Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

У березні 2018 року Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до Ель-Айсамі Сахар за участю третьої особи: [PERSON], згідно якої просив: витребувати у Ель-Айсамі Сахар на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 999,73 кв.м., розташовану по провулку Кордонному, 22-а в м. Одесі, кадастровий номер 5110137500:54:006:0224. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2007 року № 2а-1425/07 за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, площею 999,73 кв.м., яка розташована по провулку Кордонному в м. Одесі, для індивідуального дачного будівництва. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 3941 від 26.07.2007 року, вказану земельну ділянку відчужено на користь [PERSON]. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу № 11971 від 21.10.2009 року, вказану земельну ділянку відчужено на користь громадянки [PERSON] Ель-Айсамі Сахар. Позивач зазначив, що власником спірної земельної ділянки, у тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності в межах населених пунктів, та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки у власність відповідачу, у звязку з чим вважає, що з комунальної власності територіальної громади м. Одеси, безпідставно та без волі власника, вибула земельна ділянка, яка в даному випадку підлягає витребування з чужого незаконного володіння на користь позивача. Представник позивача та прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст.15 ЦК\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст.16 ЦК\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першоюстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Судом встановлено, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2007 року по справі № 2а-1425/07 за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, площею 999,73 кв.м., яка розташована по провулку Кордонному у м. Одесі, для індивідуального дачного будівництва, зобовязано Одеське міське управління земельних ресурсів Держкомзему України та Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, площею 999,73 кв.м., яка розташована по провулку Кордонному у м. Одесі, для індивідуального дачного будівництва, у відповідності до розробленого ліцензованою підрядною організацією, товариством з обмеженою відповідальністю «Геоконсалтинг», технічного звіту по топографо-геодезичним вишукуванням земельної ділянки, у якому визначена ця земельна ділянка. На підставі вказаної постанови суду [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 112157, реєстраційний номер 010750500953 від 04.07.2007. Також установлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 3941 від 26.07.2007, вказану земельну ділянку відчужено на користь [PERSON] та видано державний акт АЕ №664955, реєстраційний номер 010750501371 від 03.09.2007 року. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу № 11971 від 21.10.2009 вказану ділянку відчужено на користь громадянки [PERSON] Ель-Айсамі Сахар. Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 118714043 від 28.03.2018 року. Згідно з ч. 1 ст. 14 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є обєктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Частиною 2 ст. 78 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю надувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним.. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Згідно зі ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно з чч. 1 та 2ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з частинами 2,3\~ст. 116 ЗК України\~набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з ч.5 вказаної статті\~Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування\~за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування\~лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У відповідності до ч.1\~ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності в користування передбачено ст. 123 Кодексу. П.34\~ст.26\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» встановлює, що вирішення питань у сфері регулювання земельних відносин є винятковою компетенцією Одеської міської ради. Відповідно до\~ст. 12 ЗК України\~до виключної компетенції Одеської міської ради належить розпорядження землями територіальної громади м. Одеси. На підставі\~ст. 125 ЗК України\~право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Відповідно до\~ст. 126 ЗК України\~право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених\~Конституцією України,\~Земельним кодексом України\~та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~та п. 2 ч.1 ст.3\~, ст..\~321 ЦК, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 152 ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина 3\~статті 388 ЦК). Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1\~статті 388 ЦК\~власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1\~статті 388 ЦК. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої\~статті 388 ЦК України).За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до приписів частини 5\~статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~від імені та в інтересах територіальних громад права субєкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5\~статті 60 цього Закону\~визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада. При цьому, статтею 19 Конституції України\~визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Територіальна громада міста Одеси, як власник спірного обєкта нерухомості, делегує Одеській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, у її інтересах, виключно в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тобто, воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Як встановлено судом, Одеська міська рада не приймала рішень щодо відчуження спірної земельної ділянки. Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, і позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований\~Законом України№ 475/97-ВР від 17липня1997року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України (ст.ст.\~14,\~19 Конституції України). Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що витребування спірного майна на користь територіальної громади з володіння громадянки [PERSON] Ель-Айсамі Сахар відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі норми\~статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. При цьому, суд звертає увагу, що відповідач не позбавлена можливості звернутись до органів держаної власності та оформити свою право на земельну ділянку у порядку та згідно вимог чинного земельного законодавства. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Заступника прокурора Одеської області, який дії в інтересах держави в особі Одеської міської ради, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбаченихЦПК Українивипадках. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved