Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0861885901/Т/972127 від 24 липня 2013 року в розмірі 10217 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом - 6667 грн.; заборгованості з комісії - 3150 грн. та штрафі, пені - 400 грн. Також просить стягнути з відповідача у відшкодування понесених витрат по оплаті судового збору 2 102 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 24 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «АКТАБАНК» було укладено кредитний договір № 0861885901/Т/972127. 23.03.2018 між ПАТ «АКТАБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір №2 про відступлення прав вимоги відповідно до якого, ПАТ «АКТАБАНК» відступив шляхом продажу ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні банку, а позивач набув права вимоги до позичальників, зазначених у Додатку №1. Відповідно до умов укладеного договору про відступлення прав вимоги позивач набув права кредитора за основними договорами розмір яких визначено у Додатку №1 до договору, яким визначено право грошової вимоги до відповідача в сумі 10217, з яких: 6667 грн. - заборгованість за основним боргом; 3150 грн. заборгованість за комісією; 400 грн. - штрафи, пені. Позивачем простою кореспонденцією відповідачу було направлено повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором, а банком здійснено повідомлення про відступлення права вимоги на офіційному сайті, шляхом розміщення відповідного повідомлення. Зазначає, що за умовами кредитного договору відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених кредитним договором, однак відповідач свого обов`язку не виконав та припинив повертати кредит в передбачені кредитним договором строки. Позивач посилався на положення ст.ст.1050, 1054 ЦК України, щодо обов`язку відповідача з повернення кредиту та сплати процентів, положення ст.1082 ЦК України щодо обов`язку відповідача сплатити кошти факторові за умови, що він одержав письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги чи сплатити кошти банку, як первісному кредитору. Однак, відповідач зобов`язання не виконав, не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. Позивач також посилався на положення ст.ст. 525, 526, 530, 599, 610, 611, 625 ЦК України щодо зобов`язань та правових наслідків їх порушення. 3азначив, що з моменту отримання права вимоги до відповідача - 23.03.2018 позивачем не здійснено нарахування жодних штрафних санкцій, тому просив стягнути заборгованість в розмірі 10217 грн. та понесені позивачем витрати зі сплати судового збору. Ухвалою суду від 20 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачем до суду 08.02.2020 подано відзив. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, є надуманими з метою незаконного стягнення коштів на які позивач не має жодного права. Зазначає, що відповідно до Постанови Верховного суду від 09.12.2020 у справі №622/1148/13-ц встановлено, що нормативно-правовими актами заборонено встановлення позичальником платежів за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, тощо), а тому на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавалися. Зазначив, що умови кредитного договору щодо сплати ним-відповідачем комісій банку за послуги, які фактично ним не замовлялись, а банком відповідно не надавались є нікчемними, оскільки порушують публічний порядок, адже спрямовані на незаконне заволодіння грошовими коштами відповідача-споживача, який є слабкою стороною договору, яка підлягає особливому правовому захисту у кредитних правовідносинах, що також узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Верховного суду від 09.12.2019 у справі №524/5152/15-ц. Тобто вимоги щодо стягнення сум комісій, зазначених в кредитному договорі та включення їх до суми заборгованості є нікчемним, тому судом задоволені бути не можуть. Вимоги про стягнення заборгованості за основним боргом в сумі 6667 грн. та штрафів, пені в сумі - 400 грн., як і вимоги щодо стягнення комісій також не підлягають задоволенню. Так, відповідачем сплачувалась заборгованість та повертався кредит з врахуванням нікчемної комісії, тому відповідачем банку було навіть переплачено кошти з повернення кредиту, який відповідно до умов договору надавався строком на 3 роки та зі сплатою 0,01% річних. Примусове стягнення коштів позивачем обґрунтовано лише Договором відступлення права вимоги та Протоколом електронного аукціону в яких не йдеться про наявність у [PERSON] будь-якої заборгованості по кредитному договору, а сума, яка зазначена в ціні позову та яку в судовому порядку намагається стягнути позивач зазначена лише у Витягу з Додатку № 1 по Договору відступлення права вимоги від 23.03.2018 року реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, який не є, на думку відповідача, належним, достовірним та достатнім доказом для стягнення коштів. Встановити та перевірити достовірність зазначеної у Витязі суми заборгованості неможливо, оскільки позивачем не надано жодних первісних документів, які б підтверджували суми стягнень, а відповідно до приписів ч.6 ст. 81 ЦП К України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позиція щодо необхідності дослідження саме первинних документів для підтвердження заборгованості підтверджена висновками Верховного Суду, викладених в Постановах від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц та від 14.08.2018 у справі №364/737/17 в якій також зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом. Зазначив відповідач також, що наданий до позовної заяви розрахунок заборгованості та графік платежів не є належними доказами в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України оскільки в графіку платежів всупереч встановленим умовам договору щодо річної процентної ставки - 0,01% зазначено збільшену відсоткову ставку за 3 роки користування кредитом на рівні 3,09%, тобто 1,03% на рік, а згідно розрахунку реальна процентна ставка становить 85,33%. Також посилався на порушення ст. 517 ЦК ЦУкраїни щодо доказів прав позивача у зобов`язанні. Крім того, посилався на те, що документів, які б підтверджували направлення на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги датованої 27.03.2018 року за № 002405499-1, матеріали справи не містять Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року, постановленою під час розгляду справи без виходу до нарадчої кімнати, позивачу повернено без розгляду відповідь на відзив, який надійшов на електронну пошту суду від представника позивача - Дергунова К.В. з підстав відсутності підпису представника (електронного цифрового підпису), відповідно до ч. 4 ст.183 ЦПК України. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при зверненні до суду подав заяву в якій просив розглянути справу у відсутність представника. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, неодноразово наголошував на нікчемність комісій, включених, як до графіку повернення заборгованості так і до суми заборгованості, яку просить стягнути позивач, відсутність первинних документів та належного розрахунку, який би відповідав на питання про суму повернутих відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості перед банком. На неналежність наданих позивачем доказів у справі. Додатково зазначив, що з часу оформлення кредиту, відповідач належним чином здійснював погашення заборгованості, кредит був наданий по 2016 рік та банк жодним чином не звертався до відповідача щодо неналежного виконання умов договору чи наявності заборгованості. Про наявність якоїсь заборгованості відповідач дізнався лише з позову у 2021 році, відповідач не отримував жодного повідомлення, ані від позивача, ані від банку, хоча адресу свого проживання не змінював. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача від якого надійшла відповідна заява. Суд, допитав представника відповідача - [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Між ПАТ «АКТАБАНК» та [PERSON] 24 липня 2013 року було укладено кредитний договір № 0861885901/Т/972127 відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 грн. в обмін на зобов`язання по поверненню кредиту, сплати процентів, комісій, в обумовлені договором строки. Відповідно п.2.1.1. кредитного договору процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п.2.1.2 кредитного договору позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 650 грн., що розраховується як 3,25% від суми кредиту та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п.2.1.2.1 кредитного договору в день підписання кредитного договору клієнт сплачує банку комісію за надання кредитних коштів на рахунок ПАТ «»АКТАБАНК» у розмірі 2,25% від суми кредиту, що складає 450 грн.. Відповідно до п. 2.1.3 кредитного договору погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1205,65 грн. («щомісячний платіж», який включає в себе частину заборгованості за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом, комісію за супроводження кредиту) та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за кредитом 23 липня 2016 року (включно). Відповідно до статті 5 кредитного договору «Відповідальність сторін» у разі прострочення строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу позичальник сплачує банку штраф у розмірі 150 грн. за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину. У разі здійснення погашення заборгованості відповідно до умов договору абсолютне значення подорожчання кредиту складатиме 23 853,09 грн. та відповідно розмір реальної процентної ставки 85,33% річних. Відповідно до заяви на видачу готівки №838657 від 24.07.2013 відповідачу - [PERSON] було надано кредит в сумі 20 000 грн., дана обставина визнана в суді також представником відповідача. Відповідно до квитанції №838643 відповідачем сплачено комісію за договором №0861885901/Т/972127 від 24.07.2013 в сумі 450 грн. Згідно розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №0861885901/Т/972127 від 24.07.2013 за період від 23.03.2018 по 30.11.2020, складеного представником позивача [PERSON] , заборгованість відповідача складає 10217 грн. 23 березня 2018 року між ПАТ «АКТАБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» був укладений Договір №2 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «АКТАБАНК» відступив шляхом продажу ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні банку, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права вимоги до позичальників, зазначених у Додатку №1. Відповідно до умов укладеного договору про відступлення прав вимоги позивач набув права кредитора за основними договорами розмір яких визначено у Додатку №1 до договору. Відповідно до п. 3.3. Договору №2 про відступлення прав вимоги усі наявні у банку документи (оригінали або копії (у разі відсутності оригіналів), що підтверджують права вимоги до боржників, а також реєстр Прав вимоги у електронному вигляді, передаються банком новому кредитору за відповідним актом не пізніше 10 робочих днів з дати укладення договору. Згідно витягу з додатку №1 до Договору №2 про відступлення прав вимоги від 23.03.2018 Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами є інформація про позичальника - відповідача [PERSON] , заборгованість якого за основним боргом - 6667 грн., заборгованість за комісією - 3150 грн, штрафи, пені, - 400 грн. 27 березня 2018 року було складено повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору №0861885901/Т/972127 від 24.07.2013 та включення персональних даних до бази персональних даних відповідача. Інформації щодо надіслання зазначеного повідомлення на адресу відповідача та отримання її відповідачем матеріали справи не містять. Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) від 10.11.2011 у справі № 15-рп/2011, зазначив, що положення закону Закону України "Про захист прав споживачів", спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг, тому такі положення слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з абзацем третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, або відшкодувати вартість. Відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, супроводження кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту чи супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються банком клієнту-позичальнику. Відповідач, як пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за кредитним договором, який викладений із застосуванням відсилкових норм, складних розрахунків, що потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння викладених умов та правил. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на відповідача не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами, тобто положення кредитного договору №0861885901/Т/972127 від 24.07.2013 про сплату відповідачем щомісячної комісії за супроводження кредиту та сплата відповідачем комісії за надання банком кредитних коштів є нікчемними. Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 09.12.21019 у справі №524/5152/15-ц. Відповідно до висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача та вважає, що вимоги щодо заборгованості за комісією - 3150 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Щодо стягнення заборгованості за основним боргом - 6667 грн., суд виходить з такого. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Враховуючи вказані норми матеріального права, позивач повинен довести суду наявність кредитних правовідносин між первісним кредитором та боржником, наявність договору факторингу між первісним кредитором та новим кредитором, а також правомірність вимог нового кредитора до боржника. Позивачем підтверджено укладення кредитного договору між банком та відповідачем і укладення договору факторингу, однак правомірність грошової вимоги за якою відступлено право вимоги та правомірність вимоги позивача до відповідіча не доведені. Матеріали справи не містять доказів, що підтверджують права вимоги до відповідача, хоча відповідно до п. 3.3 Договору№2 про відступлення прав вимоги, банк мав передати такі документи новому кредитору - позивачу. Розрахунки, квитанції, платіжні доручення, інші первинні документи, що підтверджують заборгованість відповідача матеріали справи не містять. Відповідно до умов договору, щомісячний платіж включає суму кредиту, нараховані проценти за користування кредитом та комісію за супроводження кредиту. Як встановлено судом, умова договору щодо сплати щомісячної комісії за супроводження кредиту є нікчемною, таким чином щомісячний платіж складається із суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом. Відповідно до умов кредитного договору розмір відсоткової ставки становить 0,01% річних, реальна процентна ставка - 85,33% річних, а абсолютне подорожчання кредиту - 23853,09 грн. Разом з тим, з графіку платежів вбачається, що абсолютне подорожчання кредиту 23853,09 грн. утворюється шляхом включення в цю суму комісій за супроводження кредиту та за надання кредиту, які суд вважає нікчемними, - 23400 грн. та 450 грн. відповідно та 3,09 грн. - процентів за весь час користування кредитом (23400+450+3,09= 23853,09 грн.). Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, тому суд розглядає вимоги щодо стягнення основної суми боргу 6667 грн. та 400 грн. штрафів, пені. Суд враховує, що розмір заборгованості відповідача зазначений лише на підставі Витягу з Додатку №1 до Договору №2 про відступлення прав вимоги від 23.03.2018 Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, який складений та підписаний представником позивача. Суду не надано доказів на підтвердження заборгованості відповідача з урахуванням всіх її складових (тіло, проценти, пеня, штрафи) та періоду за який вона утворилась. Жодний з наданих позивачем доказів не містить відомостей щодо сум, які вносились відповідачем в погашення заборгованості з часу отримання кредиту до припинення, як зазначає позивач, його повернення, дат їх здійснення, відомостей про початок прострочення відповідача, про підстави нарахування штрафних санкцій, їх вид та розмір. Відомостей про підписання сторонами договору - банком та позивачем у даній справі Додатку №1 до Договору №2 про відступлення прав вимоги від 23.03.2018 матеріали справи не містять. За таких обставин, суд вважає, що витяг не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від дій однієї сторони - позивача у справі. З цих же підстав не може бути визнаний належним доказом у справі і розрахунок суми заборгованості, який складений та підписаний представником позивача, який не містить відомостей щодо підстав та строків утворення заборгованості відповідача. Враховуючи відсутність первинних документів на підтвердження заборгованості відповідача та її розміру, вимоги щодо стягнення заборгованості за основним боргом - 6667 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Щодо стягнення пені та штрафів - 400 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до п.5.1 кредитного договору у разі прострочення строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу позичальник сплачує банку штраф у розмірі 150 грн. за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину. Враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження суми заборгованості відповідача та періоду за який вона утворилась, відомості щодо прострочення погашення щомісячного платежу чи його частини матеріали справи також не містять, тому і вимоги щодо стягнення пені та штрафів - 400 грн. суд вважає не обґрунтованими. Відомостей щодо порушення відповідачем зобов`язання чи неналежне його виконання матеріали справи також не містять. Крім того, штраф та пеня є різними видами неустойки. Договором визначена неустойка у вигляді штрафу, сплата пені умовами договору не передбачена. Тобто, позивачем при зазначенні стягнення штрафів, пені в сумі 400 грн. не визначено вид неустойки, який він просить стягнути з відповідача. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження прострочення відповідача, неналежне/несвоєчасне виконання своїх зобов`язань, наявності заборгованості та її розміру, тому суд вважає, що позивачем не доведено порушення відповідачем своїх зобов`язань перед банком, а тому його вимоги про стягнення заборгованості в сумі 10217 грн. є необґрунтованими. Крім того, в порушення вимог ст.1082 ЦК України, позивачем не надано доказів одержання відповідачем письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги. Кінцевою датою погашення всієї заборгованості за кредитом є 23 липня 2016 року. Доводи відповідача та його представника, надані в судовому засіданні, що відповідач належним чином виконав свої зобов`язання перед банком та повністю повернув кредит, будь-якої заборгованості він перед банком не має, позивачем не спростовані. Договір про відступлення прав вимоги було укладено 23.03.2018 року, тобто майже через 2 роки після закінчення кредитного договору. Порушення відповідачем умов кредитного договору, припинення здійснення платежів, наявність заборгованості та її розмір позивачем не доведені, банк з вимогами до відповідача до суду не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тобто, суд вважає, що позивачем не доведена правомірність його вимог до відповідача, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed