Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

02.03.2016 року представник [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з ДП «Укршахтгідрозахист» заборгованості по заробітній платі у розмірі 128 047,00 грн. В обґрунтування вимог позовної заяви посилається на те, що 04.06.2015 року позивач був звільнений з посади старшого механіка технологічного комплексу поверхні водовідливного комплексу шахти «Центральна» ДП «Укршахтгідрозахист». При звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату у розмірі 44 364,89 грн. за період з грудня 2014 по червень 2015 року. При зверненні до суду з позовом розрахунків також проведено не було, затримка виплати при звільненні складає 272 дні з 05.06.2015 по 02.03.2016 року, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні складає 78 469,28 грн., сума компенсації за грудень 2014 - квітень 2015 року становить 5 213,24 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.01.2016 року скасовано судовий наказ від 07.12.2015 року про стягнення з ДП «Укршахтгідрозахист» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 44 364,89 грн. та компенсацію втрат доходів у зв'язку з пропущенням строків їх виплати у розмірі 5 213,24 грн. (а. с. 15). Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, а саме: визнала позовні вимоги і просила їх задовольнити в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 44 364,89 грн. та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати без урахування компенсації за грудень 2014 у розмірі 1 818,34 грн. В іншій частині просила відмовити з підстав пропуску строків звернення до суду, а також відсутності вини відповідача у затримці виплати заробітної плати та існування непереборної сили (форс-мажорних обставин) - проведення АТО. Встановлено, що згідно відомостей трудової книжки серії [NUMBER] від 28.02.1991 року (а. с. 6 - 8), [PERSON] на підставі наказу ДП «Укршахтгідрозахист» прийнятий механіком ділянки водовідливного комплексу шахти «Центральна» по переведенню. Наказом від 01.10.2008 року позивача переведено старшим механіком водовідливного комплексу шахти «Центральна». 04.06.2015 року [PERSON] звільнено за власним бажанням, у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Факт звільнення підтверджується наказом ДП «Укршахтгідрозахист» №87/к від 04.06.2015 року про звільнення (а. с. 10 - 12). Заборгованість ДП «Укршахтгідрозахист» перед [PERSON] по заробітній платі за період з серпня 2014 по червень 2015 року складає 58 874,87 грн., що підтверджується довідкою, підписаною в.о. генерального директора та головним бухгалтером, скріплена печаткою ДП «Укршахтгідрозахист» (а. с. 9). Згідно довідки відповідача №13 від 28.09.2015 року (а. с. 13), середньомісячна заробітна плата позивача за квітень-травень 2015 року складає 5 625,61 грн. Спір виник з тих підстав, що на момент звернення з позовом до суду позивачу не було здійснено виплату заробітної плати за період з грудня 2014 року по червень 2015 року в розмірі 44 364,89 грн. Крім того, позивач зазначає, що має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з грудня 2014 по квітень 2015 року, що становить 5 213,24 грн. та середнього заробітку за весь час затримки за 272 дні в розмірі 78 469,28 грн. Дослідивши матеріали справи, враховуючи часткове визнання представником відповідача позову, суд дійшов наступних висновків. Частинами 1, 2, 4 статті 174 ЦПК України встановлено: позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», з'ясовуючи після доповіді про обставини справи, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду, головуючому необхідно уточнити, в якому обсязі та з яких підстав підтримується позов або в якій частині визнається позов, а якщо сторони мають намір укласти мирову угоду, то на яких конкретно умовах (стаття 173 ЦПК). У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Часткове визнання позову в даній справі є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Позов частково визнано представником відповідача, який згідно довіреності № 1-7-116 від 04.04.2016 року має повноваження на визнання позову повністю або частково. Враховуючи наведене, наявні всі підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в частині, яку визнає відповідач. Частиною 1 ст. 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч. 7 ст. 43 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. В рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. N 8-рп/2013 під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлено, що в день звільнення з позивачем не проведено усіх розрахунків, на час розгляду справи йому не виплачено заробітну плату за період з грудня 2014 року по червень 2015 року в розмірі 44 364,89 грн., що визнається відповідачем, а тому, враховуючи приписи ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, ст. 174 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 44 364,89 грн. Щодо компенсації позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, суд керується наступним. По-перше, відповідач визнає дану вимогу частково, а саме - без урахування компенсації за грудень 2014 року у розмірі 1 818,34 грн., оскільки вважає відсутніми підстави для стягнення такої компенсації за грудень 2014 року. По-друге, стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон) зобов'язує підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За змістом ст. 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. У вказаній статті зазначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та ін. (ч. 3 зазначеного Порядку). Отже, заробітна плата, як грошові доходи, підпадає під дію Закону, а тому відповідач зобов'язаний здійснити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків здійснення вказаної виплати. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (ст. 3 Закону). Компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету (ст. 6 Закону). Позивач надав розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати, згідно якого сума компенсації за період з грудня 2014 року по квітень 2015 року становить 5 213,24 грн. Вказаний розрахунок здійснений відповідно до Закону (ст. 3), відповідає фактичним обставинам справи, не заперечується і не спростовується відповідачем, а тому на підставі ст. ст. 1, 3 Закону, ст. 174 ЦПК України вказана сума також підлягає стягненню з відповідача. Посилання ж представника відповідача на те, що компенсація позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати має здійснюватися без урахування компенсації за грудень 2014 року у розмірі 1 818,34 грн. не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства і є необґрунтованими. Враховуючи наведене, з ДП «Укршахтгідрозахист» на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати у розмірі 5 213,24 грн. Розглядаючи вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд керується наступним. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України 23 березня 2016 року по справі 6-365цс16. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства. Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Такий висновок також викладено в постанові Верховного Суду України 23 березня 2016 року по справі 6-365цс16. Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема, щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 р. у справі N 3-216гс15, для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання згідно зі ст. 617 ЦК, ст. 218 ГК особа, яка порушила зобов'язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв'язок між цими обставинами і понесеними збитками. В даній справі суд виходить з того, що підприємство, в якому працював позивач знаходилося в східній частині України, на якій відбувалися і відбуваються на сьогоднішній день військові дії (проводиться антитерористична операція), вказані території тимчасово є не підконтрольними державі Україна. Відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон), цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Статтею 1 Закону передбачено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Розпорядженням КМУ №1275 від 02 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів де здійснювалась антитерористична операція, і в цьому переліку зазначено м. Антрацит, м. Димитрів, м. Макіївка. Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085 затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. До цього переліку зокрема належить і м. Антрацит, м. Макіївка. Постановою Правління Національного банку України № 466 від 06.08.2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій», доручень Президента України, рішень Ради національної безпеки і оборони України, доручень КМУ було призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою, а також банки України, небанківські установи та національний оператор поштового зв'язку, які є учасниками платіжних систем призупинили здійснення усіх видів фінансових операцій на зазначеній території. Згідно за ст.1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.01.2015 року заборгованість із виплати заробітної плати, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, має бути погашена до 31.12.2015 року. Пунктом 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» зупинено дію статті 1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» до завершення антитерористичної операції. Відповідач неодноразово звертався до різних Міністерств з листами, щодо вирішення питання виплати заборгованості по заробітній платі. Також відповідач надав докази того, що не встановленні особи 17.11.2014 року незаконно захопили будівлю та майно ДП «Укршахтгідрозахист». Враховуючи встановлення на рівні нормативних актів факту проведення антитерористичної операції та населених пунктів (територій) де здійснювалась антитерористична операція і де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до яких відносяться і населені пункти де знаходився і здійснював діяльність відповідач, а також враховуючи загальновідомість вказаних обставин (ч. 2 ст. 61 ЦПК України), суд приходить до висновку, що відповідачем доведено, відсутність своєї вини, щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні, оскільки виробнича (трудова) діяльність позивача та його фінансування було припинено внаслідок збройного конфлікту, який підприємство не могло передбачити, попередити чи відвернути, вказана обставина є надзвичайною, не залежала від ДП «Укршахтгідрозахист» і саме внаслідок неї відбулося вказане порушення (причинний зв'язок). На підставі наведеного, суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позов і стягнути з ДП «Укршахтгідрозахист» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 44 364,89 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати у розмірі 5 213,24 грн., а в задоволенні інших вимог - відмовити.

Outcome: partial