Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Прокурор міста Луцька в інтересах малолітнього [PERSON] 02.02.2014 року звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Луцької міської ради, відділення публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Луцьке РУ, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Луцької міської ради та визнання недійсним договору іпотеки, Позов мотивує тим, що прокуратурою міста Луцька проведено перевірку дотримання житлових прав неповнолітнього [PERSON] Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.08.2002р., виданого виконавчим комітетом Луцької міської ради, квартира [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності громадянину [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON]. В порушення вимог чинного законодавства, за відсутності гарантування збереження прав неповнолітнього [PERSON] на житло, виконавчим комітетом Луцької міської ради прийнято рішення №248-7 від 10.04.2008р., у відповідності до якого [PERSON] дозволено заставити предмет іпотеки та дозволено передати в заставу предмет іпотеки від імені малолітнього сина. Рішенням Луцької міської ради №431-1 від 27.06.2008р. надано дозвіл на виділення 1/3 частки майна (квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]) у спільній сумісній власності малолітнього [PERSON]. В подальшому 14.07.2008 між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра», та [PERSON], [PERSON] та малолітнім [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого в забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] перед банком умов кредитного договору №17-П/6- В від 14.07.2008р., іпотекодавцями передано в іпотеку належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно - квартиру, що складається з двох кімнат, загальною площею 50 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартість якої становить 421600 грн. (чотириста двадцять одна тисяча шістсот гривень). Всупереч чинному законодавству, [PERSON] та [PERSON] уклали договір іпотеки з ВАТ КБ «Надра», предметом якого є житло, належне на праві спільної сумісної власності, у тому числі, малолітньому [PERSON], чим фактично позбавили права неповнолітнього на житло. Укладений договір іпотеки суперечить моральним засадам суспільства, відображеним в Конституції України та Сімейному кодексі України. Також договір не відповідає вимогам ч.І ст.177 Сімейного кодексу України, згідно з якою на батьків покладено обов'язок дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки неповнолітнього [PERSON] порушили житлові права своєї дитини, що в подальшому може призвести до виселення неповнолітнього з займаного приміщення та залишення останнього без житла. Посилаючись на вищенаведене, позивач просив визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №248-7 від 10.04.2008 «Про дозвіл на заставу квартири» по [ADDRESS]; визнати недійсним договір іпотеки № 1602 від 14.07.2008, укладений між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступник - ПАТ «Комерційний банк «Надра») та [PERSON], [PERSON] та малолітнім [PERSON], від імені якого діяв [PERSON]. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві. Представник ПАТ КБ «Надра» в судовому засіданні позову не визнав та пояснив, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Луцької міської ради прийняте у відповідності з вимогами чинного законодавства. Суду пояснив, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON], [PERSON], які діють від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], та Банком 14 липня 2008 року було укладено Договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці передали банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, представник ПАТ КБ «Надра» подав суду заяву про накладення арешту, згідно з якою просив накласти арешт на цю квартиру, в порядку ст. 1057-1 ЦК України, як предмет застави. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. Представник виконавчого комітету Луцької міської ради позову не визнала та пояснила, що рішення №248-7 від 10.04.2008р. «Про дозвіл на заставу квартири» прийняте у відповідності з вимогами чинного законодавства і підстав для його скасування немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.08.2002р., виданого виконавчим комітетом Луцької міської ради, квартира [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності громадянину [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньому [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, 14.07.2008р. між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра», та [PERSON], [PERSON] та малолітнім [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого в забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] перед банком умов кредитного договору №17-П/6- В від 14.07.2008р., іпотекодавцями передано в іпотеку належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно - квартиру, що складається з двох кімнат, загальною площею 50 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартість якої становить 421600 грн. (чотириста двадцять одна тисяча шістсот гривень). Виконавчим комітетом Луцької міської ради прийнято рішення №248-7 від 10.04.2008р., у відповідності до якого [PERSON] дозволено заставити предмет іпотеки та дозволено передати в заставу предмет іпотеки від імені малолітнього сина. Рішенням Луцької міської ради №431-1 від 27.06.2008р. надано дозвіл на виділення 1/3 частки майна (квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]) у спільній сумісній власності малолітнього [PERSON]. Вищезазначене рішення виконкому Луцької міської ради, прийняте з порушенням вимог п. 1.7 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім"ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров"я України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.1999, яким передбачено, що органи опіки та піклування вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням). Однак, винесене рішення не сприяло збереженню майна дитини. Крім того, статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" гарантовано зі сторони держави охорону і захист прав і інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Цей Закон застерігає про недопустимість зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень. Відповідно до п.10 ст. 16, ст. 21 ЦК України, одним із способів захисту порушених прав та інтересів є визнання незаконним та скасування рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як вбачається зі змісту ст.ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України лише власнику (або ж батькам згідно ч.ч. 2,3 ст. 177 Сімейного кодексу України) належить право вчиняти будь-які дії , які не суперечать закону, щодо свого майна. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання в момент вчинення правочину сторонами вказаних вимог, зокрема, щодо додержання прав та інтересів дітей згідно з ч.1 ст.215 ЦК України є підставою визнання правочину недійсним. Отже, вищевказаний договір іпотеки суперечить моральним засадам суспільства, відображеним в Конституції України та Сімейному кодексі України, щодо обов'язку батьків дбати про своїх дітей, недопустимість зловживати наданим їм правом, вимогам Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої в Україні 27.02.1991р. щодо недоторканності житла дитини. Згідно частини 4 ст.177 Сімейного кодексу України, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Як слідує зі ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», обов'язок дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах покладено на батьків. Судом встановлено, що укладенням вищевказаного договору іпотеки, батьки неповнолітнього [PERSON] порушили житлові права своєї дитини, що в подальшому може призвести до виселення неповнолітнього із займаного приміщення та залишення останнього без житла. За таких обставин, суд приходить до висновку про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №248-7 від 10.04.2008р. «Про дозвіл на заставу квартири», а також визнання недійсним договору іпотеки № 1602 від 14.07.2008, укладеного між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON], [PERSON] та малолітнім [PERSON], а також накладення арешту на квартиру, як предмет застави, що знаходиться у [ADDRESS]. В силу ч. 5 ст. 1057-1 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті. Таким чином, зазначена норма закону передбачає, що суд, вирішуючи спір про визнання недійсним договору іпотеки, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідачів в дохід держави слід стягнути судові витрати по справі.

Outcome: approved