Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни, ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції»про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що 25.07.2007 року між позивачкою та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» було укладено іпотечний договір №774, предметом якого була квартира [ADDRESS] . Вказаний іпотечний договір було укладено в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором у іноземній валюті № 2608/0707/71-006 від 25.07.2007 року. У подальшому, 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір факторингу, за яким банк відступив своє право вимоги за рядом кредитних договорів, про що було відомо позивачу. У квітні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» звертався з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2608/0707/71-006 від 25.07.2007 року, але рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року по справі № 22-ц/796/5620/2014 (справа у суді І-ї інстанції № 756/5568/13-ц) було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк». Після початку ліквідації ПАТ «Дельта Банк» на свої звернення щодо особи правонаступника прав стягувача позивач відповіді не отримала. 27.07.2020 року позивачка виявила пошкодження замку на вхідних дверях до вищевказаної квартири та наліпку про те, що ця квартира є власністю ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції». Того ж дня, отримавши інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 217857927 від 27.07.2020 року, Позивачу стало відомо про те, що 12.05.2020 року державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», запис про право власності № 36503107 від 12.05.2020. У порушення ст. 24 Закону України «Про іпотеку» новий кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», [PERSON] не було повідомлено про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Вважає, що набуття права власності новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», на її квартиру є неправомірним та порушує її конституційні права на приватну власність та житло, а перехід права власності на об`єкт іпотеки, здійснений на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. від 12.05.2020 року, відбувся з порушенням закону та договору іпотеки. Посилається на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки звернення стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки - квартиру, яка є єдиним житлом Іпотекодавця і була передана в іпотеку на отримання споживчого кредиту у іноземній валюті, є неправомірним. Ураховуючи наведене, позивач просить суд визнати недійсним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 52244545 від 15.05.2020 року об 11:09:33 год., номер запису про право власності: 36503107 від 12.05.2020 о 17:19:02 год., щодо реєстрації права власності за «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» (код ЄДРПОУ: 37356981) на квартиру [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності, шляхом виключення запису № 36503107 від 12.05.2020 о 17:19:02 год. про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» (код ЄДРПОУ: 37356981). У відзиві на позов приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В. зазначила, що вона є неналежним співвідповідачем та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вона вважає, що посилання представника позивача адвоката Шевченка Т.М. на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є недоречним, оскільки мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). В свою чергу позивачка, укладаючи іпотечний договір, позивачка надала згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. [PERSON] в позові посилається на те, що про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням її не повідомлено належним чином, однак відповідачем ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» надсилало на її адресу повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні та відступлення прав за договорами, однак позивачкою повідомлення не було отримано, та повернулося до відправника з відміткою про закінчення строку зберігання. Також твердження позивача про порушення п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень шляхом не направлення на її адресу письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання є безпідставним, оскільки 14.02.2020 року та 24.03.2020 року відповідачем ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було направлено вимогу -повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення (в порядку ст.ст. 35,40 Закону України «Про іпотеку»), які позивачкою не отримані та повернулися адресату за закінченням встановленого строку зберігання. Представник ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» Свистунов А.В. у відзиві на позовну заяву просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. 25.07.2007 року між позивачкою та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» було укладено іпотечний договір №774. Предметом договору була квартира [ADDRESS] . Вказаний іпотечний договір було укладено в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором у іноземній валюті (договір № 2608/0707/71-006 від 25.07.2007 року). Позивачка отримала грошові кошти у розмірі 82 000 доларів США з терміном повернення до 24.07.2032 року. 25 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. за реєстровим № 1306, 1307 укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» права вимоги за вищевказаним кредитним договором і договором іпотеки. 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було укладено договір про відступлення прав вимоги №2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В. за реєстровим №218, у відповідності до умов якого права вимоги за Кредитним договором № договір № 2608/0707/71-006 від 25.07.2007 року та Іпотечним договором від 25.07.2007 року з усіма додатками та додатковими угодами. Для виконання п.3 Договору про відступлення прав вимоги №2151/К від 05.02.2020 року протягом п`яти календарних днів з моменту набрання чинності цього договору, а також вимог Закону України «Про іпотеку» 10.02.2020 року на адресу позивачки було направлено повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні та відступлення прав за договорами, однак [PERSON] не отримала, та конверт повернувся адресату у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Отже твердження представника позивача адвоката Шевченка Т.М. про неналежне повідомлення ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» щодо відступлення прав вимоги попереднім кредитором є необґрунтованим. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 затверджений Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. На виконання п. 61 цього порядку для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки подаються зокрема засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення. Таким чином на виконання вищезазначеного Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 14.02.2020 та 24.03.2020 року представником відповідача ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» позивачці за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] , було направлено вимогу - повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, яка позивачкою не була отримана та повернулася адресату за закінченням терміну зберігання, що підтверджується вимогою повідомленням, розрахунковими документами про надання послуг поштового зв`язку, описом вкладення у цінний лист та поштовим відправленням (конвертом), копії яких надано суду. З огляду на вищезазначене в діях приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В. відсутні ознаки протиправності. Посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є недоречним, оскільки мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). В свою чергу позивачка, укладаючи іпотечний договір, надала згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин». 23.02.2021 позивачкою подано клопотання в якому вона просить стягнути з відповідачів на свою користь понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, звернулися до суду із заявою в якій просять задовольнити позов в повному обсязі та вирішити питання про судові витрати. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 25.07.2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС -Комерцбанк» був укладений кредитний договір № 2608/0707/71-006, за умовами якого позивачка отримала кредит у розмірі 82 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за весь строк користування кредитом для придбання квартири, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 24.07.2032 року. Відповідно до п.1.4. Кредитного договору кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між позичальником і [PERSON] з метою придбання однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25.07.2007 року між позивачкою та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» було укладено іпотечний договір №774. предметом якого була квартира [ADDRESS] . Заставна вартість квартири становила 102500 доларів США. У подальшому, 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір факторингу, за яким банк відступив своє право вимоги за рядом кредитних договорів, зокрема і за вищевказаним договором. 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було укладено договір про відступлення прав вимоги №2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В. за реєстровим №218, у відповідності до умов якого права вимоги за Кредитним договором № договір № 2608/0707/71-006 від 25.07.2007 року та Іпотечним договором від 25.07.2007 року з усіма додатками та додатковими угодами. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.07.2020 року № 217857927 державний реєстратор прав на нерухоме майно, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна 12.05.2020 року зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», запис про право власності № 36503107 від 12.05.2020. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Аналогічне положення міститься в п.11 Іпотечного договору, що укладений між сторонами З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Як установлено судами та підтверджується матеріалами справи, позивачу [PERSON] було направлено повідомлення про усунення порушень від 14.02.2020 року та 24.03.2020 року. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене,суд вважає, що квартира площею 32,90 кв. м за адресою: [ADDRESS] , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону Українги «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору від 25.07.2007 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №644/3116/18. З цих підстав суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо визнання неправомірним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 52244545 від 15.05.2020 року, номер запису про право власності: 36503107 від 12.05.2020 щодо реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону». Крім того, у ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» законодавець також зазначив, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Таким чином, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, рішення ЄСПЛ, розглядаючи справу, суд повинен з огляду на зміст та обґрунтування позовних вимог, не порушуючи принцип рівності сторін, визначитися із ефективним способом захисту права позивача, який забезпечить поновлення порушеного права. Посилаючись на неправомірність рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» позивачем заявлено похідну вимогу про скасування державної реєстрації права власності шляхом виключення оспорюваного запису про право власності, що не відповідає змісту ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суд вважає, що заявлення такої вимоги з урахуванням змісту ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призведе до ефективного захисту прав позивача, пов`язаних з неправомірним позбавлення її права власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим з метою гарантування позивачу відновлення порушеного права та надання їй ефективного способу судового захисту, суд вважає правильним задовольнити цю вимогу шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на спірну квартиру і припинення цього права власності. Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Частиною першою статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 зроблено висновок, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Отже, заявлені у справі вимоги з зазначених вище підстав суд вважає правильним задовольнити частково у обсязі, зазначеному вище, відмовивши у задоволенні позовних вимог до відповідача - приватного нотаріуса КМНО Черленюх Л.В. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження фактично понесених витрат представником позивача надано Договір про надання професійної правничої правової допомоги від 27.07.2020 року, акт приймання-передачі наданих послуг та квитанцію про сплату послуг з професійної правничої допомоги у загальному розмірі 6000грн. Також надано детальний погодинний розрахунок за проведені роботи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 у справі № 922/15944/17. Враховуючи викладене, а також те, що заявлені позивачем витрати у сумі 6000 грн. є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання правничої допомоги, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на користь позивача 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на користь позивача 1681,60 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial