Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

01 вересня 2020 року до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Обґрунтовано позов тим, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 11401487000 від 06 жовтня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , банк надав останній кредит у сумі 313000 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 06 жовтня 2008 року було укладено договір іпотеки № 30505Z252, за яким передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 19 грудня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», який є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено договір відступлення прав вимоги, згідно якого Акціонерне товариство\~«Альфа-Банк» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 11401487000 від 06 жовтня 2008 року. Відповідач належним чином умов договору не виконує, існує заборгованість, яку боржник не погашає, а тому позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважає їх необгрунтованими і такими, що пред`явлені з порушенням строків позовної давності та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Відповідач зазначила, що за умовами договору про надання споживчого кредиту від 06.10.2008 та графіку погашення кредиту, кінцевий термін погашення кредиту 05.10.2015. Однак, цей строк був перерваний, оскільки АКІБ «УкрСиббанк» у березні 2011 року звернулося до суду за достроковим стягненням сум заборгованості. Рішенням Деснянського районного суду від 12.10.2011 позовні вимоги задоволено, у зв`язку із чим позовна давність за пред`явленими банком в даній справі вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки почалася заново з березня 2011 року і закінчилась у березні 2014 року. Крім того, як на необгрунтованість позовних вимог відповідач посилається на те, що позивачем не надано доказів правомірності вимагати звернення стягнення, оскільки він є відмінний від кредитодавця, а відповідачу не відомо про перехід права вимоги. Також, позивачем не надано детального розрахунку позовних вимог. Висновок про вартість майна не є допустимим доказом, оскільки підписаний та затверджений невідомими особами, а також в договорі іпотеки відсутній такий вид звернення стягнення на предмет іпотеки, як шляхом проведення прилюдних торгів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 2/2506/9/11, суд встановив наступне. 06 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11401487000, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в сумі 313000 грн. зі сплатою 23% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном остаточного повного погашення 05 жовтня 2015 року (а/с. 6-7). В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 11401487000 від 06\~жовтня 2008\~року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 30505Z252 від 06 жовтня 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно - квартиру, загальною площею 65,6 кв.м. і житловою 41,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04 травня 2006 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. за реєстровим № 1971 (а.с. 16-21). 19 грудня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено договір № 2098/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 11401487000 від 06 жовтня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (а.с. 27-28, 29-33). Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 жовтня 2011 року у справі № 2/2506/9/11 (яка була досліджена у судовому засіданні) стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк заборгованість за вказаним вище договором про надання споживчого кредиту № 11401487000 в розмірі 557218 грн. 46 коп. Рішення набрало законної сили 25 жовтня 2011 року. Статтею 2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Частиною 1статті 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк чи інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ч. 1 ст.526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ч. 1ст. 530 ЦК України). Частиною 1ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до ст.1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності зі ст. 526\~Цивільного кодексуУкраїни зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін відповідно до умов договору. Отже, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитного договору у відповідності до його умов та законодавства. При укладенні кредитного договору, беручи на себе певні зобов`язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати та враховувати всі ризики, що пов`язані за такими договорами. Свої зобов`язання позивач виконав цілком і в обумовлений у договорі термін. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст.\~33 Закону України\~«Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Позивач звернувся до суду з даним позовом у вересні 2020 року. При цьому, судом встановлено, що відповідно до п. 1.2.8 кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості 05 жовтня 2015 року. Відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог. У відповідності до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 та ч. 4 ст.\~267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). При цьому, строк позовної давності переривався позивачем, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення з кредитної заборгованості у березні 2011 року, який розглянутий судом по суті. Позовна давність за пред`явленою банком вимогою в даній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки почалася заново з березня 2011 року і закінчилась у березні 2014 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Поряд з викладеним необхідно звернути увагу на те, що пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно зі ст. 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з правлюдини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прозахист\~правлюдини і\~основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі 504/1653/15-ц. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Проте, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо неправомірності правонаступництва позивача, оскільки це питання було досліджено судом і ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.09.2020 у справі № 2/2506/9/11, провадження № 6/750/185/20 замінено сторону виконавчого провадження у справі № 2/2506/9/11 із ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника АТ «Альфа Банк». Представником відповідача заявлено клопотання про відшкодування позивачем понесених у справі витрат на правничу допомогу. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із\~частинами першою,\~другою статті\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачу правничу допомогу надавала адвокат Блохіна Н.В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 23.07.2020 та ордеру № 1007336 від 30.10.2020. Згідно квитанції № б/н від 30.10.2020 відповідач сплатила згідно договору від 23.07.2020 та додатків від 30.10.2020 адвокату 10000 грн. Відповідно до\~частини другої\~статті 137\~ЦПК України,\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат:\~1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із\~частиною четвертою\~статті 137\~ЦПК України,\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки відповідачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому враховуючи складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг у суді першої інстанції, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 4000 грн. витрат на правничу допомогу. Враховуючи викладене,

Outcome: approved