Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

01.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 31 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] (реєстр №916), йому належить на праві власності житловий будинок №77, розташований за адресою: Дніпропетровська область, смт. Іларіонове, вул. Шевченко, що підтверджено державною реєстраціє права власності Синельниківським БТІ 24.11.2000 року, у реєстровій книзі №Д-3, за реєстром №2268/14. У вказаному будинку зареєстровані 17.03.2006 року [PERSON], [INFO], 23.05.2006 року [PERSON], 05.11.1989 року народження;13.11.2012 року [PERSON], [INFO]. Зазначені особи зареєстровані та проживали у житловому будинку без укладення договору найму житлового приміщення та сплати за його користування. Позивач проживає за іншою адресою. Відповідач [PERSON] був членом сімї [PERSON], а саме онуком над яким вона була призначена опікуном на підставі рішення Іларіонівської селищної ради №190 від 23 жовтня 2008 року. На даний час позивач вирішив продати вищевказаний будинок, однак відповідач задовольнити таку вимогу у добровільному не здійснює. З серпня 2014 року і дотепер, тобто більше шести місяців, без поважних причин [PERSON], який не є членом сімї позивача, фактично не проживає за адресою місця реєстрації. В звязку із зазначеним, [PERSON], посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 71, 72, 163ЖК Української РСР, ст. 391 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд визнати [PERSON], який народився 13 вересня 1996 року у смт. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком №77 по вул. Шевченко у смт. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області. Відповідно до п.9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15.12.2017 року, встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. До початку судового засідання позивач [PERSON] надав суду заяву, в якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, поважних причини неявки в судове засідання не підтвердив, відзиву на позов, а також заяви про участь справи без його присутності не надав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. Згідно копії Договору купівлі-продажу жилого будинку від 31 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №916, [PERSON] придбав жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, с. Іларіонове, вул. Шевченко, буд. 77, який зареєстровано в цілому Синельниківським БТІ 24 листопада 2000 року за №2268/14 за [PERSON] (а.с.5). Відповідно до копії домової книги, [PERSON] зареєстровано за адресою: [INFO], з 13.11.2012 року (а.с.9). В Довідці, виданій 25.09.2017 року виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області зазначено, що [PERSON], 1996 року дійсно з серпня 2014 року не проживає за адресою: [INFO] (а.с.6). Суд зазначає, що посилання позивача [PERSON] у даних правовідносинах на ст.ст. 71, 72, 163 ЖК Української РСР, де останній є власником житлового будинку, застосуванню не підлягають, оскільки регулюють питання, що виникають у користуванні жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Належним є застосування Глави 23 ЦК України, якою встановлено, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Виходячи з того, що Закон України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, з огляду на вищевикладене, та виходячи з того, що позивач є власником зазначеного вище будинку, а реєстрація відповідача в ньому створює позивачу перешкоди у володінні ним, позовні вимоги про визнання відповідача [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У даному випадку на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного, ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, ст. 41 Конституції України, Глава 23, ст. 391 ЦК України, Закон України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved