Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернувся до суду з позов до [PERSON] (далі по тексту -Відповідач) третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 23.11.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі,від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] .Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано. Зазначає, що відповідачка чинить йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з сином. Відповідач свої батьківські обов`язки не виконує, про фізичний, духовний та моральний розвиток свого сина не піклується. [PERSON] одружилась з [PERSON] , вони мають спільну дитину. Вказує, що в відповідачка та її чоловік не працюють, останній зловживає алкоголем, притягувався до адміністративної відповідальності. Зазначає, що в сім`ї відповідача його сина били, коли забирав дитину до себе, виявляв на його на тілі синці та подряпини. Вказує, що дитина знаходиться на його утриманні. Вважає, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, нею та її чоловіком створені умови, які шкодять інтересам його сина, у зв`язку із чим він звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2021 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 20.01.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 28.04.2021 р. відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на наступне. Рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 26.03.2017 р. №466 встановлено батькові[PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , [INFO] . Відповідачем дане рішення виконується у повному обсязі. Зазначає, що позивач не проявляв належної уваги до спілкування із сином, участі в його виховані не брав. Вказує, що у позивача наявна заборгованість по аліментам на утримання їх спільного сина. В перші вихідні вересня 2020 р. позивач забрав дитину та до сьогоднішнього дня відповідач не знає де перебуває її син. Позивач обмежує її в спілкуванні з дитиною. Вказує, що з 08.11.2017 р. перебуває в шлюбі з [PERSON] , в їхній сім`ї будь-якого фізичного та психологічного насильства щодо сина не вчинялось. Вона забезпечує дитині всі необхідні умови та приділяє увагу його вихованню, фізичному та духовному розвитку. В даному шлюбі у неї народились сина [PERSON] та донька [PERSON] . Вимога позивача про позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх спільного сина виникла на підставі особистих неприязних стосунків. 08.09.2021 р. представник позивача подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій спростовує обставини викладенні у відзиві та наполягає на задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просили суд їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи та надав висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 23.11.2013 р. сторони, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . (а.с.14) Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано. (а.с.13) Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2017 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] [INFO] у розмірі 1 228 грн., починаючи з 15.11.2016 р. і до повноліття дитини. Рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 26.03.2017 р. №466 встановлено батькові[PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , [INFO] , а саме: перші та треті вихідні місяця по суботах та неділях з 10-00 до 13-00 та з 16-00 до 18-00, з необов`язковою присутністю матері дитини та з урахуваннями обставин, які можуть виникнути.(а.с.17) Як вбачається із матеріалів справи, після розірвання шлюбу сторони припинили проживати однією сім`єю, дитина залишилась проживати з відповідачем у м. Черкаси. На день розгляду справи в суді дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №3/02-3612 від 30.11.2021 р., орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] [INFO] . З Висновку вбачається, що дитина [PERSON] [INFO] проживає разом з батьком [PERSON] та його громадянською дружиною за адресою: [ADDRESS] . З вересня 2020 р. дитина перебуває на утриманні позивача. З Висновку вбачається, що [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини зазначила, що батько забрав дитину і вона не має змоги спілкуватися з сином, чим обмежує її права щодо виховання та спілкування з дитиною. Згідно з Висновком, [PERSON] в силу своїх можливостей та обставин, що склалися, не ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини [PERSON] [INFO] , та випадків жорсткого поводження її з дитиною не зафіксовано. Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітнього сина[PERSON] [INFO] . Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав позбавлення матері та/або батька батьківських прав. Як убачається зі змісту позовної заяви, а також пояснень представника позивача в судовому засіданні, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. В судовому засіданні представник відповідача наголошував, що відповідач бажає приймати участь у вихованні сина, проте батьком дитини чиняться перешкоди у її спілкуванні з дитиною, оскільки між сторонами виникли конфліктні відносини.Від виконання своїх батьківських обов`язків відповідач не ухилялась. Відповідач заперечує проти позбавлення її батьківських прав. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи вбачається, що сторони мають конфліктні відносини між собою. Відповідач не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та забезпеченню дитини, однак позивач не надає можливості спілкуватися з дитиною, чим перешкоджає добровільному виконанню матір`ю своїх обов`язків. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з дитиною. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Батько, який проживає разом з дитиною не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Згідно з ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Однак доказів з точки зору їх належності, достовірності та достатності, на підтвердження безумовно винної поведінки відповідачащодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини суду не надано,а тому підстави для позбавлення її батьківських прав відсутні. Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII). Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення та заперечення учасників справи, враховуючи поведінку позивача в розрізі даних правовідносин та відповідача,

Outcome: dismissed