Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

У липні 2015 року позивач предявила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права власності на квартиру [ADDRESS] з підстав того, що вона несе тягар обовязків з утримання майна та оплати комунальних послуг також і за проживання відповідача, який зареєструвався зі згоди колишнього власника квартири [PERSON] з 2011 року, однак ніколи не проживав у квартирі, речей його у житловому приміщенні немає і проживає він в іншому місці, тому позивач просила суд усунути їй перешкоди в користуванні власністю квартирою №149 по пр. Кірова, 14 в м. Дніпропетровську, визнати таким, що втратив право користування цією квартирою та зняти з реєстрації за цим місцем проживання. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав. Третя особа Кіровський РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, свого представника не направив, у поданій суду заяві клопотав про розгляд справи у їх відсутності з ухваленням рішення відповідно до вимог закону, що у відповідності зі ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без його участі. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду відповідно до ст.74-77 ЦПК України, в судове засідання не зявився, свого представника до суду не направив, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого за відсутності заперечень з боку позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що з 1975 року проживає у [INFO], в подальшому приватизувала цю квартиру і 04 червня 2015 року подарувала квартиру на підставі договору [PERSON], проте у 2011 році вона на прохання своєї племінниці зареєструвала у квартирі її онука [PERSON], коли він вступив на навчання до ПТУ до досягнення ним повноліття, проте він в квартирі ніколи не проживав, жив у гуртожитку училища, лише навідувався іноді в гості, а останні декілька років взагалі поїхав в інше місце, де проживає невідомо, зв?язку з ним ніякого немає, і востаннє вони бачились приблизно у 2011-2012 роках. Суд, вислухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи позовної заяви в межах заявлених вимог, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Встановлено судом, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-512 (а.с.9-10), що узгоджується з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 липня 2015 року (а.с.21-22). За даними довідки адресно-довідкового підрозділ ГУ ДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 20 липня 2015 року відповідач зареєстрований в [INFO] з 20 липня 2011 року (а.с.23). В цій же квартирі зареєстрована і [PERSON], про що свідчить довідка КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР від 30 червня 2015 року №4867 (а.с.12). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі щонайменше з 2012 року по даний час, тобто станом на серпень 2015 року, про що свідчать акти обстеження квартири, складені мешканцями будинку та посвідчені КП «ЖГ Кіровського району» ДМР від 23 квітня 2015 року, від 06 серпня 2015 року, які долучені до матеріалів справи (а.с.11, 29) та узгоджується з показами свідка. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Одночасно судом встановлено, підстави для користування спірною квартирою згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача відсутні, оскільки такий з позивачем не укладався, а відповідач, прав користування як член сімї власника житла за ст. 405 ЦК України не набував. Також, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України), про що також розяснював Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відтак, належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованим після 2012 року у квартирі позивача, створює їй перешкоди у здійсненні прав власника, в тому числі, в майновому утриманні житла, за користування яким позивач несе витрати і за відповідача, тому права позивача за ст. 16 ЦК України підлягають захисту в судовому порядку з ухваленням рішення про усунення перешкод у здійсненні прав власника та визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою №149 по пр. Кірова, 14 у м. Дніпропетровську зі зняттям відповідача з реєстрації за цим місцем проживання. В порядку розподілу судових витрат згідно зі ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача.

Outcome: approved