Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

У серпні 2016 року, із подальшим уточненням позовних вимог, [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 10 квітня 2008 року між [PERSON] та АКБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11331749000, за умовами якого відповідач повинен був сплачувати обумовлені договором платежі. Виконання зобов'язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою, а також порукою. Однак умови вищевказаного кредитного договору відповідач не виконував, що призвело до виникнення заборгованості й відповідно на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.08.2010 року видано виконавчий лист № 2-858/2010 та в подальшому 2 вересня 2015 року Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 48607471 щодо виконання виконавчого листа № 2-858/2010 від 19.08.2010 року. Також вказував, що 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за умовами якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісії, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором № 11331749000 від 10.04.2008 року відступлено ТзОВ «Кей-Колект», а тому на підставі ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 08.07.2015 року замінено сторону виконавчого провадження у вищевказаному виконавчому провадженні на нового кредитора (стягувача), а саме на ТОВ «Кей-Колект». Оскільки рішення суду [PERSON] також не було виконано й у примусовому порядку, він як поручитель, на користь нового кредитора ТОВ «Кейт- Колект» сплатив 200056,36 грн., у зв'язку із чим в подальшому між ним та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про припинення зобов'язання передаванням відступного та отримано довідку №135-21972 від 05.07.2016 року про повне виконання за боржника зобов'язань за кредитним договором. В подальшому, 22.07.2016 року Першотравневий ВДВС Чернівецького міського управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Посилаючись на вказане, зокрема на повне виконання зобов'язань за кредитним договором замість боржника, а також норми матеріального права, просив стягнути з на свою користь з [PERSON] кошти в сумі 200056,36 гривень, а також на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні витрати, три відсотки річних від суми просточеного зобов'язання та судові витрати. Крім того, в рахунок погашення відповідачем суми боргу просив звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER], що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10.04.2008 року приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу [PERSON] шляхом продажу даної квартири з прилюдних торгів на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна визначеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з'явилися, подали на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Крім того, зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON], будучи неодноразово повідомлений судом про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився та причини своєї неявки суду не повідомив. Так, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Разом з тим, ураховуючи вказане, а також відсутність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін, однак підстав для ухвалення заочного рішення згідно вимог ЦПК України не знаходить. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось безтехнічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 квітня 2008 року між [PERSON] та АКБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11331749000 в іноземній валюті на суму 38 400 доларів США. За умовами даного договору відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання щодо використання кредиту на зазначені у цьому Договорі цілі, а також повернути одержаний кредит та сплатити нараховані Банком проценти та інші платежі у порядку та терміни, встановлені договором (п. 4.1). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами укладено договір іпотеки №82642 від 10.04.2008 року, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку АКБ «УкрСиббанк» нерухоме майно: однокімнатну квартиру під [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER], що належить [PERSON] на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 10 квітня 2008 року [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 2752 (п.1.1). Крім того, також з метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, також було укладено й договір поуки, за умовами якого поручителем виступив [PERSON] У зв'язку із невиконання [PERSON] своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором утворилась заборгованість й відповідно з метою її стягнення в примусовому порядку, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення суми боргу в солідарному порядку із боржника та поручителів. На підставі виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці від 19 серпня 2010 року виконавчого листа № 2-858 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, 02.09.2015 року відкрито виконавче провадження ВП №48607471 про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 324540,03 гривень, пені в розмірі 914,64 гривень, неустойки - 500 гривень, судового збору в розмірі 1700 гривень та витрат на ІТЗ - 120 гривень (а.с. 12). В подальшому, а саме 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу за № 1, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передав у власність ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за кредитним договорами, у тому числі й за кредитним договором, укладеним 10 квітня 2008 року між [PERSON] та АКБ «УкрСиббанк» № 11331749000. При цьому, умовами договору факторингу визначено, що до ТОВ «Кейт-Колект» переходять права вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» у дату відступлення й відповідно у ТОВ «Кей-Колект» виникло право вимагати від боржників і їх гарантів виконання усіх зобов'язань за первинними договорами і договорами забезпечення (п. 3.1). Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором було виконано в добровільному порядку позивачем, як поручителем, що підтверджено довідкою ТОВ «Кей-Колект» за вих. № 135-21973 від 05.07.2016 року, зі змісту якої убачається, що за кредитним договором № 11331749000 від 10.04.2008 року здійснено наступні платежі: 05.10.2015 року - 221,65 доларів США, 25.10.2015 року - 385,71 доларів США, 29.06.2016 року - 1708,65 доларів США, 30.06.2016 року - 1967,46 доларів США, 01.07.2016 року - 1619,22 доларів США, 01.07.2016 року - 2239,67 доларів США (а.с. 13) та згідно довідки № 135-21972 від 05.07.2016 року, станом на 02.07.2016 року [PERSON] за кредитним договором № 11331749000 від 10.04.2008 року не має заборгованості перед ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 14). В подальшому, на підставі постанови державного виконавця Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області ВП № 48607471 від 22.07.2016 року, виконавче провадження закінчено у зв'язку із виконанням в повному обсязі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці (а.