Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

01 серпня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON], в якому просив суд, з урахування уточнень від 26 серпня 2014 року, поновити його на посаді генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» та допустити негайне виконання рішення суду. В обґрунтування позовних вимог, позивач в позовній заяві послався на те, що 30 вересня 2009 року [PERSON], згідно із наказом № 262-к/к від 29 вересня 2009 року було прийнято на посаду виконуючого обов'язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська». 26 січня 2010 року згідно з наказом № 27 к/к від 26 січня 2010 року позивача призначено на посаду генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська». Як зазначає позивач, у липні 2014 року він дізнався, що його було звільнено з посади генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» 30 липня 2010 року за п. 5 ст. 40 КЗпП України згідно з наказом №233 к/к від 30 липня 2010 року. З наказом про його звільнення позивач не згоден, вважає його винесеним незаконно. Причиною звільнення позивача є порушення п. 5 ст. 40 КЗпП України. Позивач вказує, що звільнення за цим пунктом можливе, якщо працівник унаслідок тимчасової непрацездатності (не враховуючи відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами) відсутній на роботі понад чотири місяці поспіль або понад установлений законодавством більш тривалий строк, протягом якого за ним зберігається місце роботи (посади) за певних захворювань. Натомість, згідно довідки з лікарняного листка, позивач перебував на лікарняному менше, ніж чотири місяці поспіль, як цього вимагає п. 5 ст. 40 КЗпП України. Крім того, згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В порушення вищенаведених норм трудового права, ДП «ВК «Краснолиманська» в день звільнення не видала позивачу належно оформлену книжку, а також не видала копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, як зазначає позивач, його не було ознайомлено з копією наказу, чим було грубо порушено його трудове право, проголошене Конституцією України та КЗпП України. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, обґрунтовуючи свою правову позицію тим, що вони не є належним відповідачем по справі, а також тим, що стороною позивача було пропущено строк позовної давності, у зв'язку з чим остання просила суд його застосувати. Крім того, представник відповідача пояснила, що жодних порушень з боку підприємства при звільненні позивача допущено не було, з огляду на що вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими та просить суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників сторін, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 29 вересня 2009 року наказом Міністерства вугільної промисловості України № 262-к/к [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 30 вересня 2009 року, за його згодою, до укладення контракту з керівництвом цього підприємства в установленому порядку (а.с. 95). 26 січня 2010 року наказом Міністерства вугільної промисловості України № 27 к/к [PERSON] було призначено на посаду генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на умовах укладеного контракту як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір (а.с. 96). 26 січня 2010 року з позивачем було укладено контракт, як з генеральним директором ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», відповідно до якого [PERSON] наймається (призначається) на посаду генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на термін з 26 січня 2010 року по 26 січня 2015 року (а.с. 85 - 92). Відповідно до умов даного контракту керівник, який уклав цей контракт, є повноважним представником підприємства під час реалізації повноважень, функцій, обов'язків підприємства, передбачених актами законодавства, статутом підприємства, іншими нормативними документами; здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом. Згідно довідки комунального лікувально - профілактичної установи Родинської міської лікарні від 25 квітня 2014 року, [PERSON] перебував на лікуванні в період з 01 квітня 2010 року по 30 липня 2010 року з перервою (а.с. 106). 30 липня 2010 року наказом Міністерства вугільної промисловості України у зв'язку з нез'явленням на роботі генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» [PERSON] протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності з 29 березня 2010 року, останнього було звільнено із займаної посади за п. 5 ст. 40 КЗпП України. Контракт, укладений з [PERSON] від 26 січня 2010 року № 1, вважається розірваним на підставі підпункту г) пункту 25 цього контракту (з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом) (а.с. 97). Підставами для звільнення в наказі зазначені: лист ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 27 липня 2010 року № 01/11-1984, службова записка Управління кадрів та трудових ресурсів від 28 липня 2010 року № 01-03/01-612. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, КЗпП України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 5 - 1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов'язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. З огляду на норми чинного законодавства України, що врегульовують спірні предмет, зважаючи на позовні вимоги, судом були встановлені наступні обставини та суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Як було встановлено судом, [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з нез'явленням на роботі позивача, як генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». З аналізу наказу про звільнення [PERSON] від 30 липня 2010 року вбачається, що останній був відсутній на роботі в період з 29 березня по 30 липня 2010 року, що стало причиною його звільнення. Спростовуючи факт відсутності на роботі позивача понад чотири місяці, в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю та в обґрунтування незаконності звільнення [PERSON] з займаної посади, у судовому засіданні його представниками було надано довідку з медичного закладу, відповідно до якої останній перебував на лікарняному в період з 01 квітня 2010 року по 30 липня 2010 року з перервою, тобто менше ніж понад чотири місяці підряд, як того вимагає п. 5 ст. 40 КЗпП України, з якою ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» пов'язує звільнення позивача. Крім того, на підтвердження відсутності позивача на робочому місці понад чотирьох місяців підряд, ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» табель робочого часу [PERSON] до суду не надала. З огляду на встановлене суд робить висновок, що стороною відповідача не було доведено правомірність винесеного наказу, що зумовлює обов'язок суду поновити права працівника на працю шляхом його поновлення на роботі у ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». Роблячи такий висновок суд виходив також з того, що підставами для звільнення в наказі зазначені: лист ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 27 липня 2010 року № 01/11-1984, службова записка Управління кадрів та трудових ресурсів від 28 липня 2010 року № 01-03/01-612, які представником відповідача не було надано до суду, що вказує на недоведеність тверджень представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову. Також, в контексті спірних правовідносин представником відповідача не було надано суду, як того вимагає ст. 149 КЗпП України, письмові пояснення позивача, які повинні бути у нього зажадані, про причини відсутності [PERSON] на роботі поспіль чотирьох місяців. Дана обставина свідчить про грубе попрання процедури звільнення працівника з роботи, що зумовлює необхідність поновлення трудових прав [PERSON] у спосіб викладеному ним у позові. До того, як було пояснено у судовому засіданні представниками позивача, стороною відповідача були проігноровані вимоги ст. 47 КЗпП України щодо не ознайомлення [PERSON] з наказом про його звільнення та не видано в день звільнення трудової книжки, яку останній отримав лише в 2014 році. Правильність такого висновку підтверджується самим наказом про звільнення [PERSON] на якому відсутня відмітка про ознайомлення та отримання позивачем його копії. Акту про відмову [PERSON] в отримання наказу чи трудової книжки відповідач не надав. При цьому, стороною відповідача не було надано суду витягу з книги записів трудових книг, на підтвердження своєчасності її повернення позивачу. Також суд вважає за необхідне зазначити наступне. В судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про заміну їх підприємства, як неналежного відповідача по справі, з огляду на те, що спірний наказ про звільнення позивача з займаної посади був виданий Міністерством вугільної промисловості України. Відмовляючи в задоволенні даного клопотання суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Так, позивачем є особа, яка звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач виступає в якості активної сторони, оскільки саме він звертається із вимогою про відкриття цивільної справи з метою захисту своїх прав та інтересів. Відповідач, в свою чергу, є та процесуальна особа, яка на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до органу суду. Згідна ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. З огляду на викладене, та враховуючи думку сторони позивача, згідно якої останній вважає, що саме ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» є належним відповідачем по справі, а також враховуючи той факт, що суд самостійно позбавлений в праві змінювати відповідальну за позовом особу, клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню. Самостійних вимог до Міністерства вугільної промисловості України позивачем не заявляється. Крім того, в судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про застосування строків позовної давності до даних правовідносин, з урахуванням того, що наказ про звільнення [PERSON] з посади генерального директора було видано 30 липня 2010 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Дане клопотання також не може бути задоволено судом, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи, що вимоги позивача полягають в поновленні останнього на посаді генерального директора підприємства та відносяться саме до вимог поновлення особистих немайнових трудових прав, строк позовної давності не підлягає застосуванню. З огляду на процесуальне рівноправ'я учасників процесу, зважаючи, що обставини на які посилається позивач, останнім були доведені належними та допустимими доказами, а спірні обставини з боку відповідача спростовані не були, суд, виходячи з принципу змагальності та диспозитивності судового процесу, безпосередності дослідження доказів, приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, що вказує на необхідність їх задоволення. Тому, враховуючи встановлені чисельні порушення, допущені відповідачем при звільненні позивача з займаної посади, суд вважає за необхідне захистити конституційні праві позивача на працю та поновити останнього на посаді генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За змістом ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заснованими на Законі і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі розподілити пропорційно задоволеного позову, стягнувши з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави 243,60 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved