Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

01.04.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що він з 13.04.2020 року працював на посаді першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на підставі безстрокового трудового договору. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2021 року в цивільній справі № 761/13112/20, було поновлено на займаній ним посаді працівника, який раніше її обіймав та, як наслідок, згідно наказу в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві «Про звільнення [PERSON] » № 75к від 09.02.2021 року його було звільнено на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України (далі - Наказ). Вважає оскаржуваний наказ протиправним з огляду на наступне. Вказує, що він є батьком малолітньої дитини, вік якої менше року та на момент звільнення його з роботи він був єдиним працюючим членом сім`ї. Жодних пропозицій про переведення на іншу роботу від відповідача йому не надходило. У свою чергу, в Наказі не зазначені будь-які інші підстави його звільнення, в тому числі у зв`язку з відмовою від переведення на іншу роботу. Посилання на обставини, передбачені в ч. 2 ст. 40 КЗпП України взагалі відсутні в тексті наказу. Для з`ясування обставини про можливість його переведення на іншу роботу, роботодавець обмежився вивченням службової записки начальника кадрового підрозділу від 09.02.2021 року. Разом з тим, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві має два відокремлені підрозділи: Правобережне відділення та Лівобережне відділення. Однак, за наявними відомостями, зазначеними у вище згаданій службовій записці інформація про дві вакантні посади в Управлінні, станом на день звільнення з посади 09.02.2021 року, не враховує вакантних посад у даних відділеннях. При прийнятті рішення про звільнення його з посади, відповідач не вчинив жодних дій для з`ясування обставини про здобуту ним на день звільнення вищу освіту та керувався виключно матеріалами, наявними у кадровому підрозділі. Однак, навіть за можливої відсутності вакантних посад в Управлінні (його відділеннях), існувала можливість переведення його в інші робочі органи виконавчої дирекції Фонду, в тому числі на тимчасовій основі. Таким чином, його звільнення відбулося з грубим порушенням норм чинноо законодавства. Зауважує, що трудову книжку після звільнення він отримав 02.03.2021 року. Враховуючи наведене, просить суд визнати протиправним та скасувати оскаржуваний Наказ, поновити його на роботі на посаді першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з 09.02.2021 року, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто починаючи з 10.02.2021 року до дня поновлення на роботі. 28.05.2021 року від віповідача надійшов на адресу відзив на вищевказаний позов. В обгрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог зазначено, що до видання наказу про звільнення позивача, з метою дотримання вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, відділом по роботі з персоналом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві була перевірена наявність вакантних посад з урахуванням спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності [PERSON] . Однак, відсутність у позивача відповідної освіти та досвіду роботи, які б відповідали кваліфікаційним вимогам до вакантних посад, необхідних для нього і якісного виконання роботи, унеможливлювала переведення останнього на будь-яку із вакантних посад, навіть за його згодою. Висновку про відсутність можливості переведення [PERSON] на іншу посаду у відповідача, з огляду на кваліфікаційні вимоги до вакантних посад, роботодавець дійшов на підставі документів та відомостей наданих позивачем, які містилися в його особовій справі станом на дату звільнення. З огляду на зазначені обставини, що передували видачі Наказу про звільнення [PERSON] , відповідачем були вжиті належні та вичерпні заходи, спрямовані на виконання приписів ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Відтак, доводи позивача щодо обставин справи ґрунтуються на формальних твердженнях та припущеннях. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити. 12.10.2021 року представником позивача було подано відповідь на вищевказаний відзив, в якому зазначене наступне. Вказує, що саме протиправна бездіяльність відповідача - не здійснення повноважень передбачених ч. 2 ст. 40 КЗпП України, мала наслідком видання протиправного наказу про звільнення позивача. Зокрема, станом на 09.02.2021 року у Правобережному та Лівобережному відділеннях Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві була наявна 51 вакантна посада. Натомість, 09.02.2021 року, при прийнятті рішення про звільнення [PERSON] , відповідач керувався відомостями про наявність лише двох вакантних посад і не відповідність позивача кваліфікаційним вимогам до цих посад. Відтак, доводи сторони відповідача, викладені у відзиві вважає неспроможними, а тому позов просить задовольнити. 01.11.2021 року від відповідача надійшли заперечння на відповідь на відзив, в обгрунтування яких зазначено, що наведені стороною позивача посилання не спростовують факту вжиття Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві усіх вичерпних заходів, спрямованих на виконання приписів ч. 2 ст. 40 КЗпП України. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову посилаючись на доводи, які були викладені у відзиві на позовну заяву та заперечннях на відповідь на відзив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14.04.2020 року [PERSON] було призначено на посаду першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на безстроковій основі на підставі Наказу № 233к від 13.04.2020 року. Про дану обставину свідчить відповідний запис у трудовій книжці позивача. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2021 року в цивільній справі № 761/13112/20, було вирішено поновити [PERSON] , на роботі на посаді першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві та рішення в даній частині допущено до негайного виконання. 09.02.2021 року Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві в особі в.о. начальника Ксьондза С. було видано наказ «Про звільнення [PERSON] » № 75к, відповідно до якого позивача звільнено із посади першого заступника начальника Управління на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Згідно п. 6 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Тобто, поновлення [PERSON] , на посаді першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві згідно судового рішення, стало підставою звільнення [PERSON] із цієї посади. Позивач вважає його звільнення незаконним, оскільки таке відбулося із грубим порушенням приписів ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Зі змісту Наказу «Про звільнення [PERSON] » № 75к від 09.02.2021 року слідує, що причиною звільнення [PERSON] із посади першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві була скупність двох ознак, а саме: - поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; - неможливість перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Надаючи правову оцінку правовідносинам, які є предметом даного спору, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, факт поновлення на роботі [PERSON] на займаній позивачем посаді на підставі судового рішення сторонами не оспорюється. Разом з тим, неможливість перевести [PERSON] , за його згодою, на іншу роботу була встановлена Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві на підставі службової записки Начальника відділу по роботі з персоналом [PERSON] від 09.02.2020 року. Як вбачається із вищевказаної службової записки, відповідно до кваліфікаційних вимог головного спеціаліста юридичного відділу на цю посаду може бути призначена особа, що має вищу юридичну освіту та стаж роботи за фахом не менше двох років. Кваліфікаційні вимоги до кандидата на посаду головного спеціаліста відділу перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності включають наявність повної вищої освіти за спеціальністю «Лікувальна справа» та досвід практичної роботи за фахом не менше двох років. Згідно диплому [NUMBER] від 30.06.2015 року [PERSON] у 2015 році закінчив Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові України та здобув ступінь магістра за спеціальністю «Управління проектами» та кваліфікацію керівника проектів та програм. Враховуючи наведене та з урахуванням відсутності відповідного досвіду роботи, звільнення позивача за п. 6 ст. 40 КЗпП України визнано можливим. Отже, в основу для винесення оскаржуваного Наказу була покладена вищевказана службова записка Начальника відділу по роботі з персоналом Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві від 09.02.2020 року, якою було встановлена неможливість [PERSON] обіймати іншу роботу в Управлінні через відсутність кваліфікаційних вимог до вакантних посад. При цьому слід зауважити, що відсутність кваліфікаційних вимог [PERSON] була встановлена за двома вакантними посадами в Управлінні - головного спеціаліста юридичного відділу та головного спеціаліста відділу перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності. Відповідно до Статуту Фонду соціального страхування України, Положення про Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавчу дирекцію очолює директор. Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Зонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи. Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві має два відокремлені підрозділи: Правобережне відділення та Лівобережне відділення. За наявними відомостями, зазначена у згаданій вище службовій записці інформація про дві вакантні посади в Управлінні, станом на день звільнення [PERSON] з посади 09.02.2021 року, не враховує вакантних посад у Правобережному відділенні і Лівобережному відділенні Управління. Проте, як вбачається із листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві № 6730-11 від 15.09.2021 року «Про надання інформації», станом на 09.02.2021 року у Правобережному та Лівобережному відділеннях Управління існувала 51 вакантна посада. Вищевказана обставина, з урахуванням змісту службової записки Начальника відділу по роботі з персоналом Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві від 09.02.2020 року, свідчить про те, що наявні у відділеннях Управління 51 вакантні посади не були запропоновані позивачу на їх переведення за згодою позивача у зв`язку з поновленням [PERSON] на роботі на посаді першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві. У свою чергу, жодних доказів того, що кваліфікаційні вимоги кожної із даних посад не відповідали кваліфікації та досвіду роботи [PERSON] на момент його звільнення, стороною відповідача надано не було. Відповідно до ст. ст. 11, 12, 21, 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право рівного доступу до державної служби у своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі та сприятливі умови праці та на захист від безробіття, кожна людина без будь-якої дискримінації має право на рівну оплату за рівну працю. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, з також сприяння у збереженні роботи. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві від 09.02.2020 року при звільненні [PERSON] із посади першого заступника начальника, з урахуванням приписів п. 2 ст. 40 КЗпП України, відбулося із грубим порушенням вимог чинного законодавства, а тому заявлені останнім позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про його звільнення, а також про поновлення на роботі є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог ЗУ «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100), вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Згідно п. 2 Постанови № 100, - середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт іюбітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, ; нслугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних г идів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками г:чної роботи та вислугу років тощо. Судом встановлено, що з моменту звільнення позивача із посади першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві (10.02.2021 року включно) до дати розгляду даного спору судом (03.12.2021 року) складає 205 робочих днів. Як вбачається із довідки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві № 26 про середню заробітну плату (дохід) від 08.04.2021 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці його роботи в Управлінні (грудень 2020 року, січень 2021 року) склала 1269,52 грн. Отже, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті [PERSON] складає 260251, 60 грн. (з відрахуванням обов`язкових податків та зборів 209502, 54 грн.). (Розрахунок: 205 робочих дні х 1269,52 грн. = 260251,60 грн. (заробітня плата брутто); 260251,60 грн. - 18 % податки ПДФО - 15, % військовий збір = 209502,54 грн. (заробітня плата нетто). Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі. Також, суд, у відповідності до приписів ст. 430 ЦПК України, вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 26659, 92 грн. (з відрахуванням обов`язкових податків та зборів 21461, 24 грн.). (Розрахунок: 21 робочий день х 1269,52 грн. = 26659, 92 грн. (заробітня плата брутто); 26659, 92 грн. - 18 % податки ПДФО - 15, % військовий збір = 21461, 24 грн. (заробітня плата нетто). Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. За наведених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 908 грн. сплаченого останнім судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: approved