с. 15). Крім того, згідно умов договору № 11331749000/735834 від 23.06.2016 року про припинення зобов'язання передаванням відступного, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON], з дати отримання ТОВ «Кей-Колект» грошових коштів у гривневому еквіваленті 7500 доларів США, припиняються зобов'язання, які визначені кредитним договором № 11331749000 (п. 2.1). Також згідно умов даного договору ТОВ «Кей-Колект» зобов'язалось після отримання відступного в розмірі 7500 доларів США, надати документи для зняття обтяження з майна, яким забезпечене виконання зобов'язання по кредитному договору особі, яка виконала зобов'язання по даному договору тільки йому та на його письмову вимогу, а саме: лист-повідомлення про виключення іпотеки, лист-повідомлення про зняття заборони (п. 2.4). Таким чином, позивач [PERSON], сплативши ТОВ «Кей-Колект» грошові кошти у гривневому еквіваленті 7500 доларів США, припинив зобов'язання, які виникли на підставі кредитного договору № 11331749000 від 10.04.2008 року й відповідно у позивача виникло право вимоги до боржника [PERSON] Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилаючись на виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON], просив стягнути з відповідача на свою користь в порядку регресу сплачені кошти в рахунок виконання кредитного зобов'язання та погашення суми боргу за кредитом, а також звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок суми боргу. Так, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно вимог ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. До пред'явлення вимоги кредитора поручитель має право виконати зобов'язання, забезпечене порукою, з власної ініціативи. При цьому, відповідно до вимог ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. За змістом вказаної норми право зворотної вимоги одного із солідарних боржників до іншого виникає, коли такий боржник погасив борг повністю. Ознакою регресного зобов'язання є його самостійний, незалежний від основного договору характер, а також те, що воно виникає лише після припинення основного договору. Крім того, відповідно вимог ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Зазначені наслідки наступають у разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою (ч.2 ст. 556 ЦК України) за умовами виконання зобов'язання поручителем у відповідності до умов договору поруки. З матеріалів справи убачається, що позивач виконав грошове зобов'язання самостійно, а тому він має право зворотної вимоги про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів, яке виникло у нього саме з моменту сплати боргу в повному обсязі й відповідно з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 200 056 гривень 36 копійок. Однак, вимога позивача в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляції не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Так, ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому, частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2759цс15). За таких обставин, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків, суд приходить до висновку, що вимоги ст. 625 ЦК України не застосовуються до стягнення коштів в порядку регресу, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Щодо вимог [PERSON] в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER], належній [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу посвідченого 10 квітня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу [PERSON] шляхом продажу даної квартири з прилюдних торгів на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна визначеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії судового розгляду, у рахунок погашення суми боргу в порядку регресу, то суд приходить до наступного. Так, суб'єктами іпотечних правовідносин Закон України «Про іпотеку» визначає іпотекодавця та іпотекодержателя. Зокрема, відповідно до положень ст. 1 вказаного Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов'язанням, а іпотекодавцем особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. При цьому, положеннями ст. 12 Закону визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Також слід зазначити, що згідно вимог ч. 2 ст. 11 Закону у разі задоволення вимог іпотекодержателя майновим поручителем за рахунок предмета іпотеки відносини між іпотекодержателем, який є кредитором, та іпотекодавцем припиняються, а в майнового поручителя при цьому виникає право регресу до боржника, отже, права кредитора за основним зобов'язанням набуває майновий поручитель. Ця норма узгоджується із п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК. Так, згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Разом з тим, положеннями ст. 513 ЦК України визначають, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Таким чином, право поручителя виникає з моменту уступки банком свого права вимоги до боржника Крім того, згідно вимог ст. 4 ЗУ "Про іпотеку", обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону, яка здійснюється в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень особою, на яку, відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою на підставі повідомлення іпотекодержателя. Відтак, взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону (ч.2 ст. 3 Закону України "Про іпотеку"), а тому право іпотеки у нового кредитора не виникне поки воно не буде зареєстроване в установленому законом порядку Також слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Таким чином, ураховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що відповідно до приписів ст. 182 ЦК України, норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також з огляду на те, що позивач у вищевказаних зобов'язаннях не був майновим поручителем, перехід прав іпотекодержателя до нового кредитора, зокрема до позивача [PERSON], підлягав державній реєстрації в установленому законом порядку і є необхідною умовою для переходу речових прав на майно передане в іпотеку, оскільки йдеться саме про перехід прав вимоги від попереднього до наступного іпотекодержателя. Разом з тим, позивачем не надано доказів про те, що ТОВ «Кейт-Колект» уступило поручителю свої права кредитора, які ґрунтуються на кредитній угоді з боржником (відповідачем), у тому числі й за договором іпотеки. При цьому, як убачається з наявних у матеріалах справи доказів, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дані про реєстрацію за [PERSON] як новим іпотекодержателем переходу прав від попереднього іпотекодержателя ТОВ «Кейт-Колект» до наступного іпотекодержателя, відсутні. Крім того, як убачається зі змісту договору № 11331749000/735834 від 23 червня 2016 року, укладеного між ТОВ «Кейт-Колект» та [PERSON], сторони дійшли згоди про припинення первісних зобов'язань боржника на підставі кредитного договору шляхом передачі суми відступного в розмірі 7 5000 доларів США та подальшим прощенням іншої частини суми боргу й відповідно про припинення зобов'язань, які виникають за кредитним договором, а також зобов'язань, які забезпечували виконання основного зобов'язання, у тому числі й тих, які виникали з договору іпотеки ( п. 2.1 договору). За таких обставин, враховуючи вищевказане, а також те, що між сторонами фактично виникли зобов'язальні відносини суброгації, які ведуть лише до заміни кредитора в існуючому зобов'язанні в обсязі фактичного виконаного поручителем грошового зобов'язання, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок стягнення боргу в порядку регресу. Також на підставі ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] понесених останнім та документально підтверджених судових витрат в справі, а саме сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2000 гривень 56 копійок. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial