Отже, 3-річний строк позовної давності сплив 26.09.2011 року, а позивачка звернулася з даним позовом в листопаді 2015 року, тобто поза межами вказаного строку. Вказаний представник також зазначив, що оригіналу вказаного представником позивачки та витребуваного судом додатку до письмових заперечень у відповідача немає і представник відповідача визнає, що цього документу взагалі не існує. В звязку з цим відсутні підстави для призначення почеркозначної експертизи з метою спростування підпису позивачки у вказаному додатку. При цьому [PERSON] не може пояснити причини долучення попереднім представником відповідача [PERSON], який на даний час вже не є працівником відповідача, копії вказаного додатку. Тому представник відповідача [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог або за пропуском строку позовної давності. Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а згідно з ч.3 ст.215 останнього якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати, необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року « Про практику застосуваня судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України , та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). П. 8 вказаної постанови № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що 26.09.2008 року між позивачкою та акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» укладено вищевказаний кредитний договір №04/08, відповідно до якого вказаний кредитор на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання ( придбання та ремонт вищевказаного нерухомого майна) надав позивачці як позичальнику кредит у розмірі 46 000 доларів США. Строк кредитування з 26.09.2008 року до 25.09.2023 року. (а.с.5-10). Судом встановлено, що правонаступником АТ «Індустріально-експортний банк» є ПАТ «Креді [PERSON]» і цього не заперечується сторонами. Відповідно до п. 4.2.1. вказаного договору проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою у розмірі 13,5 річних. Відповідно до п.5.1 договору позивачка зобовязалася повернути кредит частинами щомісячно до 15 числа місяця, наступного за періодом нарахування процентів, відповідно до графіку погашення, що є Додатком №1 до цього договору (а.с. 11). Пунктом 8.3 договору передбачено, що позичальник підтверджує, що цей договір не містить будь-яких умов, які можуть розцінюватись як несправедливі та в повному обсязі ознайомлена із змістом Закону України «Про захист прав споживачів», всі положення якого позичальнику цілком зрозумілі. Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 даного Закону послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а відповідно до п.22 цієї ж частини споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до п.п. 8.4, 8.5 оспорюваного кредитного договору позичальник попередньо отримав від банку в письмовому вигляді інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Повідомлена інформація повністю відповідає умовам даного договору і є зрозумілою для позичальника. Позичальник не має жодних претензій до банку з приводу повноти, достовірності та відповідності умовам договору вказаної інформації. Позичальник ознайомлений з інформайцією про умови кредитування, сукупною вартістю кредиту, вартістю всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань позичальника (Додаток №2 до цього договору). В п.3 «Інформація про бізнес позичальника» анкети-заяви на кредит (комерційна іпотека), оформленої позивачкою, вказано вид дільності - надання перукарських послуг, а в п.8 даної анкети-заяви «Характеристика комерційної нерухомості, що надається в іпотеку», вказано, що предметом даної іпотеки є вищевказане комерційне приміщення, його призначення салон-перукарня (а.с.117-119). Судом встановлено, що 19.09.2008 року роздрібним кредитним комітетом АТ «Індекс банк» прийнято рішення №254/3 про видачу кредиту на розвиток бізнесу під заставу комерційної нерухомості (а.с.116). На підставі наведеного суд приходить до висновку, що отриманий позивачкою за оспорюваним договором кредит не є споживчим, а таким, що надавався на здійснення нею підприємницької дільяності. Тому її покликання на порушення кредитором вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вищезазначених Правил суд вважає безпідставними. Не заслуговують на увагу і інші доводи позивачки про порушення її прав як сторони оспорюваного договору при його укладенні, оскільки вони спростовуються її ж власними твердженнями про те, що на даний час вона фактично повернула отриману суму кредиту, тобто протягом кількох років визнавала і виконувала свої кредитні зобовязання, а також вищевказаними положеннями оспорюваного договору, на які звернув увагу представник відповідача. Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Однак, стороною позивачки вказаних вимог закону не виконано. Тому суд вважає позовні вимоги безпідставними і саме в звязку з цим в їх задоволенні слід відмовити. На підставі ст.ст. 509, 526, 530, 628, 1050, 1054 ЦК України, ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» та,

Outcome: dismissed