Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до Баранівського районного суду Житомирської області з позовом до Баранівської міської ради про визнання недійсним та скасування права власності на земельну ділянку. Вказаний позов обґрунтовувався тим, що на підставі рішення Баранівської селищної ради було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] , який зареєстрований 15.10.1999 р з порушеннями в технічній документації, допущеними при розмірі землі в результаті чого було порушено права [PERSON] у зв`язку з чим остання звернулася до суду із вказаним позовом. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення стороні за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив відповідач не надав. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності житлові та нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-13). Із акту обстеження комісії в складі головного спеціаліста з питань земельних ресурсів відділу містобудування, архітектури, земельних відносин та комунальної власності Баранівської міської ради від 02.09.2020 вбачається, що земельна ділянка по [ADDRESS] на два метра менша, ніж відповідно до правовстановлюючих документів на землю. Крім того, комісія рекомендувала [PERSON] рекомендовано усунути порушення при розміщенні тимчасових споруд та звернутися до землевпорядної організації з метою відновлення меж земельної ділянки в натурі. В разі невиконання рекомендацій комісії, [PERSON] звернутися до суду з позовною заявою про перенесення вказаних дерев`яних споруд, про встановлення сервітуту на частину земельної ділянки, яка передана у власність [PERSON] та необхідна [PERSON] для обслуговування господарської будівлі, шириною один метр вздовж стіни будівлі (а.с. 14). Зважаючи на вказані порушення, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Щодо вимоги про визнання недійсним права приватної власності на земельну ділянку відповідно до Державного акта на право власності на землю. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, відповідно до ч.1ст.155 ЗК України такий акт визнається недійсним. Відповідно дост. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У своїй Постанові від 22 травня 2013року у справі №6-33цс13 у подібних правовідносинах Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення,на підставі яких видано відповідні державні акти,так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Також, у Постанові від 24 квітня 2013 року у справі №6-14цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч.1ст.116 ЗК України)підстави є неправомірною,а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей116,118 ЗК України, є недійсним. За правовою позицією, яка висловлена Верховним СудомУкраїни в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2824цс15 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень,то у спорах,пов`язаних із правом власності на земельні ділянки,недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення,на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6/319цс15 визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Ст.131 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно із ч.1ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З викладеного вбачається, що вимога про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку є належним способом захисту порушених прав. При цьому, суд звертає увагу на той факт, що обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. З цього випливає обов`язок сторін доказувати факти (обставини). Цей обов`язок у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна доказати факти, на які вона посилається, що відповідає приписам ст 81 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що позивач бажає визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, однак копії такого акту не додає. Одночасно, позивач повідомляє суд про те, що один такий документ знаходиться у відповідача, а інший у Держгеокадастрі у Баранівському районі Житомирської області, у видачі якого їй було відмовлено. При цьому, позивач в обґрунтування вище зазначеного не додає до матеріалів справи вказаної відмови Держгеокадастру у наданні доказів та не заявляє клопотання про їх витребування відповідно до ч 1 ст 84 ЦПК України. Більш того, до позовної заяви не додано й рішення селищної ради на підставі якого видавався оспорюваний Державний акт на право власності на землю. Згідно із ч.1ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, що відповідає приписам ч 7 ст 81 ЦПК України. Згідно ч 6 ст 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд позбавлений можливості дослідити первинні документи на підставі якого видавався такий Державний акт та самий акт, що виключає можливість ухвалити обґрунтоване та законне рішення, адже жодний із поданих доказів не містить офіційних даних про належність Державного акта ЖТ/12-01 №000254 [PERSON] . З огляду на викладене суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні вимоги про визнання недійсним права приватної власності на земельну ділянку відповідно до Державного акту ЖТ/12-01 №000254, який виданий Баранівською селищною радою [PERSON] та зареєстрований 15.10.1999. Щодо вимоги про скасування речових прав на нерухоме майно. Зі змісту ст. 125 ЗК України вбачається, що право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідност.126 ч.1 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатися своїм майном. Відповідно дост. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Згідно пункту 4 частини 6статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки. Згідно дост.1 Закону України «Про державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України 'Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Однак, позивачем в супереч заявлених вимог не надано суду жодних підтверджуючих доказів про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку відповідно до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ЖТ/12 - 01 №000254, який зареєстрований 15.10.1999 року. Більш того, задоволення судом вимоги про зобов`язання реєстраційної служби Баранівської міської ради внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку ЖТ/12-01 №000254, який зареєстрований 15.10.1999 року неможливе у зв`язку з тим, що ця вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним такого Державного акта у задоволенні якої судом було відмовлено. Щодо вимоги про зобов`язання вчинити дії. Згідно ст.91 ЗК України обов`язок власників земельних ділянок дотримуватись правил добросусідства і не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. За вимогами ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи та шумове забруднення тощо). Із акту обстеження комісії в складі головного спеціаліста з питань земельних ресурсів відділу містобудування, архітектури, земельних відносин та комунальної власності Баранівської міської ради від 02.09.2020 вбачається, що під час обстеження земельної ділянки [PERSON] за адресою [ADDRESS] було встановлено, що на відстані 1.2 метра від господарської будівлі, яка належить [PERSON] , збудований дерев`яний гараж та на відстані 1.8 метра - дерев`яний сінник, що є порушенням ДБН Б 2.2 - 12:2019 «Планування та забудова територій», а саме, пункту 15.2. Вимоги до протипожежних відстаней, які наведені у таблиці 15.2 «Протипожежні відстані між житловими, господарськими адміністративно-побутовими будинками промислових підприємств, гаражами, а також до виробничих будинків, сільськогосподарських будівель і споруд». Відповідно до вказаної таблиці відстань від дерев`яних споруд до господарської будівлі повинна становити 10 метрів (а.с. 14). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. ВС у своєму рішенні у справі№ 705/3876/18 підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Згідно акту обстеження комісії в складі головного спеціаліста з питань земельних ресурсів відділу містобудування, архітектури, земельних відносин та комунальної власності Баранівської міської ради від 02.09.2020 вимогу про перенесення будівель має виконати [PERSON] , яка є третьою особою у даній справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 705/3876/18. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про зобов`язання вчинити дії щодо перенесення дерев`яних споруд, адже така вимога заявлена до неналежного відповідача. Щодо розподілу судових витрат. Під час подачі позову позивачем було долучено клопотання про відстрочення сплати удового збору у зв`язку із складним матеріальним становищем. З урахуванням викладеного, судом було відкрито провадження за позовом [PERSON] до Баранівської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання недійсним та скасування права власності на земельну ділянку. Суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення, що відповідає приписам ч 1, 2 ст 136 ЦПК України. Згідно ч 1 ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким, чином суд вважає за необхідне стягнути судовий збір із позивача зважаючи на відмову у задоволенні пред`явленого позову. Визначаючи розмір судового збору суд виходить з наступного. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі, що відповідає приписам ч 1 ст 4 ЗУ «Про судовий збір». Ставки судового збору встановлюються за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум працездатних осіб у 2021 році з 1 січня становить 2270 гривень. Таким чином, за кожною із немайнових вимог необхідно сплатити 908 грн. З огляду на викладене, зважаючи на наявність трьох самостійних немайнових вимог позивачу слід сплатити на користь держави судовий збір в розмірі 2 724 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved