Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

У листопаді [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Таврика» (надалі - відповідач), у якому просив розірвати Договір В № 002877 банківського вкладу від 14 червня 2012 року та стягнути з відповідача на його користь 20 302 доларів США депозитного вкладу з нарахованими згідно умов Договору 10,3 % річних, тобто разом стягнути 23 332,10 доларів США, а також стягнути 1 694 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 14 червня 2012 року між ним та АТ «Банк «Таврика» укладено договір банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника серії В № 002877, за яким [PERSON] вніс готівкові кошти у сумі 20 302 доларів США на відкритий рахунок в АТ Банк «Таврика». У відповідності до п.2.1 договору за використання коштів, розміщених на рахунку вкладника, банк щомісяця нараховує проценти у валюті вкладу на суму Вкладу з розрахунку 10,3 процентів річних. Позивач звертався з письмовими заявами про свій намір достроково розірвати договір 20.01.2013 р., 23.04.2013 р., 26.06.2013 р., на які отримав відповідь від 11.07.2013 р. з зазначенням, що вимога позивача підлягає задоволенню в сумі 517,15 грн. згідно до 4 черговості, що відповідає частині 1 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». На підставі викладеного позивач звернувся до суду за захистом порушених прав. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. В судове засідання представник відповідача з`явився, проти позову заперечував у повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 14 червня 2012 року між АТ «Банк «Таврика» та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника серії В № 002877, за умовами якого позивач вніс на відкритий банківський рахунок відповідача суму коштів в розмірі 20 302 доларів США. Відповідно до п.2.1. договору за використання коштів, розміщених на рахунку, банк щомісяця нараховує проценти у валюті вкладу на суму вкладу з розрахунку 10,3 % річних. Заявами від 20.01.2013 р., 23.04.2013 р., 26.06.2013 р. позивач звернувся до АТ «Банк «Таврика» з проханням повернути належні йому грошові кошти за банківським вкладом та нарахованих відсотків. 11.07.2013 р. позивачу було надано відповідь, відповідно до якої вимога позивача підлягає задоволенню в сумі 517,15 грн. згідно до 4 черговості, що відповідає частині 1 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З огляду на викладене, позивач вважає, що банком порушені його права, як добросовісного вкладника, а тому відповідачем має бути повернуто йому суму вкладу та нарахованих процентів за договором на загальну суму 23 332,10 доларів США. Суд з такою позицією позивача не може погодитись з наступних підстав. Відповідно до ст. 44 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 березня 2013 року прийнято Рішення №17 про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Таврика». 20 березня 2013 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №18, згідно якого призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» начальника відділу тимчасової адміністрації та ліквідації неплатоспроможних банків Соловйову Наталію Анатоліївну. За змістом ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Позивач зазначає, що 20 січня 2013 року звертався до відділення АТ «Банк «Таврика» з вимогою про повернення суми депозитного вкладу готівкою з нарахованими відсотками в доларовому еквіваленті. У зв'язку з віднесенням АТ «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних з 21 грудня 2012 року по 20 березня 2013 року в АТ «Банк «Таврика» здійснювалась тимчасова адміністрація. Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. За п. 3 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не відшкодовує кошти за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника. Відповідно до ст. 45 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах "Урядовий кур'єр" та "Голос України" не пізніше, ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. За ч. 5 ст. 45 Закону протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду, кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Оголошення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк «Таврика» було опубліковано в газеті «Голос України» №57 (5557) від 26 березня 2013 року та в газеті «Урядовий кур'єр» №56 від 26 березня 2013 року, а також на офіційній сторінці Фонду в мережі Інтернет. [PERSON] подав заяву від 23.04.2013 року за вхідним № 11-02/4105 про визнання його кредитором за Договором № В 002877 від 14.06.2012 року з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника та № ПДС (366)718 від 03.10.2012 року. За результатами розгляду вказаних заяв [PERSON] включений до Реєстру акцептованих вимог кредиторів і його вимоги підлягають задоволенню згідно зі статтею 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у 7-ій черговості у сумі 175 024,96 грн. та 4-ій черговості в розмірі 517,15 грн., про що й зазначено в листах під вихідним № 1248/7 від 11.07.2013 р. та вихідним № 5753/4 від 11.07.2013 р. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач діяв в межах та на підставі положень закону, а тому позовна вимога позивача з приводу розірвання договору та стягнення грошових коштів по депозитному владу та нарахованих відсотків є такою, що задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] з приводу стягнення моральної шкоди з відповідача на його користь у розмірі 1 694 грн. не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Постанова Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року дає визначення моральної шкоди - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві позивачем зазначено, що в результаті дій відповідача в сім`ї виникли сварки та скандали, а також погіршення стану здоров`я, однак, не надає на підтвердження вказаних обставин жодного доказу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Враховуючи викладене, позивач не надав суду належних та допустимих доказів для підтвердження своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що у їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed