Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

01 квітня 2019 року АТ «Ідея Банк» в особі представника адвоката Олешек О.М. звернулося до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] та Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України, про звернення стягнення на предмет застави, який в подальшому було уточнено. В обґрунтування позову вказує, що 03 вересня 2012 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір № 910.17763, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 54153,42 грн, у тому числі на купівлю транспортного засобу ЗАЗ TF2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Строк користування кредитними коштами за договором до 03.09.2017. У зв`язку з невиконанням прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором за [PERSON] станом на 11.10.2014 (день його смерті) числиться заборгованість в сумі 37283,69 грн, яка складається з простроченого боргу 35590,91 грн, прострочених процентів 209,45 грн, інші штрафні санкції 1483,33 грн. Окрім того, у забезпечення виконання кредитних зобов`язань між [PERSON] та «Ідея Банк» було укладено договір застави вказаного транспортного засобу, який належав позичальнику. Проте всупереч зазначеному, та без письмової згоди позивача, заставодавцем було відчужено предмет застави, актуальним власником якого є [PERSON] . У зв`язку з порушенням [PERSON] прав та інтересів позивача протягом тривалого часу, на підставі невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором, та порушенням умов договору застави, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів з позовом про звернення стягнення на предмет застави, який належить [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором. Представник позивача Олешек О.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що предметом позову є звернення стягнення на предмет застави. На даний час він вибув з власності заставодавця [PERSON] і перебуває у власності [PERSON] . Вимоги про звернення стягнення на предмет застави у [PERSON] узгоджується Законом України «Про заставу» та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», які визначають, що у випадку відчуження предмету застави зареєстроване обтяження зберігає свою силу для нового власника у випадку наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про зареєстроване обтяження. Вказане кореспондує практика Верховного Суду. Обтяження банку на предмет застави було зареєстровано у листопаді 2011 року по жовтень 2016 року. Органи, які здійснювали реєстрацію/перереєстрацію не зобов`язані були здійснювати перевірку наявності обтяжень на відповідні транспортні засоби. На той час було два варіанти відчуження транспортного засобу - шляхом укладення договору купівлі-продажу, який посвідчувався нотаріусом (в такому випадку нотаріус перевіряє наявність обтяжень) та дешевший та швидший спосіб - за допомогою довідок-розрахунків, які оформлювалися установами, яким було надано відповідний дозвіл (такі установи не перевіряли наявність обтяжень) [PERSON] відчужив транспортний засіб, скориставшись цією процедурою. В свою чергу покупець [PERSON] , купуючи цей транспортний засіб не перевірила відомості з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, який є відкритим. ТОВ «Логістик Транс Сервіс» є тією установою, яка надавала посередницькі послуги з відчуження транспортного засобу. Разом з тим, Товариство не набувало у право власності автомобіль і не відчужувало належний йому транспортний засіб, вона лише оформляла процедуру. Товариство надавало послуги щодо оформлення довідки-рахунку, але не реєструвало за собою право власності. Транспортний засіб, що є предметом застави був відчужений безпосередньо [PERSON] . Правовідносини були між фізичним особами, тому відчуження не було результатом господарської діяльності. [PERSON] не мав права його відчужувати. Набувач вважається добросовісним у разі придбання майна, якщо в реєстрі відсутні відомості про обтяження майна. В даному випадку [PERSON] , не є добросовісним набувачем оскільки на час набуття у право власності вже було зареєстровано в Реєстрі обтяження. До [PERSON] як до актуального власника предмету застави перейшло зареєстроване обтяження. Тому заставодавцем є [PERSON] . Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача повторно направив клопотання про відкладення розгляду справи, проте жодного разу не додав до заяви підтвердження неможливості прибути у судове засідання. У зв`язку з вказаним, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Представник третьої особи Головного сервісного центру МВС у судове засідання не з`явився, направив до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів: 31.08.2012 - реєстрація транспортного засобу в торговельній організації на підставі довідки-рахунку ДПІ 46312 від 31.02.2012, ПрАТ «Вінниччина - Авто», власник [PERSON] ; 24.12.2013 - зняття з обліку для реалізації ТЗ, на підставі доручення виданого [PERSON] ; 27.12.2013 - вторинна реєстрація ТЗ, на підставі довідки - рахцнуцу № ВІА 229984 від 25.12.2013, ТОВ «Логістик-Транс Сервіс», власник [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали та обставини даної справи, перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №910.17763 від 03.09.2012 АТ «Ідея Банк» надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 54153,42 грн, тому числі на купівлю (фінансування купівлі) транспортного засобу ЗАЗ TF2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (а.с.9-10). Згідно розрахунку за кредитним договором №910.17763 від 03.09.2012 від 19.03.2019 числиться заборгованість в сумі 128066 грн, яка складається з простроченого боргу 35590,91 грн, прострочених процентів 42177,88 грн, строкових процентів 418,90, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань 48394,98 грн, інші штрафні санкції 1483,33 (а.с.32-35). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується довідкою Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області № 02-10/1130 від 08.08.2019 (а.с.128). 18.09.2019 до суду надійшла заява представника позивача про відмову в частині позовних вимог, в якій зазначено, що оскільки [PERSON] помер [INFO] , позивач вважає за можливе відмовитися від пред`явлених у даній справі позовних вимог в частині заборгованості за кредитним договором у розмірі 90782,31 грн, що є процентами за користування кредитними коштами та пенею, які були нараховані за кредитним договором вже після смерті [PERSON] . Так, за [PERSON] станом на 11.10.2014 (день його смерті) числиться заборгованість в сумі 37283,69 грн, яка складається з простроченого боргу 35590,91 грн, прострочених процентів 209,45 грн, інші штрафні санкції 1483,33 грн (а.с.176-179). На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21.09.2012 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено договір застави транспортного засобу №910.17763, згідно умов якого останній передав у заставу належний йому автомобіль ЗАЗ TF 2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] (а.с.24-25). Вказане рухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зі строком дії до 14.11.2017. Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №38765544 від 14.11.2012, до реєстру обтяжень рухомого майна внесено автомобіль легковий ЗАЗ TF 2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Термін дії обтяження - 14.11.2017. Відповідно до реєстраційної картки ТЗ вказаного автомобіля [PERSON] придбала даний автомобіль 27.12.2013 та є його власником на даний час (а.с.83-84). Як вбачається з письмових пояснень Головного сервісного центру МВС (а.с.80-82) та установлено в судовому засіданні, предмет застави перебував у власності [PERSON] , а потім у [PERSON] ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» є установою-посередником, яка оформлювала довідку-рахунок № ВІА 229984 від 25.12.2013, на підставі якої право власності на автомобіль перейшло від [PERSON] до [PERSON] . У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 587 ЦК України особа, яка володіє предметом застави, зобов`язана, якщо інше не встановлено договором: 1) вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави; 2) утримувати предмет застави належним чином; 3) негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави. Згідно з частиною другої статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. У Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено правовий режим обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору. За змістом статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження. Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет застави покладається на заставодержателя. Відповідно до вимог ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет застави у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом (стаття 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»). Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормами чинного законодавства позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 березня 2013 року(справа № 6-10цс13). Як передбачено п.2 §2 Договору застави транспортного засобу 910.13791 наступні застави, відчуження, заміна, обтяження предмету застави будь-якими зобов`язаннями (оренда, лізинг, найм, безоплатне користування, спільна діяльність тошо), передача права керування ТЗ третім особам, переміщення ТЗ за межі території України здійснюється Заставодавцем тільки за письмовою згодою Заставодержателя. Згідно даних Головного сервісного центру МВС спірний автомобіль належав [PERSON] та був знятий з реєстрації 24.12.2013, на підставі довідки - рахунку 27.12.2013 власником автомобіля стала [PERSON] (а.с.83-84). Судом встановлено, що відомості про оформлення застави було внесено у Державний реєстр обтяжень рухомого майна 14 листопада 2012 року, а реєстрація предмету застави за новими власниками відбулась 127.12.2013, тобто на момент відчуження предмета застави без згоди банка, було чинним та діяло зареєстроване у встановленому законом порядку обтяження рухомого майна у виді заборони відчуження. Твердження, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного автомобіля, який вона придбала та зареєструвала у спосіб та порядок, що передбачені чинним законодавством, є неспроможними, оскільки відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Питання дотримання порядку реєстрації транспортних засобів під час здійснення неодноразових відчужень автомобіля без згоди заставодержателя, банку, не спростовує його права на задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Відчуження майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень не припиняє заставу, а тому вона зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду №555/661/16-ц від 30 травня 2018 року. Оскільки відповідно до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 14 листопада 2012 року, тобто до придбання [PERSON] вказаного транспортного засобу, внесено запис про відповідне обтяження спірного автомобіля на підставі договору застави із забороною здійснення його відчуження, то відповідач [PERSON] не може посилатися на добросовісність його набуття. За вимогами ст.9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов`язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п`яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Як встановлено судом, спірний транспортний засіб в порушення договору застави та ст.9 зазначеного вище Закону, відчужений без згоди заставодержателя і без письмового повідомлення про це обтяжувача. Оскільки банк не надавав згоди на відчуження предмета застави, та станом на момент придбання автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна наявні відомості щодо його обтяження, тому [PERSON] не є добросовісним набувачем майна. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про заставу», ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст.ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року (справа № 6-7цс13) та від 19 листопада 2014 року (справа № 6-168 цс14). Згідно п. 2 §5 Договору застави транспортного засобу 910.13791, звернення стягнення та предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі. За положеннями ч. 2 ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема: заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. При цьому, вимоги позивача про вилучення предмета застави та передачу в управління банку на період до його реалізації є саме такими заходами. Крім того, у п.1 §3 Договору застави транспортного засобу 910.17763 передбачено, що заставодержатель має право вилучити предмет застави, разом з документами та ключами до нього, в заставодавця та/або в третіх осіб, де б та в кого б він не знаходився, й передати його на зберігання на майданчик заставодержателя або сторонньої організації (особи) - зберігача, та/або зняти реєстраційні номери з ТЗ, у разі настання будь-якої з обставин, передбачених п.1 §5 Договору та/або у випадку порушення заставодавцем вимог п.5 §5 Договору, а також управляти ним та зберігати його за рахунок заставодавця та до усунення порушень чи обставин, які стали підставою вилучення предмету застави. Таким чином, хоча повноваження заставодержателя щодо вилучення предмета застави та передачі його в управління банку врегульовано п. 1 § 3 договору застави, однак для того, щоб державний виконавець при виконанні рішення суду, згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», вилучив у боржника транспортний засіб і передав його на зберігання стягувачу, це повинно бути зазначено у рішенні суду. Отже, вимоги щодо звернення стягнення на предмет застави та вилучення його у відповідача [PERSON] з передачею його на період реалізації підлягають задоволенню. Також представник відповідача подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Щодо цієї заяви, суд зазначає наступне. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у п.92 своєї постанови від 28.03.2018 (справа №444/9519/12 провадження №14-10цс18) вказала, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору [PERSON] мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та сплати процентів 03 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Як вбачається з виписки по рахунку [PERSON] здійснив останній щомісячний платіж 03 жовтня 2014 року. Згідно Додатку №1 до кредитного договору наступний щомісячний платіж [PERSON] повинен був здійснити 03.11.2014. Тому строк позовної давності повинен відраховуватися від листопада 2014 року. Проте, відповідно до п. 9 параграфу 10 Кредитного договору № 910.17763 Банк та позичальник [PERSON] збільшили строк позовної давності для стягнення боргу до п`яти років. Тобто строк позовної давності в даному спорі - листопад 2019 року. Проте, позивач звернувся до суду з позовом 01 квітня 2019 року. Оскільки строк позовної давності до основної вимоги (стягнення заборгованості) не сплив, то до додаткової вимоги (звернення стягнення на заставлене майно) також не закінчився. Позивач звернуся до суду в межах строків позовної давності, а отже у задоволенні заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності слід відмовити. Також позивач просить судові витрати покласти на відповідача. В матеріалах справи наявна квитанція, якою підтверджується сплата судового збору у розмірі 1921,00 грн (а.с. 1). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено у повному обсязі, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1921,00 грн.

Outcome: approved