Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

У листопаді 2013 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Новоодеської РДА Миколаївської області, ТДВ «Сільгоспгосподарство Гурївка» про визнання договору оренди землі №770 від 30.09.2011 р., укладеного між відповідачами, недійсним. На обгрунтування позову вказала, що 07.05.2013 р. отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,6879 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Гурївської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Маючи намір передати вказану земельну ділянку в оренду ТДВ «Сільгоспгосподарство Гурївка» дізналася про існування такого договору, укладеного 30.09.2011 р. між Новоодеською РДА Миколаївської області та ТДВ «Сільгоспгосподарство Гурївка» строком на 49 років. Уточнивши позовні вимоги позивач, пославшись на те, що спірний договір порушує її права на володіння та користування належною їй земельною ділянкою, а тому з посиланням на ст. 598 ЦК України і ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» остаточно просила суд припинити його дію у звязку із отриманням нею після укладення вказаного договору оренди свідоцтво про право власності на земельну ділянку. У судове засідання позивач не зявилася, надала суду письмову заяву, відповідно якій просила про задоволення уточнених позовних вимог та про розгляд справи за її відсутності. Представник Новоодеської РДА Миколаївської області в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно якій уточнені позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Представник ТДВ «Сільгоспгосподарство Гурївка» у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно якій уточнені позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,6879 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Гурївської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, кадастровий номер 4824882000:04:000:0160 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно №3228649 від 07.05.2013 р., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2590462 від 18.04.2013 р. Право власності на вказану земельну ділянку позивач отримала шляхом реалізації права на земельну частку (пай) отриманого при розпаюванні земель колективного сільськогосподарського підприємства «Заповіт Ілліча», правонаступником якого є ТДВ «Сільгоспгосподарство Гурївка». Право на земельну частку (пай), отримане при розпаюванні земель колективного сільськогосподарського підприємства «Заповіт Ілліча», позивач використала шляхом отримання відповідного сертифікату на її імя лише 25.07.2012 р., що підтверджено листом Відділу Держземагенства у Новоодеському районі Миколлаївської області №6-4-6-21/2888 від 18.12.2013 р., згідно якому [PERSON] видано сертифікат про право на земельну частку (пай) серії МК№028647 від 25.07.2012 р. Відповідно договору оренди землі № 770, укладеним 30.09.2011 р. між Новоодеською РДА Миколаївської області та ТДВ «Сільгоспгосподарство Гурївка» на підставі розпорядження Новоодеською РДА Миколаївської області №833-р від06.12.2010 р. «Про поновлення договору оренди землі СЗАТ «Гурївка», останньому було передано в оренду строком на 49 років земельну ділянку загальною площею 0,6879 га, в тому числі 0,6879 га сільськогосподарських угідь, з них 0,6879 га рілля зрошуваної (не витребувані паї). Вказаний договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Новоодеському районі Миколаївської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14.02.2012 р. за №482480004001659. Відповідно вимогам ст.ст. 11, 15 ЦПК України, кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права, що виникає з підстав, передбачених чинним законодавством, у разі порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, із земельних відносин. Ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської ради чи районної державної адміністрації. П. 16 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України передбачалося, що громадянам-власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державного акта на право власності. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки. Пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5.06.03 № 899-ІV, нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду. Невитребувані земельні частки (паї) належать до земель приватної власності. Згідно Указу Президента України від 3 грудня 1999 р. № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» запроваджено обовязкове укладання підприємствами, установами, організаціями, які використовують землю для сільськогосподарських потреб, договорів оренди земельної частки (паю), майнового паю з власниками цих часток, паїв з виплатою орендної плати у натуральній або грошовій формах. Також передбачено, що у ході реалізації положень цього Указу, інших актів Президента України щодо реформування колективних сільськогосподарських підприємств та створення приватних (приватно-орендних) сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших субєктів господарювання, які засновуються на приватній власності, а також під час укладення договорів оренди земельних часток (паїв) виходити з того, що саме сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою. Таким чином, відповідна рада чи місцева адміністрація,

Outcome: approved