Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що з 25.06.2010 року перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06.04.2015 року. Від цього шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], який мешкає з відповідачем. Між ним та відповідачем постійно виникають суперечки з приводу його участі у вихованні дитини, через що він вимушений був звернутися до служби у справах дітей Харківської райдержадміністрації Харківської області. Розпорядженням Харківської райдержадміністрації Харківської області №1 від 05.01.2016 року було визначено його участь у вихованні сина і йому надана можливість до досягнення ним чотирирічного віку бачитись та спілкуватись з ним кожної суботи та неділі, з 10.00 години до 13.00 години за місцем мешкання матері, в її присутності. Але відповідач належним чином не виконує це розпорядження. Його неодноразові звернення до служби у справах дітей належних наслідків не принесли. Тому просив зобов"язати відповідача не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином - [PERSON], [INFO] та встановити наступний режим його побачень та спілкування з сином: - першу та третю суботу місця з 10.00 години до 19.00 години, за його місцем мешкання, з право відвідування громадських місць та культурних закладів; - другу та четверту неділю місяця з 10.00 години до 19.00 години, за його місцем мешкання, з право відвідування громадських місць та культурних закладів; - у встановлені законодавством святкові дні протягом чотирьох годин, за місцем його мешкання, з правом відвідування громадських місць та культурних заходів; - під час шкільних канікул, протягом половину часу тривалості канікулів, за його місцем мешкання, з правом виїзду на відпочинок разом з дитиною; - два робочі дні тижня кожного місяця, у вільний від навчання час, для відвідування дитячих гуртків, з правом забирати дитину з дитячого садочка або зі школи та залишати дитину на ніч за місцем його мешкання; - у день народження дитини та в його день народження з 11.00 години до 16.00 години, за місцем мешкання позивача, з правом відвідування громадських місць та культурних заходів; - 01 січня кожного року з 13.00 години до 20.00 години за місцем його мешкання. Також просив зобов"язати відповідача погоджувати з ним у письмовому вигляді обрання та зміну місця мешкання та навчання дитини. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково і пояснив, що не заперечує проти спілкування дитини з батьком, але заперечує проти залишення його в батька на ніч та просила встановити режим спілкування згідно з висновком, наданим Службою у справах дітей. Представник третьої особи у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала частково, надала пояснення аналогічні викладеним у висновку від 20 лютого 2017 року. Заслухавши сторони, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Відповідно до ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст.ст.59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено у судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 квітня 2015 року. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження, записаний позивач (а.с.6). Відповідно до ч.1 ст.141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розпорядженням Харківської райдержадміністрації Харківської області №1 від 05.01.2016 року був встановлений порядок участі позивача у вихованні малолтінього сина і йому була надана можливість до досягнення дитиною чотирірічного віку щомісячно кожної суботи та неділі з 10.00 години до 13.00 години бачитись та спілкуватись з нею у присутності матері - [PERSON], за місцем мешкання останньої (а.с.3). Згідно до ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно з вимогамист.ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками та контакт з іншими родичами. Вказана стаття закріплює право на спілкування в широкому розумінні, яке включає в себе не тільки особисті зустрічі, але й спілкування по телефону, поштою, електронною поштою та іншими засобами зв'язку. Відповідно до частин 1, 2 ст.159 Сімейного Кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За змістом до ст.ст.141, 150 СК України, ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, а предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Зазначеному обов'язку батьків відповідає відповідне право дитини, закріплене в ст.ст. 8,19 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У п.54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору приорітет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).) Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно з висновком Харківської райдержадміністрації Харківської області №01-19/498 від 20.02.2017 року орган опіки та піклування вважає за доцільне надати можливість [PERSON] щомісячно, кожної першої і третьої суботи та кожної другої та четвертої неділі о 10.00 годині забирати дитину та того ж дня, о 18.00 годині, повертати її матері - [PERSON], за місцем мешкання останньої (а.с.35-37). В судовому засіданні не наведено жодних обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з сином буде перешкоджати його нормальному розвитку. Під час вирішення спору, суд керується інтересами дитини, приймає до уваги, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до батька та його родини, вік дитини, стан здоров'я, дотримання режиму дня та відпочинку, розпорядку тижня, оскільки [PERSON] відвідує дошкільний заклад, що має істотне значення. Судом не встановлено підстав для заборони позивачеві дитину в робочі дні, після закінчення навчання, з метою відвідування гуртків, а також спілкуватися з сином у святкові дні, та в дні народження, оскільки це не обмежує права та законні інтереси неповнолітньої дитини, при цьому надає рівну можливість батькам систематично в рівній мірі бачитися з сином, приймати участь в його вихованні. Діти мають рости під опікою і відповідальністю обох батьків. Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про необхідність встановити порядок спілкування дитини з батьком. Разом з тим, не встановлено підстав, які б спростовували право батько на власний розсуд обирати місце і форми спілкування, та на спілкування з дитиною без присутності матері, беручі до уваги існування на даний час конфліктної ситуація між останніми, що може негативно впливати на дитину. За вказаних обставин, суд вважає, що безпосередня участь батька у вихованні сина та регулярне спілкування між ними забезпечить виконання батьківських прав позивача, буде відповідати інтересам дитини, не порушує права та інтереси матері для виконання материнських обов'язків та можливості приймати участь у вихованні дитини. Суд також вважає, що мати дитини не повинна чинити перешкоди у спілкуванні з батьком, а тому необхідно зобов'язати відповідача не перешкоджати позивачеві брати участь у вихованні сина та у спілкуванні з ним. Що стосується питання про спілкування позивача з сином під час шкільних канікул, то суд вважає, що в цій частині позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Як встановлено у судовому засіданні малолітня дитина сторін наразі відвідує дитячий садок, ані суду ані сторонам достоменно не відомо, чи будуть порушуватися права позивача на спілкування з сином на той час, коли він буде відвідувати школу. Крім того, суд зазначає, що захисту підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване право позивача, суд не встановлює певні обов'язки на майбутнє без наявності спірних правовідносин, які можуть бути в подальшому припинені або змінені. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо погодження з ним у письмовому вигляді вибору відповідачем місця мешкання та навчання сина. До такого висновку суд приходить виходячи на наступного. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з вимогами діючого Сімейного законодавства України батьки можуть визначати місце мешкання дитини з одним з них. Але позивачем таких позовних вимог не заявлялось, висновки органом опіки та піклування з цього приводу не давались. А тому, за таких обставин, суд не вбачає належних правових підстав для задоволення позову в цій частині. Стосовно вимог позивача щодо зобов"язання відповідача в письмовій формі погоджувати вибір місця навчання їх малолітньої дитини суд зазначає наступне. У відповідності з вимогами діючого законодавства про освіту батьки або особи, які їх замінюють, мають право: вибирати навчальний заклад та форму здобуття дитиною освіти. Діюче законодавство не містить надання обов"язкової письмової згоди на вибір навчального закладу тим з батьків, хто мешкає окремо від дитини. А тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial