Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

01.06.2017 року позивач звернулася в суд із вказаним позовом, у якому просила: усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нею житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт. Козова, вул. Лесі Українки, 41 шляхом визнання відповідача [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку. Обгрунтовуючи заявлену позовну вимогу [PERSON] покликається на те, що [PERSON] зареєстрований у належному їй житловому будинку, який вона набула у власність 29.03.2014 року, з 06.07.2010 року з дозволу попереднього власника. [PERSON] є братом її чоловіка та не був і не є членом її сімї. З дня набуття нею права власності на будинок №41 на вул. Лесі Українки у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області відповідач як член сімї не проживав, жодного спільного господарства із ним ні вона ні її сімя не вели. [PERSON] лише приходив із погрозами, поводив себе агресивно, позбавляючи її та її сімю спокійного життя, а її неповнолітня онука дуже боїться його. Крім того, відповідач жодного разу не оплачував комунальні послуги, не брав участі в утриманні та облаштуванні житла. Зазначені факти, на її думку, підтверджуються актом обстеження №69 від 24.05.2017 року. Вказує також, що реєстрація відповідача буде перешкоджати їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. При цьому, наголошує, що законодавство України не передбачає у випадку зміни власника будинку перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника, а відтак, покликаючись на норми ст.ст.391, 405 ЦК України та ст.ст.150, 156 ЖК УРСР просила суд, у звязку з тим, що [PERSON] не є членом її сімї, задовольнити позов. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 12.06.2017 року відкрито провадження у цій справі та призначено попереднє судове засідання (а.с.17). Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 07.12.2017 року цю цивільну справу призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.20). 02.04.2019 року від позивача на адресу суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 23.06.2015 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04.04.2017 року у справі №600/633/15-ц (а.с.45). В судовому засіданні позивач підтримала заявлену позовну вимогу з підстав, зазначених у позовній заяві та просила задовольнити таку. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений за місцем відбування покарання про місце, дату та час розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності від нього не надходило. При цьому, відповідач відзиву на позовну заяву не подавав. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач з 29.03.2014 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт. Козова, вул. Лесі Українки, 41 на підставі договору купівлі продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого нотаріально 11.07.2012 року (а.с.6, 13, 14). Відповідач [PERSON] з 06.07.2010 року був зареєстрований у вказаному житловому будинку, що підтверджується, серед іншого, довідкою про склад сімї №1309/3-16 від 16.05.2017 року (а.с.11). При цьому, на підставі рішення Козівського районного суду Тернопільської області він 29.07.2015 року був знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, однак на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04.04.2017 року його було поновлено в реєстрації, що підтверджується копією будинкової книги (а.с.8-10). На момент розгляду справи, відповідач [PERSON] відбуває покарання у Чортківській установі виконання покарань №26, про що суд було повідомлено позивачем та підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, а також супровідним листом вказаної установи про надіслання до Козівського районного суду Тернопільської області розписки [PERSON] про повідомлення його про місце, дату та час розгляду справи. Як вбачається із копії рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 23.06.2015 року, предметом позову [PERSON], у справі за яким таке було ухвалено, було визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням на вул. Лесі Українки, 41 у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області (а.с.47). Вказаним рішенням позов [PERSON] задоволено. Проте, рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04.04.2017 року рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 23.06.2015 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовлено. При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що [PERSON] не є членом сімї [PERSON], а тому застосування ст.405 ЦК України та ст.71 ЖК України до спірних правовідносин судом першої інстанції є незаконним. Також, апеляційний суд вказав, що покликання [PERSON] на норми ст.391 ЦК України у запереченні на апеляційну скаргу не можуть бути враховані судом, оскільки на таку позивач не покликалась, як правову підставу позову, у суді першої інстанції. Крім того, судом встановлено, що згідно з актом житлово-побутової комісії Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області №69 від 24.05.2017 року [PERSON], зареєстрований «в смт. Козова по вулиці Л.Українки, 41, але за даною адресою не проживає, про що засвідчують вказані сусіди ([PERSON], [PERSON], [PERSON]М.). на час обстеження комісією [PERSON] був відсутній.» (а.с.12). Жодних інших документів та доказів на підтвердження своїх доводів та обґрунтування позовної вимоги [PERSON] до суду не подавала. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст.156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, згідно з ч.4 цієї ж статті до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другій\~статті 64 цього Кодексу (подружжя, їх діти і батьки). Таким чином, виходячи із системного аналізу норм ст.405 ЦК України та ст.ст.150, 156 ЖК України, на які покликається позивач, як правові підстави свого позову, суд дійшов до висновку, що такі можуть бути застосовані лише до правовідносин між членами однієї сімї. Як зазначає сама позивач, [PERSON] не є членом її сімї і ніколи ним не був. Вказаний факт, згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягає додатковому доказуванню, так як встановлений рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04.04.2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на житло (а.с.48-49). Таким чином, на підставі вказаного суд дійшов до висновку, що позовна вимога [PERSON] на підставі ст.405 ЦК України та ст.ст.150, 156 ЖК України не може бути задоволена, так як вказані норми матеріального права не регулюють спірних правовідносин. Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст.391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні із нормами ст.405 ЦК України та ст.71 ЖК України, дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду, свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (зокрема у справі 6-709цс16 від 16.11.2016 року). Відтак, застосування норми ст.391 ЦК України до спірних правовідносин, суд вважає підставним та обґрунтованим. При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що відповідно до ч.ч.1-3\~ст.12 ЦПК України\~встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог\~ч.1 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на зазначене вище, суд вважає, що предметом доказування у цій справі є наявність у позивача права власності на житловий будинок за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт. Козова, вул. Лесі Українки, 41 та наявність перешкод зі сторони відповідача у користуванні та/чи розпорядженні власником своєю власністю. Як вказувалось вище, суд вважає доведеною ту обставину, що позивач є власником житловий будинок за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт. Козова, вул. Лесі Українки, 41 (а.с.6, 13, 14). Проте, позивачем, всупереч вимогам ст.12, 81 ЦПК України, не надано жодних доказів на підтвердження того, що їй відповідачем чиняться перешкоди у користуванні та/чи розпорядженні її власністю. Більше того, як встановлено судом, на момент розгляду справи відповідач відбуває покарання у Чортківській установі виконання покарань №26. Таким чином, суд вважає недоведеним факт наявності зі сторони відповідача перешкод для позивача у користуванні та/чи розпорядженні нею житловим будинком за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт. Козова, вул. Лесі Українки, 41, а відтак, позовна вимога [PERSON], у звязку з цим, не може бути задоволена. Вирішуючи питання судових витрат, суд вважає, на підставі ч.1 та п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, що такі слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed