Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

У березні 2017 року ТОВ «[PERSON]. Ей. Трейдінг Україна» звернулось до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за укладеними між сторонами договорами в розмірі 58239,96 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що між сторонами були укладені Договір дистрибюції № 2016/02 від 01.04.2016 року, Договір № 1 суборенди нежитлового приміщення від 20.05.2016 року та Договір № 2 суборенди нежитлового приміщення від 01.08.2016 року. За вказаним Договором дистрибюції відповідач, як дистрибютор, зобовязався приймати від позивача у власність та в подальшому розповсюджувати продукцію позивача шляхом її продажу кінцевим споживачам. На виконання цього Договору, у серпні 2016 року, позивач передав відповідачу продукцію на загальну суму 37079,88 грн., яку відповідач в обумовлені Договором строки не оплатив. З урахуванням нарахованої позивачем пені в розмірі 241,72 грн., 3% річних в розмірі 548,33 грн. та втрат від інфляції у розмірі 3633,83 грн.. загальна сума заборгованості відповідача за Договором дистрибюції складає 46539,89 грн. Крім того, за вказаними договорами суборенди відповідач частково не сплатив орендну плату з урахуванням фактичного часу користування орендованими приміщеннями, у звязку з чим за Договором № 1 суборенди нежитлового приміщення від 20.05.2016 року існує заборгованість у сумі 5400,00 та 6300,00 грн. заборгованості за Договором № 2 суборенди нежитлового приміщення від 01.08.2016 року. В подальшому відповідач ухилився від погашення заборгованості, а у лютому 2017 року він припинив свій статус фізичної особи підприємця, тому позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. При визначення підсудності справи за цим позивач керувався правовим висновком Верховного Суду України від 04.12.2013 року, за яким припинення фізичною особою статусу підприємця не припиняє зобовязань за договорами, укладеними під час здійснення господарської діяльності, оскільки фізична особа не припиняє існування та відповідає за цими зобовязаннями всім своїм майном. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав. В обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на те, що дійсно у 2016 році за ініціативою позивача був зареєстрований як підприємець. За наполяганням позивача він підписав господарській договори, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та більшість з видаткових накладних про отримання продукції. Однак насправді реальної господарської діяльності він не здійснював, а був використаний позивачем як штучний посередник. Вказані господарські договори, а також видаткові накладні, акти приймання-передачі орендованих приміщень, замовлення на поставку продукції тощо, насправді є фіктивними, оскільки реальних господарських операції не проводилось, продукція не покидала складів позивача. При цьому працівники позивача мали і мають у своєму володінні печатку відповідача, мали доступ до його банківських рахунків, в тому числі через інтернет-банкінг, самостійно від імені відповідача здійснювали платежі. Відповідач особисто жодної продукції фактично не отримував, платежі не здійснював, орендованими приміщеннями не користувався. У звязку з цим відповідач вважає, що не має заборгованості перед позивачем. Аналогічні пояснення надав й представник відповідача [PERSON], який стверджував, що надані позивачем документи в обґрунтування позову є підробленими, на них відсутній підпис відповідача, а самі господарські операції були фіктивними. Позивач не надав повного пакету документів, які підтверджували б реальність таких господарських операції. Зокрема, відсутні товарно-транспортні накладні, документи щодо перевезення та зберігання продукції тощо. Також стороною відповідача заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису, виконаного від імені відповідача на документах, якими обґрунтовується позов. Однак суд був змушений таке клопотання відхилити, оскільки відповідач не надав у достатній кількості умовно-вільних та вільних зразків свого підпису. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ним докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд прийшов до такого. Як свідчать надані позивачем документи, 01.04.2016 року між сторонами був підписаний Договір дистрибюції № 2016/02. На той час відповідач має статус фізичної особи підприємця. Відповідно до п. 1.1 Договору дистрибюції, постачальник (позивач) зобовязується передати у власність дистрибютора (відповідача) продукцію для її подальшого розповсюдження на території України на умовах та в порядку, зазначених цією угодою, а дистрибютор зобовязується прийняти продукцію у власність та сплатити її вартість, а також здійснювати дії, необхідні для розповсюдження та просування продукції на у мовах та в порядку, зазначених цією угодою. Як випливає із змісту п. п. 2.1.3, 3.1, 4.1-4.4, 5.1 Договору дистрибюції, поставка продукції мала здійснюватися на умовах EXW склад постачальник згідно правил Інкотермс-2010. При цьому продукція вважається переданою дистрибютору, та прийнятою ним за кількістю та якістю, з моменту підписання всіх відвантажувальних документів, до яких належали видаткова накладна та рахунок-фактура. Зобовязання щодо оплати кожної поставки продукції за ціною, вказаною у відвантажувальних документах, виникало через 14 календарних днів з дати відповідної поставки. Згідно видаткових накладних № 2786 від 08.08.2016 року, № 2796 та 2797 від 09.08.2016 року, № 2889 від 19.08.2016 року, №№ 2922, 2937, 2913 від 25.08.2016 року, № 2930 від 26.08.2016 року, а також вказаних у них замовлень покупця та відповідних ним рахунків на оплату по замовленням № 1625 від 08.08.2016 року, № 1638 від 09.08.2016 року, № 1785 від 26.08.2016 року, № 1765 від 25.08.2016 року, № 1792 від 25.08.2016 року, № 1774 від 25.08.2016 року, № 1639 від 09.08.2016 року, № 1739 від 19.08.2016 року, відповідач на вказаних вище умовах отримав від позивача у власність продукцію на загальну суму 37079,88 грн. Всі перелічені документи були оглянуті в оригіналах в судовому засіданні, предявлені відповідачу, який визнав справжність свого підпису на всіх документах, крім накладних № 2786 від 08.08.2016 року на суму 16,00 грн. та № 2913 від 25.08.2016 року на суму 380,05 грн. Однак при цьому доказів підроблення його підпису відповідач не надав, проведення відповідної почеркознавчої експертизи не забезпечив. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпція правомірності правочину, яка полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідач та його представник, заперечуючи проти позову, не надали суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач вказану у перелічених вище накладних продукцію не отримував. Також відповідач не звернувся із зустрічним позовом про визнання Договору дистрибюції недійсним, не подав такого позову в загальному порядку. Ствердження відповідача та його представника про наявність в діях позивача ознак кримінальних правопорушень також залишились не доведеними, оскільки суду не було надано доказів бодай про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. За таких умов у суду немає перешкод для визнання наданих позивачем документів належними та допустимими доказами виникнення договірних зобовязань між ним та відповідачем. Відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Відтак, суд приходить до висновку, що після спливу чотирнадцяти календарних днів після кожної з поставок у відповідача виникло зобовязання щодо оплати цієї продукції. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідач доказів оплати поставленої йому продукції не надав, а тому суд приходить до висновку про порушення ним взятих на себе зобовязань. Відповідно до п. 5.6 Договору дистрибюції, у разі прострочення строку оплати, передбаченого п. 5.1 цього Договору, дистрибютор сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% вартості товару, з якого допущено прострочення, за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постановах у справах № 6-49цс12, 6-113цс14 та деяких інших, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, судова практика виходить з того, що чинним законодавством України не заборонено одночасне стягнення сум на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та пені, оскільки ці виплати мають різну правову природу. Таким чином, позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на вимогам чинного законодавства, а розрахунок відповідних сум відповідачем не спростований, тому приймається судом за основу рішення. З аналогічних підстав суд вважає обґрунтованими й вимоги позивача про стягнення недосплаченої орендної плати за Договором № 1 суборенди нежитлового приміщення від 20.05.2016 року та за Договором № 2 суборенди нежитлового приміщення від 01.08.2016 року. Як й у випадку з Договором дистрибюції, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження своїх пояснень про те, що він не мав наміру користуватись вказаними у них приміщеннями, ніколи в них не був, а там постійно знаходились представник позивача. Навпаки, ці ствердження спростовуються підписаними відповідачем договорами та актами приймання-передачі орендованих приміщень, а також відомостями про часткову оплату ним платежів за договорами суборенди. Вимог про визнання договорів суборенди недійсними з підстав їх удаваності, чиїх укладання під впливом обману, фізичного або психічного насильства тощо, відповідач також не заявив. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, відповідач припинив статус підприємця з 14.02.2017 року. Відповідно до ч. 5 ст. 3, ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов'язання. Згідно зі ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст. 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Частиною 3 ст. 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Таким чином, відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення субєкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру субєктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Зі змісту зазначених норм вбачається, що зобовязання відповідача за укладеними ним договорами не припинилися. Наведене вище ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 04.12.2013 року у справі № 6-125цс13. Таким чином, позовні вимоги є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають також понесені позивачем судові витрати. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 51, 52, 526, 598-609 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України,

Outcome: approved