Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 01 січня 2018 року в розмірі 30000,00 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на день подачі до суду позову складає 802869 грн. В обґрунтування позову зазначав, що 01 січня 2018 року між ним і [PERSON] був укладений договір позики, за умовами цього договору останній взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США, про що власноручно написав розписку, за умовами якої він зобов`язувався повернути йому суму боргу до 01 червня 2018 року. Проте своїх зобов`язань відповідач належним чином не виконав, грошові кошти у визначені в розписці строк та сумі йому до цього часу не повернув, тому він змушений був звернутися до суду з цим позовом. Станом на день подачі позову - 06 березня 2019 року відповідно до офіційного курсу Національного банку України заборгованість відповідача становить 30000,00 доларів США, що еквівалентно 802869 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити заявлені ним позовні вимоги повністю та стягнути із відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 01 січня 2018 року саме в іноземній валюті в розмірі 30000,00 доларів США. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду він теж не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01 січня 2018 року між позивачем [PERSON] (далі - Позикодавець) і відповідачем [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений договір позики грошей, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в іноземній валюті в сумі 30000,00 доларів США. Отриману в борг позику в розмірі 30000,00 доларів США Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю в строк до 01 червня 2018 року, проте своїх зобов`язань він не виконав, вказану суму позики [PERSON] не повернув. Факт укладення сторонами договору позики, його умов та одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в іноземній валюті в розмірі 30000,00 доларів США підтверджується власноручно написаною відповідачем 01 січня 2018 року розпискою, оригінал якої зберігається у позивача. У ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У ч. 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. ст. 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник (позичальник) видає кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. За змістом положень абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У ч. 1 ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює. За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики, чинне законодавство теж не містить. Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено правовий висновок та зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. За умовами укладеного сторонами договору позики від 01 січня 2018 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] у борг грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 30000,00 доларів США. Зазначену вище суму грошових коштів в іноземній валюті (доларах США) Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю в строк до 01 червня 2018 року, предметом вказаного договору позики є саме грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 30000,00 доларів США без визначення грошового еквівалента даної суми позики у грошовій одиниці України - гривні. Укладення та виконання договірних зобов`язань за цим договором позики в іноземній валюті чинному законодавству України не суперечить. Суд встановив, що всупереч вимогам закону та умовам укладеного сторонами договору позики від 01 січня 2018 року [PERSON] своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконав, грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США у визначений сторонами у договорі позики строк до 01 червня 2018 року [PERSON] не повернув, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача про отримання ним вказаної суми позики. Оцінивши дослідженні у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи невиконання [PERSON] зобов`язань за договором позики, відсутність заборона на укладення та виконання цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню, тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики від 01 січня 2018 року в розмірі 30000,00 доларів США у межах заявлених вимог і наданих позивачем доказів. У ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. На день подачі до суду цього позову - 06 березня 2019 року за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим Національним банком України, 30000,00 доларів США - ціна позову еквівалентна 802869 грн., тому із відповідача на користь позивача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8028 грн. 69 коп., тобто 1 % від ціни позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved