Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Прокурор Святошинського району м. Києва в липні 2013 року звернувся до суду з позовом до Київської міської Ради, [PERSON], [PERSON], треті особи: садівниче товариство «Звязківець», Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації та просив визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради №854/1910 від 09.07.09 «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]»; визнати недійсним виданий на імя [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану по [ADDRESS], серії [NUMBER], виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.10 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03767, в якому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Ю.А. внесено запис про засвідчення договору купівлі - продажу вказаної земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер [NUMBER]), вартістю 358040,75 грн., посвідчений 07.12.10 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Ю.А.; відновити становище, яке існувало до порушення,шляхом визнання права власності на земельну ділянку по [ADDRESS], загальною площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], вартістю 358040,75 грн., за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради; зобовязати [PERSON] повернути на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 32, м. Київ, 01044) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], вартістю 358040,75 грн., що розташована по [ADDRESS]. При цьому, посилається на те, що вказана земельна ділянка відведена відповідачу [PERSON] з порушенням вимог частини 9\~ст.118 ЗК України,\~зокрема, щодо погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронними органами, а саме: з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, натомість, проект землеустрою 29.05.2009 р. погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Крім цього, земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням вимог частини 2\~ст.52 ЗК України, яка на землях рекреаційного призначення забороняє діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан земель. Виділена у власність відповідачу земельна ділянка у відповідності до форми 6-зем, затвердженої\~наказом Держкомстату України №377 від 05.11.1998 р., вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Тобто, відповідно до\~ст.51 ЗК України\~на час прийняття Київрадою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови. Однак, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, що відповідно до правил п. «а»\~ст. 21 ЗК України\~є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, оскільки є порушенням\~ст.20 ЗК України. У відповідності до вимог\~ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації»\~проект відведення земельної ділянки [PERSON] підлягав обов'язковій державній землевпорядній експертизі, проведення якої згідно пункту 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої\~наказом Держкомзему України №391 від 03.12.2004 р., віднесено до відання Державного комітету України по земельних ресурсах та його територіальних органів, що в спірному випадку проведено не було. Таким чином, проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням\~ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Позивач вважав, що оскаржуваним ним рішенням Київради порушено право власності територіальної громади м. Києва на землю. У зв'язку із наведеним, позивач просив задовольнити позов на підставі ст.ст.\~19,\~20,\~21,\~51,\~59,\~60,\~80,\~84,\~118,\~123,\~124,\~127,\~128,\~152,\~184 ЗК України, ст.ст.\~11,\~16,\~21,\~167,\~169,\~256,\~267,\~268 ЦК України. Прокурор Святошинського району м. Києва в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач Київська міська рада про час, місце слухання справи повідомлений належним чином, представник відповідача надав до суду клопотання в якому просив розглядати справу без його участі (Т. ІІ, а.с. 105), відповідачу [PERSON] судові повістки з зазначенням часу, місця слухання справи направлялись належним чином, повертаються до суду без вручення з позначками поштового відділення, що обслуговує зареєстроване місце проживання відповідача,- "за зазначеною адресою не проживає". Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позову, надавши відповідні пояснення. Представники СТ "Зв'язківець" та Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища КМДА пітримали позовну заяву, просили суд її задовольнити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Згідно частини 1\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,1 га, на підставі Державного акту серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010р. та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03767 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказаний державний акт виданий на підставі рішення Київської міської ради №854/1910 від 09.07.2009р. «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]». Як вбачається з матеріалів справи зазначена вище земельна ділянка була передана у власність [PERSON] із земель міста у порядку безоплатної приватизації (відведення). Відповідно до вимог частини 9\~ст.118 ЗК України\~проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Але, проект землеустрою щодо спірної земельної ділянки [PERSON] 29.05.2009 р. погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Згідно частини 2\~ст.52 ЗК України\~на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Відповідно до п.10.4. ДБН 360-92**, на землях зелених зон міст не допускається розміщення будівель, споруд та комунікацій, що не передбачені для відпочинку, занять спортом та обслуговування лісового господарства. Статтею 19 ЗК України\~(в редакції станом на час прийняття оскаржуваного рішення) встановлено категорії земель України, які поділяються за основним цільовим призначенням, серед яких окремими пунктами зазначені землі рекреаційного призначення та землі житлової та громадської забудови. За даними форми 6-зем, затвердженої\~наказом №377 Держкомстату України від 05.11.1998 р., земельну ділянку [ADDRESS] км вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Таким чином, відповідно до вимог\~ст.51 ЗК України\~спірна земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення, а після прийняття вказаного рішення, ця ж земельна ділянка була віднесена до земель житлової та громадської забудови. При цьому, зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відповідно до правил\~ст.20 ЗК України\~не проводилась. У відповідності до п. «а»\~ст.21 ЗК України\~порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Згідно частини 1\~ст.21 ЦК України\~суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оцінюючи зібрані по справі докази в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення Київської міської Ради №854/1910 від 09.07.2009 р. в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що вказана позовна вимога знайшла своє підтвердження в судовому засіданні належними доказами, оскільки оспорюване позивачем рішення прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, суперечить актам цивільного законодавства, порушує право на землю територіальної громади м.Києва, у зв'язку із чим підлягає визнанню незаконним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.\~\~\~\~ Що стосується позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку, суд приходить до наступного. Відповідно до правил ст.ст.\~116,\~118 ЗК України\~державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того чи є законним рішення, на підставі якого його видано. Згідно пункту 3) частини 1\~ст.346 ЦК України\~право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства»\~\~\~\~\~\~ від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Вказана вище правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі №6-92 від 18.09.2013 р. Однак, у спірному випадку, як встановлено судом, відповідач набув право власності на земельну ділянку з порушенням ст.ст.\~52,\~116,118 ЗК України, тобто незаконно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки власності територіальної громади у приватну власність та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Враховуючи наведене, виходячи із приорітету суспільного інтересу над інтересом конкретної особи, суд вважає, що оскільки відпали підстави для отримання відповідачем державного акту\~\~ на право власності на земельну ділянку від 17.06.2010 р., враховуючи те, що спірна земельна ділянка не може належати відповідачу [PERSON], вказаний вище правовстановлюючий документ підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що 07 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, на підставі якого, право власності на земельну ділянку перейшло до [PERSON], про що зроблено відмітку у державному акті серії [NUMBER]. В свою чергу, суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 та 2\~статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності». Згідно частини 1\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 ЦК України. \~Статтею 210 Земельного кодексу України передбачено, що \~угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. Відповідно до частини 3 статті 215\~Земельного кодексу України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з\~статтею 378 ЦК України\~право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. З огляду на це, підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладений 07 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з продажем земельної ділянки особою, що не є її власником, тобто, не наділений повноваженнями по володінню, користуванню та розпорядженню нею. Оскаржуваним рішенням, державними актами та договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки порушено право власності територіальної громади міста Києва на землю. Зазначене прав підлягає захисту у спосіб, визначений п. 4 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, - відновлення становища, яке існувало до порушення. Застосування саме такого способу захисту забезпечить досягнення мети захисту порушених прав та інтересів - збереження у власності територіальної громади міста Києва земельної ділянки. З огляду на викладене, для захисту порушеного права необхідно відновити становище, яке існує до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну дзвінку за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міською радою на підставі\~ст. 392 ЦК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ґрунтуються на законі.

Outcome: approved