Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

У липні 2017 року КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулося до суду з цим позовом до відповідачів. 14.11.2017 року за результатами розгляду справи ухвалено заочне рішення (а.с. 24). Ухвалою суду від 08.11.2019 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2017 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 58). Звернувшись до суду з цим позовом, позивач зазначив, що відповідачі є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, що надаються за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі своєчасно не здійснюють оплату за надані послуги, у зв`язку з чим станом на 01.12.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 9645,47 грн., котра складається з: 7177,90 грн. - суми основного боргу; 2163,07 грн. - інфляційного збільшення; 304,50 грн. - 3% річних. В подальшому позивач заявою від 03.08.2020 року уточнив позовні вимоги, зазначивши, що відповідачі погасили заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення після звернення з цим позовом до суду, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідачів на його користь солідарно 2163,07 грн. - інфляційного збільшення, 304,50 грн. - 3% річних та судові витрати у справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву, в котрій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, а справу розглянути за його відсутності (а.с. 104). Представник відповідачів [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду відзив на позов, у котрому заперечував проти позову, зазначаючи, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності для вимог про стягнення інфляційного збільшення та 3% річних за період з квітня по грудень 2013 року. Так, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно 2163,07 грн. - інфляційного збільшення; 304,50 грн. - 3% річних за період з квітня 2013 року по грудень 2016 року, однак період з квітня 2013 по грудень 2013 року знаходиться поза межами трирічного строку позовної давності. У зв`язку з цим представник відповідачів просив застосувати до вимог позивача в цій частині строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у цій частині. Також, представник відповідачів зазначив, що позивачем у своєму розрахунку заборгованості не відображені платежі відповідачів на суму 300,00 грн. по квитанції від 04.10.2014 року, 3000,00 грн. по квитанції від 26.10.2015 року, 1000,00 грн. по квитанції від 11.02.2016 року. У зв`язку з цим у представника відповідачів виникає сумнів щодо правильності нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Крім того, представник відповідачів вказав, що в уточненій позовній заяві від 18.02.2020 року позивач вказав, що у відповідачів відсутня заборгованість за наданими послугами станом на 18.02.2016 року, у зв`язку з чим у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних після 18.02.2016 року. Просив відмовити позивачеві у задоволенні позову та справу розглянути за його та відповідачів відсутності (а.с. 131-132). Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, що надаються Комунальним підприємством «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить відкритий на ім`я [PERSON] особовий рахунок № [NUMBER] . Тобто, між сторонами склалися цивільно-правові відносини, а саме Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає відповідачам послуги водопостачання та водовідведення, а відповідачі, в свою чергу, мають оплачувати вартість отриманих послуг відповідно до встановлених тарифів. Відповідачі свої зобов`язання щодо оплати отриманих послуг водопостачання та водовідведення належним чином не виконували, у зв`язку з чим за період з квітня 2013 року по грудень 2016 року включно у відповідачів утворилася заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 9645,47 грн., що складалася з: 7177,90 грн. - суми основного боргу; 2163,07 грн. - інфляційного збільшення; 304,50 грн. - 3% річних (а.с. 123-126). Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Статтею 22 Закону України "Про питну воду і питне водопостачання" також передбачено, що споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів законодавства. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що станом на 04.08.2020 року у відповідачів відсутня заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, у зв`язку з чим з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню лише інфляційне збільшення боргу у розмірі 2163,07 грн. та 3% річних у розмірі 304,50 грн. за період з квітня 2013 року по грудень 2016 року. Суд не приймає до уваги заяву представника відповідачів про застосування до вимог позивача строку позовної давності з наступних підстав. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною 1 статті 260 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 цієї статті). Представник відповідача зазначає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності в частині вимог про стягнення інфляційного збільшення та 3% річних за період з квітня 2013 року по грудень 2013 року, однак відповідно до наданої представником позивача виписки з особового рахунку [PERSON] та наданих останньою копій квитанцій про оплату послуг з водопостачання та водовідведення, [PERSON] за період з квітня 2013 року по грудень 2016 року періодично сплачувала за надані послуги та останній платіж здійснила у лютому 2016 року на суму 1000,00 грн., що свідчить про визнання нею свого боргу. З огляду на зазначене, у зв`язку з періодичними оплатами відповідачем заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, що свідчило про визнання нею свого боргу, перебіг строку позовної давності переривався та кожного разу починався заново. Отже, позивачем не пропущено строк позовної давності. Стосовно посилань представника відповідачів на те, що позивачем не враховано у розрахунку заборгованості платежі відповідачів на суму 300,00 грн. по квитанції від 04.10.2014 року, 3000,00 грн. по квитанції від 26.10.2015 року, 1000,00 грн. по квитанції від 11.02.2016 року, то вони спростовуються випискою з особового рахунку [PERSON] № [NUMBER] , у якій відображені ці платежі відповідачів (а.с. 72). Суд критично ставиться до заперечень представника відповідача щодо того, що в уточненій позовній заяві позивачем зазначено про відсутність у відповідачів заборгованості за наданими послугами з водопостачання та водовідведення станом на 18.02.2016 року, оскільки це спростовується наданим позивачем розрахунком заборгованості, відповідно до якого відповідачі погасили наявну заборгованість лише у квітні 2019 року на суму 13051,92 грн. (а.с. 125). За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР в повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що відповідачами заборгованість погашена після звернення позивача з цим позовом до суду, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 800,00 грн. з кожного.

Outcome: approved