Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

02.02.2016 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи вимоги тим, що 12.10.2009 р. з відповідачем зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося через несумісність характерів, а з листопада 2013 р. проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують. На утримання дитини батько добровільно сплачує аліменти, спору про поділ майна не виникає. Просить розірвати шлюб та залишити їй шлюбне прізвище. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач позов визнав і пояснив, що дійсно з листопада 2013 р. з дружиною проживають окремо, стосунків не підтримують, бо не чують один одного. Протягом періоду з 2013 р. не намагався примиритися та відновити шлюбні стосунки, проживає в Тернопільській області. В судових дебатах заявив про можливість примирення. Вислухавши сторони, дослідивши наявні у справі письмові докази, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини пред'явлення позову, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 12 жовтня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Козівського районного управління юстиції Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис № 49. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], актовий запис № 17 (а.с. 4, 5). Шлюбні відносини між подружжям припинені з 01 листопада 2013 року і не поновлювалися. Встановлюючи мотиви, причини та підстави розірвання шлюбу суд з'ясував, що сторони як подружжя шлюбні стосунки тривалий час не підтримують, не поновлювали їх і такого наміру не мають, проживають окремо в різних населених пунктах, тому суд робить висновок, що морально-правові основи шлюбу втрачені, збереження шлюбу не можливе, оскільки почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки втрачені. При цьому суд бере до уваги пояснення відповідача, який висловився про можливість примирення, але у випадку, що розглядається, призначення строку для примирення суд вважає неефективним з різних точок зору, у тому числі з погляду на ставлення відповідача до шлюбу, адже з листопада 2013 р. він не намагався відновити шлюб, весь цей час проживає в іншій області України, не спілкується з сім'єю, позивач категорично не схиляється до примирення і до її позиції не слід виявляти зневагу, тому суд вважає недоцільним формально призначати строк для примирення подружжя. Крім того, суд не зобов'язаний призначати строк для примирення, а це робиться лише тоді, коли збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях, які є морально-правовою основою шлюбу. Спір про поділ майна на момент розгляду справи відсутній, питання утримання дитини сторонами вирішено добровільно. Відповідно до положень ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дитини. На підставі ст. ст. 104, 105 ч. 3, 110-112, 113, 115 СК України та

Outcome: approved