Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Предстаник позивача [PERSON] , який діє відповідно до ордеру 08.06.2018 року звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до Кілійської міської ради Одеської області про встановлення факту належності житлового будинку [ADDRESS] - [PERSON], померлому [INFO] ; про встановлення факту проживання спадкодавця [PERSON] , 1925 року народження, померлого [INFO] та позивача, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] а та визнання за позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок в [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування викладених позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] померла мати позивача, [PERSON] , яка на день смерті постійно проживала [ADDRESS] . Після її смерті залишилася спадщина, яка складається із частини житлового будинку в [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем за законом на той час, після смерті [PERSON] , відповідно до ст.529 ЦК Української РСР був її чоловік, [PERSON], який прийняв спадщину в порядку ст.549 ЦК Української РСР, тобто вступив в управління спадковим майном, оскі\-льки на день смерті проживав разом із своєю дружиною. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] помер батько позивача, [PERSON], який на день смерті прожи\-вав в [ADDRESS] . Він залишив заповіт на ім`я брата позивача [PERSON] , посвідчений Кілійською районною державною нотаріальною конторою 10 листо\-пада 2010 року. [PERSON] був громадянином Російської Федерації із заявою про прийняття спадщини, не звертався, шестимісячний строк для подачі заяви в нотаріальну контору позивач пропустив, [INFO] в м. Москва Російської Федерації, помер. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] залишилося спадщина, яка складається із частини житлового будинку в [ADDRESS]. Позивач, [PERSON] відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач, [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження, є сином [PERSON], який помер [INFO] [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадщину, яка залишилася після [PERSON] позивач прийняв. Батько позивача [PERSON], на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак на день смерті фактично проживав за адресою: [ADDRESS] а разом із позивачем, який здійснював похорон, та обробляв прилеглу земельну ділянку до його будинку. Факт проживання спадкодавця, [PERSON], та позивача, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджено актом депутата [PERSON] від 30.11.2018 року. Житловий будинок за адресою [ADDRESS] , який побудований у 1947 році, належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Кілійської міської ради за №151 від 05.07.1984 року. Відповідно до інформації Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав до складу колгоспних дворів, згідно записів погосподарської книги за 1991 рік. Станом на 16 квітня 1991 року до складу колгоспного двору входили: [PERSON], 1925 року народження, який помер [INFO] , голова колгоспного двору, та член колгоспного двору, дружина, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Житловий будинок за вищезазначеною адресою відповідно до технічного паспорту, виготовленим Комунальним підприємством Кілійської районної ради «Районне бюро технічної інвентаризації» згідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ. А - житловий будинок, житловою площею 41,0 кв. м., загальною площею 58,9 кв.м., господарських будівель: ліг. Б, кухня, літ. В - сарай, літ. Г - гараж, літ. Д - сарай, літ. Е - сарай, літ. Ж-сарай, літ. З- убиральня, 1-6,1-ІІ надвірні споруди. Також КП КРРР «РБТІ» надала довідку за №285 від 11 травня 2018 року, відносно того, що право власності на житловий будинок за вказаною адресою належав [PERSON], як голові колгоспного двору на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Кілійської міської ради за №151 від 05.07.1984 року, зареєстроване Кілійським БТІ в реєстровій зі 2, стор. 166, реєстр №1275. Приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської позивачу було надано роз`яснення №226/01-16 від 08 червня 2018 року щодо того, що оскільки право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано, не можливо видати свідоцтва про право власності на спадщину, тому нотаріус радила звернуться до суду. Інших спадкоємців, в тому числі за заповітом та осіб які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає. Представник позивача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак від нього на адресу суду надійшла заява, відповідно до якої він просить справу розглядати за його відсутності, а також зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Кілійської міської ради Одеської області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак від нього на адресу суду надійшла заява, відповідно до якої позов просить провести засідання без його участі, з позовними вимогами згодні в повному обсязі. На підставі вищезазначеного суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою, в порядку передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши надані письмові докази та розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд достовірно встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до актового запису про шлюб № 195, складеного Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 06.10.1948 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Прізвище після шлюбу - Коновка. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого районним бюро РАЦС 06.01.1960 року, [INFO] народився [PERSON] , актовий запис №6, батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до актового запису №37, складеного 24.01.1950 року Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] . Як вказано в повторному свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , виданого Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 11, [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до повторного свідоцтва про смерть, виданого 04.07.2017 року Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №91, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до повторно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , видане 14.12.2017 року відділом РАЦС Адміністрації міського округу - місто Камишин Волгоградської області, актовий запис № 142, [PERSON] помер [INFO] . З довідки про зняття з реєстрації місця проживання, виданої виконавчим комітетом Кілійської міської ради 03.08.2017 року, вбачається, що [PERSON] знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із смертю з 08.04.2011 року. Відповідно до акту, складеного депутатом Кілійської міської ради Чакир В. І. 30.11.2018 року, [PERSON] проживав разом зі своїм сином [PERSON] у житловому будинку, який належить синові за адресою: [ADDRESS] . З письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON], 1925 року народження, який помер [INFO] на день смерті проживав зі своїм сином, [PERSON] року народження за адресою: [ADDRESS] а у [ADDRESS] , який належить синові, [PERSON] . [PERSON] до дня смерті батька піклувався та доглядав за ним, проводив похорон батька після смерті. Враховуючи вищевикладене та відповідно до наданих доказів, суд вважає доведеним факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З довідки про зняття з реєстрації місця проживання, виданої виконавчим комітетом Кілійської міської ради 29.12.2018 року, вбачається, що [PERSON] знято з реєстрації у зв`язку із смертю з 14.01.1999 року. Відповідно до акту складеного депутатом Кілійської міської ради Чакир В.І., [PERSON] на день смерті [INFO] проживала за адресою: [ADDRESS] . З письмових пояснень [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 09.08.1984 року та [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.07.1994 року вбачається, що [PERSON] на день смерті [INFO] дійсно проживала по [ADDRESS] . [PERSON] на день смерті своєї дружини, [PERSON] , проживав разом з нею, проводив її похорон. Відповідно до довідки № 19, виданої виконавчим комітетом Кілійської міської ради 18.12.2018 року, встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] станом на 16.04.1991 року відносився до типу колгоспних дворів до складу якого входили: [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки № 285, виданої КП КРР «Районне бюро технічної інвентаризації» 11.05.2018 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON], як голові колгоспного двору на підставі свідоцтва про право власності, видане Кілійським міськвиконкомом 05.07.1984 року за № 151. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] відповідно до технічного паспорту, виготовленим Комунальним підприємством Кілійської районної ради «Районне бюро технічної інвентаризації» згідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ. А - житловий будинок, житловою площею 41,0 кв. м., загальною площею 58,9 кв.м., господарських будівель: ліг. Б - кухня, літ. В - сарай, літ. Г - гараж, літ. Д - сарай, літ. Е - сарай, літ. Ж-сарай, літ. З- убиральня, 1-6,1-ІІ надвірні споруди. З повідомлення №226/01-16 від 08.06.2018 року, виданого приватним нотаріусом Богачовою Н.М. вбачається, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності померлого на спадкове майно. За відсутності у спадкоємця необхідних документі для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, це питання вирішується у судовому порядку. З Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, виданих приватним нотаріусом Богачовою Н.М. вбачається, що в реєстрі міститься наступна інформація, щодо [PERSON], а саме є заповіт, посвідчений 11.11.2010 року за реєстровим номером 3057; відомості щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON] в реєстрі відсутні. Як вбачається з копії заповіту, посвідченого Кілійською районною державною нотаріальною конторою 11.11.2010 року за реєстровим №3057, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно заповів [PERSON] . З Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, виданих Теплодарською міською державною нотаріальною конторою вбачається, що в реєстрі відсутні відомості щодо посвідчених заповіті від імені [PERSON] та заведених спадкових справ після її смерті. Згідно ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитини померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчиненіпротягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності з ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаться таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З урахуванням вищезазначеного судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] на підставі ст.ст. 1261, 1268 ЦК України, який в свою чергу є спадкоємцем [PERSON] та який прийняв спадщину після неї на підставі ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР. У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (в ред. 1963 року, що діяла до 15.04.1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності. Відповідно до ч. 1-2 ст. 123 ЦК УРСР доля члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його зі складу двору без утворення нового двору (виділ). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток всіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону Української РСР «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Норма, що передбачала можливість членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, мати у власності, зокрема, жилі будинки і господарські споруди, також містилася у ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» 1990 року. Як роз`яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно п.5 ч. 2 ст. 293, ст. 315 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем . Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом також встановлено, що в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що право позивача на спадщину підлягає судовому захисту в порядку ст. 16 ЦК України шляхом його визнання, а позов - задоволенню.

Outcome: approved