Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

01 квітня 2020 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати за [PERSON] право приватної власності (розмір частки 1/1 (100 відсотків) на двокімнатну квартиру, загальною площею 52,1 кв.м, житловою площею 25,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14.05.2020. 14.05.2020, у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 10.06.2020. 10.06.2020, у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 05.08.2020. У судове засідання 05.08.2020 учасники справи не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися у встановленому законом порядку. Представник позивача у поданій через канцелярію суду письмовій заяві просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про підтримку позову, дав згоду на заочний розгляд справи. Позивач та відповідач про причини неявки суду не повідомили, відповідач відзиву на позов та жодних заяв чи клопотань до суду не подала. За письмовою згодою представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України). У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що батьку позивача - [PERSON] належала на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] . 16 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , якій належала та належить квартира [ADDRESS] , укладено договір купівлі-продажу частини квартири, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила 2/5 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , що складається з кімнати «2», площею 17,2 кв.м (а.с. 13). За [PERSON] залишилася частина квартири, яка складалася з двох жилих кімнат, житловою площею 25,3 кв.м, загальною площею 52,1 кв.м, що становить 3/5 загальної площі. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 12 липня 2019 року (а.с. 17). 03 лютого 2020 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Денисенком О.В. позивачу, як спадкоємцю, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/5 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 03 лютого 2020 року (а.с. 19). До часу отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/5 частини квартири, відповідач на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 19.06.2006, зареєструвала право власності на переобладнану квартиру за адресою: [ADDRESS] , та отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно замість договорів купівлі-продажу від 16.12.2003 № 2-4113 та від 23.01.2001 № 3-289 (а.с. 22-23). Квартиру відповідача було збільшено на 17,2 кв.м за рахунок приєднання до квартири [ADDRESS] , кімнати розташованої в квартирі № 30 , що підтверджується копією плану квартири (М 1:100, М1: 200). Статтею 152 ЖК України, в редакції від 22.12.2005, чинній на момент винесення рішення виконкомом Чернігівської міської ради від 19.06.2006, передбачено, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу комітету місцевої Ради народних депутатів. Таким чином, рішенням виконкому Чернігівської міської ради від 19.06.2006 відповідачу було переобладнано і переплановано квартиру за адресою: [ADDRESS] , за рахунок приєднання до вищезазначеної квартири кімнати розташованої в квартирі № 30 . Право особистої приватної власності на переобладнану квартиру з урахуванням приєднаної кімнати відповідачем було зареєстровано у належний на той момент законодавством спосіб. Тобто, фактично та юридично з моменту винесення рішення виконкомом Чернігівської міської ради від 19.06.2006, яким затверджено переобладнання та перепланування квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з приєднанням до зазначеної квартири кімнати, що знаходилася у квартирі № 30 за цією ж адресою та подальшою перереєстрацією на підставі цього [ADDRESS] , між покійним батьком позивача та відповідачем припинилося. В подальшому відповідач за договором дарування від 24 лютого 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А., відчужила квартиру за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (а.с. 24-27). 05 квітня 2012 року за договором дарування, посвідченого державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А.Г., [PERSON] передала у власність вищезазначену квартиру відповідачу (а.с. 29-32). Батько позивача, у зв`язку з фактичним виділенням кімнати, що належала відповідачу та становила 2/5 квартири за адресою: [ADDRESS] , і припиненням права спільної часткової власності на зазначену квартиру не перереєстрував квартиру на праві особистої приватної власності за собою. Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Денисенком О.В. при реєстрації права власності на квартиру в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року, беручи до уваги договір купівлі-продажу частини квартири від 16 грудня 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Оникієнко Г.А., зареєстрував право власності за позивачем на 3/5 частини квартири, загальною площею 52,1 кв.м, житловою площею 25,3 кв.м, визначивши право спільної часткової власності на вищезазначену квартиру. Проте, право спільної часткової власності між покійним батьком позивача та відповідачем, якій належало 2/5 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , припинилося ще у 2006 році, а тому двокімнатна квартира загальною площею 52,1 кв.м, житловою площею 25,3 кв.м, фактично належала батьку позивача на праві особистої приватної власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав . Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності . Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Частиною першою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно з частинами першою та третьою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991, роз`яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. За таких обставин, задоволення позову та визнання за позивачем права власності (розмір частки 1/1 (100 відсотків) на спірну квартиру забезпечить захист його права на мирне володіння майном, і поряд з цим, не вплине на права та інтереси інших осіб. Враховуючи викладене,

Outcome: approved