Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

У серпні 2018 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Виконавчого комітету Металургійної районної у місті Кривому Розі ради, треті особи [PERSON], [PERSON]про визнання права власності на нерухоме майно, частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 січня 1979 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. 27 травня 1980 року [PERSON] та [PERSON] придбали 2/5 (дві п'яті) частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Лузіною Р.П. та зареєстровано в реєстрі за № 2062. Однак, в зазначеному договорі купівлі-продажу житлового будинку нотаріус не зазначив адреса місце розташування житлового будинку. Після того, як нотаріус вчинив правочин, договір купівлі продажу зареєстрував в КП ДОР «Криворізьке БТІ», що підтверджується Реєстраційним посвідченням, виданим 03 червня 1980 року. За відомостями КП ДОР «Криворізьке БТІ», власником житлового будинку по [ADDRESS] належить [PERSON] та підставою набуття права власності є договір купівлі продажу від 19 січня 1979 року, посвідчений державним нотаріусом Лузіною Р.П.. Позивач зазначає, що оскільки будинок був набутий в шлюбі, то він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач також зазначає, що відповідно до записів у новій домовій книзі він є власником частини спірного домоводіння. [INFO] померла його дружина, [PERSON]. Після смерті дружини [PERSON], спадкоємцем першої черги, є [PERSON] як її чоловік, також діти .- син [PERSON] та донька [PERSON]. Спадщину прийняв лише [PERSON]. Понолітні діти, заяв про прийняття спадщини не подавали. Однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про справо на спадщину на тій підставі, що у документі, який посвідчує право власності на частку житлового будинку, не зазначено адресу місцерозташування цього житлового будинку. Тому позивач вимушений звертаюся до суду з вказаною позовною заявою. В судове засідання представник позивача не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Заперечень проти заочного розгляду справи, до суду не надходили. Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем знаходженн, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людиниу справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Треті особи [PERSON] та [PERSON] проти позову не заперечують, просять суд задовольнити позов у повному обсязі, просять суд розглянути справу без їх участі, про що надали суду відповідні заяви. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. 19 січня 1979 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу [NUMBER] від 19 січня 1979 року, видане відділом РАЦС Центрально-Міського району м. Кривого Рогу, актовий запис № 47. (а.с. 9). 27 травня 1980 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), був укладений договір купівлі продажу 2/5 (дві п'яті) частки житлового будинку, житловою площею 56,40 кв.м., корисною площею 91,30 кв.м., що складається з : коридору 2-1 пл., 2,70 кв.м., коридор 2-2 пл. 8,90 кв.м, кімната 2-3 пл. 12,0 кв.м, кімната 2-4 пл. 13,50 кв.м, кухня 2-5 пл. 5,50 кв.м., сарай Б, посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Лузіною Р.П. та зареєстровано в реєстрі за № 2062. ( а.с. 13- 17) Однак, в зазначеному договорі купівлі-продажу житлового будинку не зазначена адреса місцерозташування житлового будинку, не зазначено що житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до реєстраційного посвідченням, виданого 03 червня 1980 року Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку зареєстрований Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 7 доп, сторінка № 30, запис № 46943, власником частини будинку зазначений [PERSON]. ( а.с. 18). Згідно до довідки від 20.08.2018 року за №164359 виданої КП ДОР «Криворізьке БТІ» власником 2/5 житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], відповідно до договору від 27 травня 1980 року посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Лузіною Р.П. Відповідно до домової книга для прописки громадян будинку [ADDRESS], в 2/5 частини вказаному будинку зареєстрована [PERSON]. (а.с. 19-20). Такім чином, суд робить висновок, що [PERSON], 27 травня 1980 року за договором купівлі продажу купив 2/5 частини будинку по [ADDRESS] На вказану обставину вказує, реєстрація права власності за вказаною адресою, площа частини житлового будинку, реєстрація за вказаним житловим будинком. Враховуючи положення ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, який діяв на час набуття у власність вказаного будинку з господарчими побудовами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічна позиція щодо застосування вказаної норми Кодексу про шлюб та сім'ю міститься в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 9 вересня 2009 р. Згідно ст. 24 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права, володіння, користування і розпорядження цим майном, а відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містить і Сімейний Кодекс України, що набрав чинності з 01.01.2004 року. Відповідно до ст.60СК України майно, придбане подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності. Згідно пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. При спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, це може бути зроблено також після відкриття спадщини та спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст.16 ЗУ «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від [INFO], виданого Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпопетровській області, актовий запис № 761 ( а.с. 10). У відповідності до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцяґми першої черги за законом є чоловік (дружина) спадкодавця а також батьки та діти спадкодавця. [PERSON], як її чоловік, також діти - син [PERSON] та донька [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. У відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. [PERSON], прийняв спадщину, оскільки сумісно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Треті особи - діти спадкодавця, син [PERSON] та донька [PERSON], заяв про прийняття спадщини не подавали, а тому вважаються такими, що не прийняли спадщину. Позивач - [PERSON]. звернувся до нотаріуса але нотаріус своєю постановою від 08.08.2018 року мені відмовила на тій підставі, що у документі, який посвідчує моє право власності на частку житлового будинку, не зазначено адресу місцерозташування цього житлового будинку, відсутній факт належності мені, [PERSON] 2/5 часток (двох п'ятих) часток саме житловго будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], та йому рекомендовано звернутися до суду. ( а.с.21). Відповідно до положень ст.16 ЦК Укаїни, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Вище наведені норми діючого законодавства є підставою для задоволення позовних вимогах в повному обсязі. На підставі викладеного, та

Outcome: approved