Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

У жовтні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачем з 21 листопада 1992 року по 04 серпня 2010 року вони внесли спільні кошти до статутного капіталу ТОВ «Рябінушка» в сумі 42065 гривень, що складає 43% статутного капіталу товариства. Іншими співвласниками цього підприємства є [PERSON] та [PERSON], які володіють 20% та 37% відповідно. Просила поділити спільну сумісну власність подружжя, а саме 43% частки у статутному капіталі Товариства шляхом визнання за нею права власності на ? частину гривневого еквіваленту 43%-ї частки у статутному капіталі Товариства. Рішенням Ленінського районного суду міста Донецька від 01 квітня 2014 року позов задоволено. Поділено спільну сумісну власність подружжя, а саме 43% частки у статутному капіталі в рівних частках. Визнано за [PERSON] право власності на ? частини гривневого еквіваленту 43%-ї частки у статутному капіталі ТОВ «Рябінушка», що становить 769268,07 гривень.Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 769268,07 гривень, що є ? частиною43%-ї частки у статутному капіталі ТОВ «Рябінушка». Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за проведення експертизи у розмірі 1468,80 гривень. Вирішено питання про судовий збір. З рішенням суду не погодився відповідач [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилається на те, що суд не звернув увагу на те, коли відповідач став учасником ТОВ «Рябінушка» з часткою в розмірі 43% статутного капіталу та яким чином було внесено кошти до статутного капіталу Товариства. У свою чергу позивачем не надано жодних доказів з приводу внесення частини коштів до статутного капіталу Товариства подружжям та використання відповідачем спільних коштів усупереч інтересам сім*ї. Крім того, апелянт посилається на те, що вклад до статутного фонду господарського товариства є власністю лише Товариства і не може бути об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу між подружжям після розірвання шлюбу. В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Позивач [PERSON] та її представник[PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін. Треті особи в судове засідання апеляційного суду не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать надані ними заяви про розгляд справи без їх участі. Заслухавши суддю доповідача, пояснення присутніх сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обгрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановленні обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона забов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 1992 року по 27 квітня 2010 року, що підтверджено матеріалами справи, але того ж дня 27 квітня 2010 року шлюб зареєстровано знов, після чого 04 серпня 2010 року шлюб розірвано вдруге, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 04 серпня 2010 року, актовий запис № 246 (т.1 а.с.4, 6, 7). Відповідно до договору купівлі-продажу державного комунального майна орендного підприємства «Рябінушка» від 07 лютого 1995 року, укладеного між Фондом комунального майна Донецької міської ради та організацією орендарів трудового колективу орендного підприємства «Рябінушка», остання викупила державне комунальне майно орендного підприємства «Рябінушка», яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], за ціною 233 393 000 000 карбованців (т.1 а.с.91-93). Згідно підписного листа учасників організації орендарів орендного підприємства «Рябінушка» на придбання об'єкту приватизації [PERSON] були заявлені особисті кошти у розмірі 90 000 000 карбованців та приватизаційний іменний сертифікат на суму 1 050 000 карбованців (т.1 а.с.100, 105-106,107). Відповідно до заяви, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] від 24 січня 1997 року та зареєстрованою у реєстрі за № 275, [PERSON] передав свою долю засновника 39%, у Статутному фонді ТОВ «Рябінушка» [PERSON] (т.1 а.с.108). Згідно до заяви, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] від 18 грудня 2002 року та зареєстрованою у реєстрі за № 5479, [PERSON] просила вивести її зі складу засновників ТОВ «Рябінушка» та передала свою долю засновника 43% у Статутному фонді ТОВ «Рябінушка» [PERSON] (т.1 а.с.111, 112-113). Відповідно до змін до Статуту та Установчого договору ТОВ «Рябінушка» від 26 листопада 2003 року, Товариство має Статутний фонд у розмірі 97825,50 гривень, який розподіляється наступним чином: [PERSON] - 42065 або 43%, [PERSON] - 19565,10 гривень або 20%, [PERSON] - 36195,40 гривень або 37% (т.1 а.с.114-115). Відповідно балансу ТОВ «Рябінушка» станом на 19 жовтня 2012 року на підприємстві відсутні доходи майбутніх періодів (т.1 а.