Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

01 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй без поділу в натурі у власність 1/2 частку даної квартири, усунути перешкоди у користуванні даною квартирою, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з червня 2010 року вони з відповідачем почали проживати однією сімєю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Шлюб зареєстрували лише 26.08.2011 року. Від даного шлюбу у них 06 лютого 2013 року народилась донька [PERSON]. 01 квітня 2011 року відповідач придбав з прилюдних торгів квартиру, яка є предметом спору, а за спільні кошти в ній було здійснено капітальний ремонт. Згодом через несумісність поглядів та характерів шлюб між нею та відповідачем було розірвано, проте вона разом з дитиною продовжує проживати у спірній квартирі, при цьому ні вона, ні дитина у ній не зареєстровані, оскільки [PERSON] свого дозволу на це не надав. Враховуючи вартість ремонтних робіт, зроблених у тому числі і за її кошти, та виходячи з презумпції рівності часток сторін у спільному майні подружжя просила визнати за нею право на 1/2 частки даної квартири. У подальшому [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та просила встановити факт проживання однією сімєю з [PERSON] у період з вересня 2010 по 26 серпня 2011 року, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/8 частку вищезазначеної квартири посилаючись на те, що за час шлюбу, після здійснення ремонту вартість квартири значно збільшилась. Не визнаючи позовні вимоги 02 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до [PERSON], в яких просив усунути перешкоди у його користуванні квартирою №145 у будинку №43 по вул. Набережна Енергетиків у м. Южноукраїнську Миколаївської області, що належить йому на праві особистої приватної власності та виселити з даного приміщення останню. Ухвалою суду зустрічний позов [PERSON] було обєднано з первісним позовом в одне провадження. У судовому засіданні позивач підтримала свої уточнені позовні вимоги та просила суд про їх задоволення у повному обсязі. Зустрічний позов відповідача не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість. Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги своєї довірительки та просив суд про їх повне задоволення. Наголошував на тому, що сторони дійсно були однією сімєю у період зазначений позивачем, хоча деякий час проживали без реєстрації шлюбу. Просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог відповідачу. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, обґрунтовуючи це тим, що не проживав однією сімєю з [PERSON] до реєстрації шлюбу та не мав з нею спільного бюджету на той час, вони лише періодично зустрічались. Спірна квартира була придбана ним до реєстрації шлюбу з позивачем, за його особисті грошові кошти та належить йому на праві приватної власності. Також вказав, що ремонт у даній квартирі він здійснював за власні грошові кошти та всі затратні ремонті роботи були виконані до реєстрації шлюбу з позивачкою. Усі житлово комунальні послуги оплачує виключно він. Однак на даний час у спірній квартирі не проживає, оскільки позивач створює перешкоди у користуванні його приватною власністю умисно провокуючи його на конфлікти та сварки, через що він вимушений орендувати собі житло. Як йому відомо, позивачу належить 1/3 частки у трикімнатній квартирі №39 у будинку №1 по б-ру Цвіточний у м. Южноукраїнську, в якій вона і зареєстрована. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Стосовно його зустрічних позовних вимог просив суд зобовязати усунути перешкоди у користуванні ним квартирою 145 у будинку №43 по вул. Набережна Енергетиків у м. Южноукраїнську, та виселити [PERSON] з даного житлового приміщення. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON] та просив зустрічні позовні вимоги його довірителя задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2011 року (а.с.5). Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 11.04.2014 року (а.с.7) шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON], [INFO] (а.с.6). З заробітної плати [PERSON] регулярно проводиться стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] відповідно до відкритого державним виконавцем провадження №1999/1/16266 від 27.11.2013 року, що підтверджується звітами про здійснені відрахування та виплати з заробітної плати [PERSON] №3064 та №3065 (а.с.68, 69). За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. За правилами ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона перебувала з [PERSON] у дружніх стосунках. Їй відомо, що до реєстрації шлюбу з [PERSON], [PERSON] працювала в м. Києві звідки регулярно приїздила до м. Южноукраїнська. Іноді вона зустрічала [PERSON] на автовокзалі та підвозила до будинку, де проживають батьки [PERSON] При цьому [PERSON] привозила продукти харчування та подарунки для [PERSON] та його дочки від першого шлюбу. Також їй відомо, що сторони разом підбирали майбутнє житло. Ще до реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] займалась вибором меблів та будівельних матеріалів для здійснення ремонту в його квартирі. Крім того, їй відомо, що сторони планували дітей, а так як [PERSON] не могла завагітніти, проходили обстеження. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] працювала дворецьким у готелі Премєр Палас у м. Києві та орендувала квартиру з нею по сусідству. Декілька раз на місяць їздила до м. Южноукраїнська, куди возила продукти харчування. Повідомила, що [PERSON] у 2010 році купувала светр, паски, футболки та чоловічу білизну. Зі слів останньої ці речі придбавались для [PERSON], з яким, знову ж таки з її слів, вона проживала однією сімєю у м. Южноукраїнську. Знає, що заробітна плата та чайові [PERSON] намагалась накопичити та зберігала їх у сейфі [PERSON]. Особисто бачила, що для ремонту [PERSON] у м. Києві купувала 5 рулонів шпалер, банку фарби та дві банки шпаклівки. Згідно з ст. ст.50, 57 ЦПК України показання свідка може мати доказове значення лише у разі, якщо ця особа безпосередньо була очевидцем певних подій чи обставин, що мають відношення до справи. Аналізуючи покази свідків [PERSON] та [PERSON] суд приходить до висновку, що вони носять неконкретизований характер, і тому, на думку суду, не підтверджують факту проживання сторін однією сім'єю без шлюбу. Окрім того, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ФП № 055185 виданого 04.11.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області [PERSON] до 28.09.2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Досліджуючи наявні в матеріалах справи дві копії фотознімків від 25.04.2010 року та від 03.09.2010 року (а.с. 14, 15) суд приходить до висновку, що дані докази також не є належними для встановлення факту перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках та проживання однією сімєю у період з червня 2010 року по 26.08.2011 року, оскільки в період часу зазначений на даних фотознімках відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Інших доказів позивач не надала. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, в судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт проживання сторін однією сімєю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з вересня 2010 по 26 серпня 2011 року. Тому суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] у цій частині не можуть бути задоволені. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим за ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки коли чоловік і жінка не перебувають у будь якому іншому шлюбі та між ними склались відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу у період, потягом якого було придбано спірне майно. Підставами для поділу майна набутого чоловіком та жінкою за час спільного проживання однією сім'єю є встановлення факту такого проживання та наявність такого майна, а оскільки сторони не проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу та цей факт не встановлений судом, то на ці правовідносини не можуть розповсюджуватись норми Сімейного кодексу України щодо належності в цей час придбаного майна на праві спільної сумісної власності сторін. Як вбачається з матеріалів справи 01 квітня 2011 року Миколаївською філією ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» було проведено прилюдні торги предмету іпотеки - квартири [ADDRESS], та Відповідно до протоколу № 11/001/11/і-1 стартова та продажна ціна квартири визначена у розмірі 165120,00 грн. Зареєстрований був лише один учасник гр. [PERSON], який і став переможцем торгів (а.с.64), сплативши повну вартість квартири, що підтверджується квитанцією про оплату (а.с.67). 14 червня 2011 року приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки було посвідчено свідоцтво про право власності [PERSON] на трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.65). 15.06.2011 року КП БТІ здійснено державну реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру (а.с.66). 16 серпня 2012 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Про оформлення права власності на обєкт нерухомого майна замість свідоцтва від 14.06.2011 р., отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності (а.с.42). Право власності [PERSON] також підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру здійснене КП БТІ 18.09.2012 року (а.с.43). З огляду на вищезазначені документи суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] 01.04.2011 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем та за його особисті кошти, дана обставина позивачем не заперечувалось, право власності оформлене на нього у встановленому законом порядку, а тому дана квартира відповідно до положень ч. 1 ст. 57 СК України не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу. У судовому засіданні знайшло своє підтвердження, та обставина, що у спірній квартирі було здійснено капітальний ремонт, внаслідок чого істотно збільшилась її вартість. Відповідно до положень ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених нормами правил, збільшення вартості майна повинно відбуватись якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних і кількісних характеристик. Згідно з розяснень п.23 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При цьому позивач та її представник зазначаючи про істотне збільшення вартості квартири посилались на проведення капітального ремонту, але не надали переконливих доказів, що за час спільного проживання однією сім'єю з відповідачем вартість квартири була істотно збільшена саме за рахунок належних їй коштів та її трудової участі. Наданий звіт про незалежну оцінку майна власником якого є [PERSON] (а.с. 94 166) не є належним доказом, оскільки відповідно до вимог ст. 66 ЦПК України, належним доказом щодо оцінки та опису майна є висновок експерта. Позивачем клопотання про призначення експертизи для з'ясування питань дійсної вартості квартири до реєстрації шлюбу та після здійснення поліпшень в ній заявлено не було. Частиною 2 ст. 59, ст. 60 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитаний в судовому засіданні Свідок [PERSON] суду показав, що на усне замовлення відповідача [PERSON] виконував капітальний ремонту у спірній квартирі з весни та до початку осені 2011 року. Всі розрахунки щодо оплати ремонту з ним здійснював виключно [PERSON] Необхідні для цього будівельні матеріали купував теж він. Декілька раз бачив у квартирі [PERSON], яка на той час проживала у м. Києві. Підтвердив, що особистою працею [PERSON] участі в ремонті не приймала, але дизайн квартири [PERSON] узгоджував з нею. За такого суд приходить до висновку що збільшення вартості квартири було здійснено за рахунок відповідача [PERSON], а не внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, як це вимагає ст. 62 СК України. Тому вимоги позивача щодо виділення їй у власність 1/8 частки спірної квартири також задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Та обставина, що позивач після розірвання шлюбу продовжує проживати разом з донькою у належній відповідачу квартирі сторонами по справі не оспорювалась та підтверджується актом від 03.04.2015 року, згідно якого [PERSON] з 2012 року проживає у [INFO] (а.с.9), а згідно акту від 08.10.2015 року разом із [PERSON] за вказаною адресою проживає і її донька [PERSON], [INFO] (а.с.62). Як встановлено в судовому засіданні власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), у тому числі і колишні, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так як в силу ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За правилами ч. 4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Їх право користуватися житловим приміщенням згідно з приписами ч. 3 ст. 9 ЖК України урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого ніхто не може бути виселений з займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підставі в порядку передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] оселилася в спірному житловому приміщенні з дозволу [PERSON] як його дружина та член сім'ї. Після розірвання шлюбу вона продовжує проживати в зазначеному житловому приміщенні. Однак через постійні сварки з боку останньої [PERSON] був змушений виїхати з належного йому на праві власності житлового приміщення та орендувати інше житло. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч. 1 ст. 321 ЦК України Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], однак позбавлений права проживання в цій квартирі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в цій частині. Враховуючи викладене вище та

Outcome: partial