Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: кімнатою № 9 квартири [ADDRESS] та примусове зняття його з реєстраційного обліку. Вимоги мотивує тим, що вона є власником кімнати № 9 квартири [ADDRESS], даний факт підтверджує технічним паспортом, довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» м.Києва про склад сім'ї виданої 17.12.2016 року № 02/08_03_4845, за адресою: [ADDRESS], кімната № 9 де зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Позивач зазначає, що відповідач на даний час прописаний за вищевказаною адресою, хоча після розлучення з 2010 року за вказаною адресою не проживає та не з'являється у ній.У квартирі відповідач не проживає, особистих речей в ній не має та за комунальні послуги не сплачує. Реєстрація відповідача перешкоджає їй в повній мірі реалізовувати право користування та розпорядження власним майном. У судовому засіданні позивач підтримала позов та викладені у ньому обставини. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, у зв'язку з чим суд, з урахуванням думки представника позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та відповідно ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.09.2009 року виданого Святошинською районною у м.Києві радою, за адресою: [ADDRESS], 8/100 частин кімнати № 9 належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та члену її сім'ї [PERSON] (а.с. 17). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] ззареєстрований за адресою: [ADDRESS], кімната № 9, що підтверджується довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» м.Києва про склад сім'ї виданої 17.12.2016 року № 02/08_03_4845 (а.с.6). Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. В обґрунтування та підтвердження своїх позовних вимог позивач надає докази не проживання відповідача у зазначеній квартирі, посилається на акти, що були складені мешканцями сусідніх квартир, підписи яких засвідчив майстер Житлово-експлуатаційної дільниці №4, та актами комісії у складі майстрів Житлово-експлуатаційної дільниці №4 про не проживання у спірній квартирі відповідача, що оцінюється судом відповідним чином (а.с.4, 5, 7-13). Отже, за вищевикладених обставин реєстрація відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належному останньому на праві власності нерухомим майном. При цьому суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру її порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний спосіб. Суд під час розгляду і вирішення цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. За вимогами ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як зазначено вище, за заявленими вимогами позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], кімната № 9 та зняти відповідача з реєстраційного обліку. При цьому позивач посилається на норми ст. 405 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що відповідач більше року не проживає у спірній квартирі, комунальні послуги чи інші витрати, пов'язані з ремонтом чи утримання квартири не сплачує. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно положень частини першої та четвертої ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. В обґрунтування вимог позивачі посилаються на норму ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте позивач, як зазначено вище, є співвласником квартири, тому зазначена норма закону на спірні правовідносини не поширюється. Позивачу при даних обставинах слід було звернутись із позовом про відшкодування збитків пов'язаних зі сплатою платежів за утримання майна. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Отже у задоволенні позову слід відмовити, оскільки він не ґрунтується на нормах чинного законодавства. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed