Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

0.11.2016 р. представник [PERSON] та [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, яку було уточнено, у якій просила суд постановити рішення, яким встановити факт належності [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1993 р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 20.10.1993 р. за № 23221, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 17-521, на квартиру [ADDRESS], визначити, що частки співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON] в квартирі [ADDRESS] є рівними, тобто по 1/3 частині, визнати за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частку вказаної квартири за кожним. У судовому засіданні представник позивачів підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачі - [PERSON] та КП «Міське агентство з приватизації житла» в судове засідання не з'явилися, про дату та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. [PERSON] повістка про виклик направлялася, в тому числі в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 76 ЦПК України. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення по справі, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлені наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.12.1992 р., виданим Відділом РАГС Київського РВК м. Одеси, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після укладення шлюбу прізвище дружини стало «[PERSON]». Вказане свідоцтво складено російською мовою. В зазначеній сім'ї [INFO] р. народився [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], складеним також російською мовою, виданим Іллічівським відділом РАГС м. Одеси 11.06.1993 р. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1993 р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 20.10.1993 р. № 23221, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 17-521, Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], дійсно належить на правах спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] З технічного паспорта на вказану квартиру вбачається, що вона складається з 2 житлових кімнат, житловою площею 27, 7 кв.м., загальною площею 45, 3 кв.м. З паспорту серії [NUMBER], виданого Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 16.04.2008 р., прізвище позивача вказано [PERSON], адресою її реєстрації вказано [ADDRESS]. Аналогічне написання прізвища міститься у Картці фізичної особи-платника податків № [NUMBER], видане ДПІ у Малиновському районі м. Одеси - «[PERSON]». У паспорті [PERSON] серії [NUMBER], виданого Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 20.07.2009 р. та Довідці про присвоєння ідентифікаційного номера [NUMBER] його прізвище вказано [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS]. Позивачі зверталися до КП «Міське агентство з приватизації житла» з заявою про внесення змін до свідоцтва про право власності на житло за № 17-521 від 20.10.1993 р. та розпорядження органу приватизації № 23221 від 20.10.1993 р. на зазначену квартиру, однак у відповіді від 30.06.2016 р. № 746-А/01-07 у внесенні змін до правовстановлюючих документів відмовлено з причин того, що приватизація зазначеної квартири була проведена згідно заяви на приватизацію житла, довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири, які були оформлені належним чином та підписані керівником по обслуговуванню житла і паспортистом, прізвища співвласників житла на українській мові, згідно громадянських паспортів було зазначено як «[PERSON]», «[PERSON]». На теперішній час, згідно громадянського паспорту серії [NUMBER] від 16.04.2008 р. написання прізвища зазначено, як [PERSON], згідно паспорту серії [NUMBER] від 20.07.2009 р. прізвище зазначено як [PERSON] Факт, про встановлення якого просять позивачі, має для них юридичне значення, оскільки від нього залежить реалізація ними права на реєстрацію права власності у встановленому законом порядку. Вказані правовідносини регулюються ст. 256 ЦПК України, згідно якої судом встановлюються факти, які мають юридичне значення і від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Судом встановлено наявність розбіжностей у написанні прізвищ позивачів [PERSON] та [PERSON] в паспортах, де їх прізвища вказано через апостроф, а саме «[PERSON]» і «[PERSON]» та в Свідоцтві про право власності на житло від 20.10.1993 р., де їх прізвища значаться через м'який знак як «[PERSON]» та «[PERSON]». Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Будь-яких даних, які б спростовували факт належності позивачам вищевказаного Свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1993 р. судом не встановлено, позивачі зареєстровані за спірною адресою, а наявність цих розбіжностей пов'язана зі зміною паспорту [PERSON] з зазначенням прізвища через апостроф та отримання паспорту [PERSON] на зміну свідоцтва про народження, де його прізвища вказувалось російською мовою, а написання його прізвища в паспорті також вказано через апостроф. Оцінка вказаних письмових доказів, з урахуванням пояснень представника позивачів в їх сукупності, надають суду підстави для висновку про належність Свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1993 р. позивачам [PERSON] та [PERSON] Визначаючи частки у квартирі по [ADDRESS], яка належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, суд виходить з наступних міркувань. Відповідно до ст. 112 ЦК Української РСР (ред.1963 р.) майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Статтею 115 ЦК Української РСР (ред.1963 р.) встановлено, що кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Аналогічні положення встановлюються ЦК України від 16.01.2003 № 435-IV. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Суд виходить із рівності часток [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], тому, що інше не встановлено домовленістю між ними або законом, в тому числі ЦК Української РСР і ЦК України або рішенням суду. Таким чином, частки кожного із названих співвласників становлять по 1/3 частині. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі шляхом встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визначення часток [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині в квартирі [ADDRESS] та визнає за ними право власності на вказані частки по 1/3 частині за кожним.

Outcome: approved