с.225-226, 228). З інвентаризаційного опису необоротних активів станом на 19 жовтня 2012 року вбачається, що ТОВ «Рябінушка» є власником: будівлі їдальні будівлі за адресою [ADDRESS]; павільйону пивбару за адресою [ADDRESS]; будівлі бару за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.227). Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5347/24 від 08 січня 2014 року ринкова вартість будівлі пивбару загальною площею 274,1 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS], становить 888485 гривень, ринкова вартість будівлі їдальні загальною площею 1189,3 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS], становить 1835833 гривні, ринкова вартість будівлі пивбару (магазину) загальною площею 120,9 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS], становить 857073 гривні (т.1 а.с.179-186). Відповідно до аудиторського висновку від 18 лютого 2014 року розмір ? частини гривневого еквіваленту 43%-ої частки у статутному капіталі ТОВ «Рябінушка» станом на 19 жовтня 2012 року з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи від 08 січня 2014 року, складає 769268,07 гривень (т.1 а.с.229-233). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на ? частину гривневого еквіваленту 43%-ої частки у ТОВ «Рябінушка» як дружина власника товариства, оскільки відповідач в період шлюбу не надавав позивачці інформацію про прибуток та витрачав прибуток на власні потреби без урахування інтересів сім*ї. Проте погодитися з висновком суду першої інстанції неможливо з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку( доходу). Вважається що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Виходячи зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Статтею 63 ЦК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України) та Законом України "Про господарські товариства". Господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України "Про господарські товариства"). Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 ЦК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст. ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї. Отже, учасник господарського товариства має право розпорядження належною йому часткою в статутному капіталі товариства без згоди другого подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, і це не заперечувалось позивачкою та її представником в судовому засіданні, що відповідачем [PERSON] було внесено до статутного капіталу ОП «Рябінушка» спільні кошти подружжя в розмірі 90000000 карбованців та іменний приватизаційний майновий сертифікат відповідача на суму 1050000 карбованців, що в свою чергу становило 39% частки у статутному капіталі Товариства. Таким чином, позивачка має право лише на компенсацію ? частини коштів, що були внесені відповідачем до статутного капіталу Товариства і які є спільною сумісною власністю подружжя, а саме 45000000 карбованців, що в свою чергу відповідно до Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року № 762/96, становить 450 гривень. При цьому апеляційний суд враховує, що у Товариства відсутні доходи майбутніх періодів, що підтверджено балансом підприємства і не заперечувалось сторонами при розгляді справи. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи позивачки про те, що 43% частки статутного капіталу у 2002 році вона з відповідачем викупили у [PERSON] В судовому засіданні позивачка підтвердила, що договорів купівлі-продажу з цього приводу з [PERSON] не укладалось, будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б вказували на покупку у [PERSON] 43% статутного капіталу Товариства позивачкою надано не було. Посилання суду першої інстанції на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2013 року є помилковим, оскільки зазначеною ухвалою справа була передана на новий розгляд до суду першої інстанції, після чого зазначена справа ухвалою Ленінського районного суду міста Донецька від 20 березня 2013 року залишена без розгляду (т.2 а.с.3). Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що 90000000 карбованців були подаровані відповідачу його батьком [PERSON], оскільки належних доказів з цього приводу відповідачем суду надано не було. Апеляційний суд також не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач витрачав прибуток на власні потреби без урахування інтересів сім*ї, оскільки такий висновок ґрунтується лише на поясненнях позивачки, без урахування доводів відповідача, і крім того, зазначений висновок не підтверджений належними та допустимими доказами. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України та висновки, до яких дійшов апеляційний суд, з [PERSON] належить стягнути судовий збір на користь [PERSON] у розмірі 107,30 гривень. З урахуванням того, що при вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд скасовує рішення і ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial