Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

У жовтні 2016 року до суду звернулись [PERSON], [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі Відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», (далі - Відповідач 2), [PERSON] (далі - Відповідач 3), Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» (далі Відповідач 4), [PERSON] (далі - Відповідач 5), треті особи Приватний нотаріус [PERSON], Приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсними цивільно-правових угод та витребування майна з незаконного володіння, та уточнивши в подальшому позовні вимоги, просили визнати недійсним [PERSON] факторингу № 2 від 13.02.2012 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» у частині передачі прав вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 06.12.2006 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]; визнати недійсним [PERSON] відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстрованому у реєстрі під № 649-650, у частині передачі прав вимоги за Договором іпотеки про передачу в іпотеку нежитлового приміщення горища, загальною площею 188,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] та Договором іпотеки про передачу в іпотеку квартири № 5, загальною площею 88,5 кв.м. та квартири № 5 загальною площею 55,9 кв.м., що знаходяться за адресою: : м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]; витребувати від [PERSON] нежитлове приміщення горища загальною площею 188,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6, яке було набуто нею на підставі Договору купівлі-продажу від 20.10.2016 року щодо реалізації нежитлового приміщення горища, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], серія та номер 5685 шляхом здійснення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення горища, загальною площею 188,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6 за [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення горища, загальною площею 188,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6, зареєстрованого на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31965330 від 20.10.2016 року приватного нотаріуса [PERSON]; витребувати від [PERSON] квартиру № 5, загальною площею 88,5 кв.м. , що розташована за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6 , набутої нею за Договором купівлі-продажу від 09.02.2016 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 323 шляхом здійснення державної реєстрації права власності на квартиру 3 5, заальною площею 88,5 кв.м. , що розташована за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6 за [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру № 5, загальною площею 88,5 кв.м. , що розташована за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6. На обґрунтування позовних вимог Позивачі зазначили, що 06 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено [PERSON] про надання споживчого кредиту № [NUMBER], за яким Банк зобовязався надати [PERSON], а Позивач зобовязався прийняти, належним чином використовувати та повернути Банку кредит в іноземній валюті у розмірі 296000 (двісті девяносто шість тисяч) доларів США. В забезпечення виконання зобовязання Позивачем за Кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено іпотечні договори про передачу в іпотеку двох трьохкімнатних квартир площею 55,9, кв.м. та 88, 5 кв.м., що розташовані за адресою м. Одеса, пров. Покровський, 6. Позивач [PERSON] уклав із Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» договір іпотеки від 06 грудня 2006 року про передачу в іпотеку нежитлового приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пров. Покровський, 6, яким забезпечуєься в повному обсязі виконання усіх грошових зобовязань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11090926000 від 06 грудня 2006 року. Також в забезпечення виконання зобовязань за Договором кредиту було укладеного договір поруки з [PERSON] та договір поруки з Товариством з обмеженою відповідальністю «Південна будівельна команія». 13 лютого 2012 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» [PERSON] факторингу № 2 та [PERSON] відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за яким право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] та Договорами іпотеки від 06.12.2016 року перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» . У звязку із невиконанням з боку [PERSON] зобовязань за Кредитним договором № [NUMBER] від 06 грудня 2006 року, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» задовольнив своє право вимоги за рахунок предмету іпотеки у позасудовому порядку, та 28 липня 2015 року між уклало із Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» [PERSON] купівлі-продажу нерухомого майна з розстрочкою, за яким у власність ТОВ «Бі-Істейт» було передано нежитлове приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пров. Покровський, 6. Також 09 лютого 2016 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» уклало із [PERSON] [PERSON] купівлі-продажу, за яким передав останній у власність квартиру № 5, загальною площею 88,5 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пров. Покровський, 6. 20 жовтня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» за договором купівлі-продажу серія та номер 5685, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реалізувало нежитлове приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пров. Покровський, 6, шляхом його продажу [PERSON]. Далі рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31965330 від 20.10.2016 року приватного нотаріуса [PERSON] за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пров. Покровський, 6. Позивачі вважають [PERSON] факторингу, за яким було передано право вимоги від Банку до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за Кредитним договором, боржником за яким є [PERSON], [PERSON] відступлення права вимоги, який був укладений на підставі вказаного Договору факторингу, за яким право вимоги за договорами іпотеки також перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», а також договори купівлі-продажу, на підставі яких ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» відчужило предмети іпотеки такими, що суперечать нормам чинного законодавства, а тому просили визнати їх недійсними, та витребувати майно із чужого володіння. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав до суду заяву, якою просив розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив задовольнити позов. Представник позивач - [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав заяву, в якій позов підтримує, просить його задовольнити та слухати справу у його відсутність. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ позовні вимоги не визнала повністю, надала до суду заяву, якою просила проводити судове засідання без фіксації судового процесу, розглянути справу за відсутністю позивачів, у звязку із тривалим розглядом справи, та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» позовні вимоги не визнав повністю, надав до суду заяву, якою просив проводити судове засідання без фіксації судового процесу, розглянути справу за відсутністю позивачів, у звязку із тривалим розглядом справи, та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання на неодноразові виклики не зявилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, заперечень на позов не надіслала, причину неявки суду не повідомила, з заявою про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за її відсутністю до суду не звернулась. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт в судове засідання на неодноразові виклики не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень на позов не надіслав, причину неявки суду не повідомив, з заявою про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутністю до суду не звернувся. Від відповідача - [PERSON] повернувся конверт із судовою повісткою, в судове засідання на неодноразові виклики не зявилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, заперечень на позов не надіслала, причину неявки суду не повідомила, з заявою про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за її відсутністю до суду не звернулась. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] , в судове засідання на неодноразові виклики не зявилась, але надала заяву про слухання справи у її відсутність. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON], в судове засідання на неодноразові виклики не зявилась, достовірно знала про дату та час розгляду справи,\~\~заперечень на позов не надіслала, причину неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши справу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється\~\~на\~\~всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 06 грудня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено [PERSON] про надання споживчого кредиту № 11090926000. В забезпечення виконання умов кредитного договору № 11090926000 було укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 6681, накладено заборону відчуження предмету іпотеки за даним іпотечним договором, а саме: нежитлове приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пров. Покровський, будинок 6, та зареєстровано в реєстрі заборон за № 737. Предмет іпотеки належав [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 27 липня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] по реєстру № 5439. Також, в забезпечення виконання умов кредитного договору № 11090926000 було укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку двох трьохкімнатних квартир площею 55,9 кв.м. та 88,5 кв.м., що належали [PERSON]. У відповідно до договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та закону України «Про іпотеку». Згідно з договором іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: - передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; - отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». 13 лютого 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором відступлені ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положеннями статті 346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; тощо. За правилами ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. [PERSON] про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. [PERSON] про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. З вищезазначених підстав, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було реалізовано нежитлове приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пров. Покровський, будинок 6, на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в Іпотечному договорі від 06.12.2006 року, посвідченому приватним нотаріусом [PERSON], шляхом продажу його Товариству з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» за договором купівлі-продажу від 28.07.2015 року, а також квартира № 5, загальною площею 88,5 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пров. Покровський, будинок 6, шляхом продажу його [PERSON] за договором купівлі-продажу від 09.02.21016 року. Позивачі вважають незаконним укладення Договору факторингу № 2 від 13.02.2012 року, оскільки за цим договором, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набув прав кредитора за валютним Кредитним договором, що укладений між Банком та [PERSON], то саме він є отримувачем грошових коштів у іноземній валюті за таким Кредитним договором, але при цьому він не є банком і тому не може бути отримувачем за валютною операцією без відповідної ліцензії, виданої Національним банком України. При цьому посилаються на ст.. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, відповідно до якої Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно до п. 2 ст. 1 зазначеного Декрету КМУУ «валютні операції» це: операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; тощо. Також посилаються на п. 1.4. Постанови Національного банку України від 14.10.2004 року, № 483 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобовязань або оплати товарів, що придбаваються, п.1.5. Постанови визначає незаборонені випадки використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії, а саме: ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк; якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є іноземний інвестор; якщо як ініціатором, так і отримувачем за валютною операцією є інвестор за угодою по розподіл продукції або держава; у випадках, передбачених законами України. У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії. Також позивачі посилаються на п. 1.2. Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового звязку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій» № 297 від 09.08.2002 року, відповідно до якого небанківська фінансова установа, національний оператор поштового звязку має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Із посиланням на зазначені норми, та ст. 227 ЦК України, згідно якої правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, позивачі вимагають визнати [PERSON] факторингу № 2 від 13.02.2012 року недійсним, оскільки у ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не має генеральної ліцензії на вчинення валютних операцій, а отже передача йому права вимоги за валютним кредитом на підставі Договору факторингу суперечить, на думку позивачів, нормам чинного законодавства. Суд вважає, що доводи позивачів не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, у звязку із наступним. Як вбачається зі змісту наданого позивачем вказаного договору факторингу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, а саме - факторинг, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Статтею 5 вказаного Закону передбачено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Однак, вказаною нормою закону не встановлено обов'язку фінансовим установам здійснювати операції з надання фінансовихпослуг, зокрема, факторингу на підставі відповідної ліцензії. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, ТОВ «Кей-Колект» має право здійснювати види фінансових послуг, а саме - факторинг без отримання відповідних ліцензій та/або дозволів. Стосовно генеральної ліцензії то відповідно до п. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Пунктом 2 статті 1 Декрету КМУ\~до валютних цінностей віднесено: - операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; - операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; - операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. При цьому, валютними цінностями є \~грошові знаки, іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет та в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу; \~платіжні документи\~та\~цінні папери\~(акції,\~облігації, купони до них,\~векселі\~(тратти), боргові розписки,\~акредитиви,\~чеки, банківські накази,\~депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України, в іноземній валюті або банківських металах; \~золото,\~срібло,\~платина,\~метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також\~монети, вироблені з дорогоцінних металів. При цьому, стягнення суми боргу здійснюється згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, а саме: якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до наданого суду Договору факторингу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло право вимоги по кредитній заборгованості. Зазначена діяльність не підпадає під регулювання валютного законодавства щодо її здійснення факторинговою компанією, що обгрунтовується настуним, а саме: Для передавання заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій є необхідною лише для Котрагента-Банку, який передає відповідну заборгованість, що відповідає вимогам абз. 2 п. 1 ст. 2 Декрету КМУ. Згідно з п. 11 ст. 4 (факторинг) Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-III, фінансовими послугами є операції з фінансовими активами, що здійснюються на користь третіх осіб за власний рахунок або за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і\~ за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). До фінансових активів належать грошові кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, які не є цінними паперами (п. 4 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Водночас, стаття 4 вищевказаного Закону називає фінансовими наступні послуги: випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їхнє обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків;довірче управління фінансовими активами;діяльність з обміну валют;залучення фінансових активів із зобов'язанням про їхнє подальше повернення;фінансовий лізинг;надання позик, зокрема на умовах фінансового кредиту;надання гарантій та поручництв;переказ грошей;послуги в галузі страхування та накопичувального пенсійного забезпечення;торгівля цінними паперами; факторинг; інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Спеціальним законом в даному випадку виступає Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-III. Однак, відповідно до положень Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року не будь-яка діяльність з надання фінансових послуг, перелік яких визначено у ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-III підлягає ліцензуванню. Стаття 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-III передбачає обов'язкове ліцензування операцій з надання лише таких фінансових послуг: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. При цьому, виходячи з сутності вимог ст.ст. 1077-1079 ЦК України, не передбачається залучення фінансових активів від фізичних осіб, оскільки відповідно до\~ ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. До того ж, клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно, з підстав відмінності субєктного складу, який не відповідає п.4 вищевказаного Закону, факторинг не підлягає ліцензуванню у разі здійснення такої операції фінансовою установою. З наведеного слідує, що діяльність фінансових установ, які здійснюють факторингові операції, не підлягає ліцензуванню, оскільки факторинг не входить до переліку ліцензованих видів діяльності, наведений у ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-III. Згідно зі ст. 1079 ЦКУ, фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа-підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Тож якщо для фінансових установ факторингові операції не підлягають ліцензуванню, то для банків (оскільки факторинг, згідно зі ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 р. є банківською операцією) така діяльність здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, варто зауважити, що генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, зокрема банкам надається лише для здійснення операції з надання кредитів у іноземній валюті, а ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не є банком та не здійснює операції з надання кредитів у іноземній валюті, а лише отримало право вимоги таких коштів з їх відповідним отриманням в національній грошовій одиниці України гривні, відповідно до ст. 533 ЦК України, що знову ж таки доводить про відсутність необхідності у наявності такої ліцензії ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Так, відповідно до п. 10 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року зазначено, що гідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Згідно зі ст. 47 Закону України «Про банк та банківську діяльність» банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Таким чином, у звязку з можливістю здійснення факторингових операцій ТОВ«КЕЙ-КОЛЕКТ» без отримання відповідної ліцензії, посилання позивача в цій частині спростовуються. З вищевикладеного вбачається, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не потребує генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій для задоволення своїх вимог, які виникли на підставі кредитного зобовязання, Тобто із зазначеного випливає, що Позивачами не надано доказів на підтвердження порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні договору факторингу в частині передачі права грошової вимоги до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Виходячи з встановлених обставин справи, випливає, що позивачами не доведено, що діями відповідачів та третьої особи порушені його права та інтереси, у звязку з чим підстави для визнання договору факторингу недійсним відсутні. Стосовно посилань позивачів на неправомірність відступлення права вимоги за кредитним договором боржника фізичної особи суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Позивачі зазначають, що на момент укладення Договору факторингу між Банком та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», а саме 13.02.2012 року, діяло Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 03.04.2009 року, зареєстроване у Міністерстві юстиції України за № 373/16389 від 23.04.2009 року у редакції віл 03.04.2009 року, яким встановлювалось обмеження щодо субєктного складу осіб, право вимоги за кредитними договорами яких могли бути предметом договору факторингу. Відповідно до п. 1 Розпорядження до фінансової послуги факторингу було віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів), а саме: 1). фінансування клієнтів субєктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2). набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому , до боржників субєктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3). отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується таке відступлення. Отже на думку позивачів, під час укладання Договору факторингу сторонами було порушено положення Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 03.04.2009 року, зареєстроване у Міністерстві юстиції України за № 373/16389 від 23.04.2009 року у редакції віл 03.04.2009 року щодо обмеження юридичного статусу боржника, стосовно якого здійснюється відступлення права вимоги, а саме субєкта господарювання за договором. Із такою позицією суд також не може погодитись. Розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 в редакції від 03.04.2009 р., на яке посилається Позивач, не обмежує коло субєктів боржників та ніяким чином не ставить під сумнів законність операції факторингу. Формулювання «субєктів господарювання» в п.1 Розпорядження характеризує первісного кредитора в зобовязанні. Оскільки Нацкомфінпослуг як повноважний орган держави здійснює нагляд за діяльністю фінансових установ - субєктів господарювання. Разом з тим, дане Розпорядження втратило чинність на підставі Розпорядження Нацкомфінпослуг № 1926 від 13.08.2015. Заміна кредиторів у зобовязанні врегульована нормами ЦК України, тому законність, правомірність вказаного правочину не підлягає сумніву. З огляду на викладене вбачається, що станом на момент розгляду вказаної справи судом п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» визнано в порядку адміністративного судочинства таким, що не відповідає правовому акту вищою юридичної сили(постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 № 2а-12909/12/2670, що набрала законної сили). При цьому слід зауважити, що зазначене Розпорядження не відповідало чинному законодавству не з моменту його оскарження, а з моменту її прийняття. Крім того враховуючи загальні положення права та Конституції України нормативно правові акти нижчої юридичної сили не можуть суперечити нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, зокрема Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не може суперечити Цивільному Кодексу України, а тому відповідно такі суперечливі нормативно правові акти не можуть братися до уваги при вирішенні подібних спорів, а мають вирішуватись на підставі нормативно правових актів які не суперечать чинному законодавству, загальних положень права. Так, нормами глави 73 ЦК України та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлено жодних особливих вимог до правового статусу боржника, тому можна дійти висновку про те, що боржником у договорі факторингу може бути як юридична , так і фізична особа. Аналогічною є позиція Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що викладена в п. 1 Розпорядження від 06.02.2014 р. № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до Розпорядження від 03.04.2009 № 231» Враховуючи вищезазначене, яким повністю спростовуються підстави звернення Позивача з даною позовною заявою про визнання договору факторингу недійсним та інших похідних від нього цивільно-правових угод дане твердження Позивача повністю спростовується Так, визнання оспорюваного договору факторингу таким, що відповідає чинному законодавству тягне за собою і дійсність інших цивільно-правових угод укладених на підставі даного договору, зокрема і договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами. Також позивачі зазначають, що у звязку із недійсністю договорів факторингу та відступлення права вимоги за договорами іпотеки, на момент укладення договорів купівлі-продажу з метою реалізації предметів іпотеки у ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не було достатніх правових підстав для розпорядження таким майном, оскільки право вимоги за іпотечними договорами, які були підставою для відчуження відповідних обєктів нерухомого майна, передане ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» з порушенням норм чинного законодавства, тому відповідні обєкти нерухомого майна, а саме: квартира № 5 загальною площею 55,9 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, провулок Покровський, 6; квартира № 5 загальною площею 88,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, провулок Покровський, 6; нежитлові приміщення горища, загальною площею 188,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [PERSON], провулок Покровський, 6, що були незаконно, на думку позивачів, відчужені за договорами купівлі-продажу, мають бути витребувані у добросовісних набувачів на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. Детально ознайомившись із матеріалами справи, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] та [PERSON] у задоволенні позовних вимог, щодо витребування від [PERSON] нежитлове приміщення горища загальною площею 188,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6, яке було набуто нею на підставі Договору купівлі-продажу від 20.10.2016 року щодо реалізації нежитлового приміщення горища, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], серія та номер 5685 шляхом здійснення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення горища, загальною площею 188,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6 за [PERSON], та витребування від [PERSON] квартиру № 5, загальною площею 88,5 кв.м. , що розташована за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6 , набутої нею за Договором купівлі-продажу від 09.02.2016 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 323 шляхом здійснення державної реєстрації права власності на квартиру 3 5, заальною площею 88,5 кв.м. , що розташована за адресою: м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6 за [PERSON], а також скасування державної реєстрації права власності зазначених осіб на спірне майно, у звязку із наступним. Спірні правовідносини, щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки врегульовано зокрема,\~ЦК України,\~Законом України «Про іпотеку»\~та безпосередньо договором іпотеки укладеним між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційний банк «УкрСиббанк». Положеннями\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~зазначено, що у разі невиконання або неналежного\~\~виконання\~\~боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет\~\~іпотеки,\~\~якщо\~\~інше не передбачено законом. Відповідно до п. 4.2 Договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до розділу 5 Договору іпотеки, Сторони вирішили питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в розділі 5 Договору іпотеки. Згідно п.п.5.1., 5.2. Договору іпотеки іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому\~статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Так, п.5.4. Договору іпотеки, передбачено, що у разі застосування права Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки, як способу задоволення вимог Іпотекодержателя, Іпотекодержатель реалізує норми\~ст.38 Закону України «Про іпотеку»\~і повідомлення, про яке йдеться в п.5.1., вважається повідомленням Іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки. Таким чином, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» дотрималось умов Договору іпотеки та вимог\~Закону України «Про іпотеку»\~при зверненні стягнення на предмет іпотеки, мало всі правові підстави на його відчуження, що свідчить про правомірність продажу предмету іпотеки ТОВ «Бі-Істейт» та [PERSON]. Відтак, суд доходить до висновку, що як перший правочин, так і всі подальші правочини, щодо відчуження спірного нерухомого майна є законними. Так, відповідно до\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2\~ст. 11 ЦК України). Позивач в обґрунтування позовної вимоги посилається на п.3 ч.1\~ст. 388 ЦК України\~яким визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того,\~п. 23 Постанови\~Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності» зазначено, що відповідно до\~ст. 387 ЦК\~та ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Згідно з ч. 1\~ст. 388 ЦК\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Згідно із ст.ст.\~11,\~58,\~60 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази того, що нерухоме майно за адресою: м. м. Одеса, провулок Покровський (колишній провулок Грибоєдова, провулок Шухевича Романа), буд. 6 вибуло з володіння позивачів не з їх волі та незаконним шляхом, з огляду на те, що своє волевиявлення на передачу права власності на нерухоме майно при порушенні зобов'язання за кредитним договором позивачі надали у договорах іпотеки. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed