Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до суду, неодноразово уточнивши свої позовні вимоги, просив визнати дії відповідача щодо відмови у видачі коштів позивача - протиправними, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти в сумі 550,13 грн. та зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити проведення фінансових операцій по картрахункам в гривні [NUMBER] та [NUMBER], відкритих на ім'я [PERSON] відповідно до Правил Міжнародних платіжних систем, та стягнути судові витрати на послуги адвоката [PERSON] у розмірі 3 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є клієнтом КБ «ПриватБанк» з 2013 року, в якому ним відкрито поточні карткові рахунки в гривні та депозити у іноземній валюті. 10 вересня 2015 року помітив, що існують обмеження по роботі його рахунків. Після звернення до оператора кол-центру позивач дізнався про те, що всі його рахунки заблоковано. Відповідач не попередив позивача про зміни умов обслуговування та блокування карткових рахунків. Позивач неодноразово звертався до відповідача для врегулювання виниклого спору, проте повністю врегулювати виниклий спір не вдалося. Відповідач повернув кошти з депозитних рахунків та поточного карткового рахунку № [NUMBER], проте не відновив фінансових операцій по картрахункам у гривні № [NUMBER] та [NUMBER] , не повернув коштів з карткового рахунку [NUMBER]. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалення нового рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Виходячи з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Місцевим судом вірно встановлено, що [PERSON] являється клієнтом банку КБ «ПриватБанк» з 2013 року та на його ім'я в даній банківській установі відкрито ряд рахунків, а саме: -№ [NUMBER] залишок 2203,55 грн.; -№ [NUMBER] залишок 550,13 грн. та депозитні рахунки, а саме: -№ [NUMBER] в Євро згідно договору № SAMDNWFD0070604598400, оформленого 01.05.2015 року, залишок станом на 23.05.2016 року в сумі 110,8 євро; - [NUMBER] в доларах США згідно договору № SAMDNWFD0070714071000, оформленого 12.07.2015 року, залишок станом на 23.05.2016 року в сумі 82,54 доларів США. 03.09.2015 року банком було ініційовано проведення службового розслідування. За результатами проведеного розслідування встановлено, що за допомогою терміналів самообслуговування на належну позивачеві картку [NUMBER] невідомою осообою вносились банкноти з ознаками значного зношення/пошкодження, а саме були забруднені синім розчином. Після поповнень картки грошовими коштами, позивач за допомогою кас відділень банку та банкоматів знімав з даної картки для виплат кошти( а.с.54). На підставі висновку службового розслідування від 03.09.2015 року, банківською установою було призупинено здійснення видаткових операцій з використанням платіжної картки ( електронного платіжного засобу), держателем якого є [PERSON] На думку банківської установи нею здійснено зупинення проведення фінансових операцій [PERSON] через вчинення незаконної фінансової операції з отримання коштів шахрайським способом на свою користь, у відповідності до п.2 ч. 1 ст. 16 (невідповідність фінансової операції характеру та змісту діяльності клієнта) та ст. 17 Закону України "Про запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаннях злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму". Відмовляючи у позові районний суд послався на те, що дії відповідача узгоджуються із законодавством, відповідач має право прийняти рішення про призупинення здійснення операцій з використанням певного спеціального платіжного засобу, за наявності обставин, що можуть свідчити про незаконне використання спеціального платіжного засобу, та вважав такі обставини встановленими в ході розгляду справи. Між тим, із таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, оскільки він дійшов його внаслідок невірного застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 1066 ЦК України банк має право користуватися грошовими коштами на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Закон України "Про запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», на який посилається місцевий суд втратив чинність з 05.02.2015 року, тобто до виникнення спірних правовідносин, таким чином, місцевим судом неправильно застосовано норму матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», який набрав чинності 06.02.2015 року, суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов'язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов'язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб'єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб'єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється лише на два робочих дні з дня зупинення (включно). Між тим, зупинені операції по рахунках [NUMBER] та № [NUMBER], відкритих на ім'я [PERSON] з 03.09.2015 року та до цього часу не відновлені. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). Із справи вбачається, що позивач підписав анкету - заяву на отримання договору про надання банківських послуг( а.с.134-145). Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про підписання позивачем умов та правил надання банківських послуг розташованих на офіційному сайті ПАТ КБ « ПриватБанк». За таких обставин місцевий суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів відповідач, підписуючи заяву. Зазначена правова позиція висловлена в постанові ВСУ № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року. Крім того, відповідачем не надано будь-яких доказів щодо здійснення [PERSON] шахрайських операцій. Також відсутні відомості щодо звернення банку до правоохоронних органів. Задоволення банком своїх потреб за рахунок коштів позивача, що не підтверджується у внесудовому порядку та за відсутності належним чином оформлених зобов'язань відповідними рішеннями суду, не ґрунтується на принципі справедливості добросовісності і чесності. Виходячи з наведеного, а також приймаючи до уваги те, що будь-яких законних підстав для вчинення відповідачем здійснених ним вищезазначених дій не встановлено, колегія суддів вважає дії Банку з блокування платіжних карт позивача неправомірними, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 88 ЦПК, тому стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 17.10.2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи що позов задоволено повністю слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за подачу позову 974,40 грн. та за подачу апеляційної скарги 1071,84 ( 974,40*110%), а всього 2046,24 грн. на користь держави. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України « Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в редакції від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до вимог ст. 86 ЦПК України поверненню підлягають лише належним чином підтверджені понесені витрати. В матеріалах справи міститься копія квитанції про оплату послуг адвоката на суму 3000 грн. ( а. с. 118).

Outcome: approved