Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про виселення [PERSON], [PERSON] із належного їй на праві приватної власності житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Вказуючи на те, що [PERSON], яка є колишнім співвласником житлового приміщення та зареєстрована в м. Києві, та її чоловік [PERSON], який зареєстрований у вказаному будинку, проживають у належному їй на праві приватної власності будинку [ADDRESS] та не реагують на її вимоги про виселення та зняття з реєстрації. Оскільки відповідачами, які мають інше житло для проживання і не є членами її родини, порушено право власності позивача, остання вимушена звернутися до суду із даним позовом. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала. Відповідачі, будучи належно повідомленими про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення слухання справи не надіслали (а.с. 20, 21, 25). Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень сформованим 11 березня 2015 року, індексний номер 34754420, за яким державна реєстрація права власності проведена 17 грудня 2014 року на підставі рішення суду № 2-50/2011 від 25 січня 2011 року та договору дарування № 237 виданого 17 березня 2012 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 19914270 від 11 березня 2015 року (а.с. 3). За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 23 липня 2015 року та 10 серпня 2015 року, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], а [PERSON] зареєстрованим не значиться (а.с. 14, 15). Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту проживання відповідачів за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. При цьому у відповідності з наведеною нормою та п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України „Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року за № 2, наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо). Так, згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Таким чином, доказами проживання відповідачів у спірному житловому будинку є будь-які фактичні дані, які свідчать про відсутність у сторони іншого постійного місця проживання. Доказів щоб підтверджували займання [PERSON] та [PERSON] належного на праві приватної власності позивачці спірного жилого приміщення, [PERSON] не надано, а відомості про реєстрацію [PERSON] підтверджують її проживання в житлі за певною адресою та спростовують викладені у позові обставини порушення прав позивачки. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. В ст. 109 ЖК України вказано, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. На суд відповідно до ст.ст. 60, 212, 213, 214 ЦПК України покладається обов'язок щодо повного і всебічного з'ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та належного дослідження усіх наданих на підтвердження доказів. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За змістом ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Із матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі, [PERSON], звертаючись до суду із вказаним позовом відповідно до норм ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 3, 11 ЦПК України обрала спосіб захисту порушеного на її думку права на володіння та користування майном, а саме просила виселити відповідачів з належного їй будинку. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що, згідно з положеннями ст. ст. 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК України та з урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Враховуючи, що позивачка у відповідності до норм ст. 31 ЦПК України не подавала письмової заяви про уточнення чи зміну позовних вимог, тому підстав для постановлення рішення про виселення відповідачів із спірного будинку у суду не має.

Outcome: dismissed