Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

У лютому 2020 року адвокат Демченко Катерина Андріївна, яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України; Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи. Позов обґрунтовано таким: 28.05.2018 близько 11.40 години невстановленими особами здійснено терористичний акт (а саме - артилерійський обстріл), в результаті якого на подвір`ї будинку [ADDRESS] , де останні два місяці разом з бабусею проживала [PERSON] , [INFO] було смертельно травмовано останню, що призвело до її смерті. Факт смерті [PERSON] . [INFO] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31.05.2018 р., довідкою про причину смерті до форми № 106/0 № 53 від 29.05.2018 року. Відповідно до довідки про причину смерті № 53 від 29.05.2018 р. причина смерті [PERSON] - шок, множинні вогнепальні осколкові поранення тулуба з ушкодженням внутрішніх органів. Батьки загиблої дівчини померли, (батько [PERSON] - помер невідомо травень 2004 року, мати - [PERSON] - померла [INFO] ) виховувалась вона рідною бабусею - [PERSON] , яка наразі, відповідно до відповіді слідчого в ОВС 3-го відділення слідчого відділу 2 управління ГУСБУ в Донецькій та Луганській областях, є потерпілою в кримінальному провадженні. За фактом загибелі онуки [PERSON] слідчим відділом 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях триває проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України.). Позивач стверджує, що внаслідок загибелі [PERSON] вона має право на отримання відшкодування моральної шкоди від Відповідачів, оскільки моральні страждання Позивача знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю її онуки, та підтверджуються, зокрема, Висновком експертів № 04/20 від 26.02.2020 за результатами проведення комісійної психологічної експертизи. Посилаючись на норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Женевські конвенції 1949 року, Конституції України, Закону України від 20.03.2003 року № 638-ІУ «Про боротьбу з тероризмом», Кримінального кодексу України, Закону України від 02.09.2014 року № 1669-УІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Закону України від 27.02.2014 року № 794-УІІ «Про Кабінет Міністрів України», Кодексу цивільного захисту України, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЦК України, ЦПК України, практику Європейського суду з прав людини, просить суд: 1. Стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті її онуки - [PERSON] , внаслідок терористичного акту, а саме - обстрілу 28.05.2018 р. міста Залізне міста Торецьк Донецької області під час проведення військових дій, у розмірі 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень нуль копійок). 2. Судові витрати покласти на Відповідачів. У відзиві на позовну заяву представник відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України наголошує на недоведеності обставин, якими вмотивовано позовні вимоги. Зокрема зазначено про відсутність підстав застосування у спірних правовідносинах статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». передчасним є твердження позивача, щодо остаточної кваліфікації кримінального правопорушення, оскільки сам факт вчинення вибуху є недостатнім для кваліфікації злочину за ознаками ст. 258 КК України, оскільки лише вироком суду може бути визначена кваліфікація злочину та встановлені його обставини. Натомість у позові відсутні посилання на наявність вироку, який набрав законної сили. При цьому досудове слідство у кримінальному провадженні триває. Стверджував також, що вказані у Законі України «Про боротьбу з тероризмом» повноваження Кабінету Міністрів України не передбачають участі у проведені спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто незабезпечення проведення яких призвело до порушення прав позивача. Таким чином вважав, що держава України в особі Кабінету Міністрів України, діючи в спосіб, визначений Конституцією та законами України, жодним чином не порушила права позивача. Вказував, що позивачем застосована практика Європейського суду з прав людини, обставини у якій мають істотну відмінність від обставин, викладених у позовній заяві. Також зазначив, що у позові відсутні докази того, що позивач та загибла проживали однією сім`єю, а отже є неможливим застосування ст. 1168 ЦК України і для задоволення позовних вимог відсутні правові підстави. На підставі викладеного просив суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України; Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи - відмовити у повному обсязі. В додаткових поясненнях зазначив, що висновок експертів № 04/20 від 26.02.2020 є неналежним та недопустимим доказом, оскільки позивач або представник позивача не є замовниками цього Висновку та такий подано з порушенням норм ЦПК України. Також вказав що наданий стороною позивача Акт підтвердження проживання від 10.08.2020 не може бути належним та достовірним доказом, оскільки складено особами, які не мали на це повноважень. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. Надала пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачаДержави Україна в особі Кабінетів Міністрів України - Циря С.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Надав пояснення, які відповідають змісту заперечень та додаткових пояснень. Також вказав, що позивачем не надано рішення суду про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, вимога про встановлення такого факту не міститься й у цьому позові. Зазначене унеможливлює застосування статей 1167, 1168 ЦК України, оскільки позивачем не доведено обставини проживання [PERSON] та загиблої [PERSON] однією сім`єю. Просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, заперечень з приводу заявлених вимог не надав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем [PERSON] 15 років. Під час обстрілу загинула її онука [PERSON] , з якою вона проживала переважну більшість часу та виховувала її. Подія загибелі онуки дуже негативно вплинула на [PERSON] та в неї погіршився стан здоров`я. Відомості щодо батька [PERSON] їй невідомі, її мати проживала окремо. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні заслухав пояснення сторін, покази свідка, дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини: [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 226, 227). Батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] та свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9, 10). Отже, суд доходить висновку, що [PERSON] [INFO] є онукою позивача [PERSON] . [PERSON] помер у травні 2004 року, що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с. 11). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с. 11). [PERSON] померла [INFO] . Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджується: свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31.05.2018 р. (а.с. 13); довідкою про причину смерті до форми № 106/0 № 53 від 29.05.2018 року (а.с. 14). Відповідно до довідки про причину смерті № 53 від 29.05.2018 р. причина смерті [PERSON] - шок, множинні вогнепальні осколкові поранення тулуба з ушкодженням внутрішніх органів. За фактом загибелі онуки [PERSON] слідчим відділом 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях триває проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за номером № 12018050220000691 від 28.05.2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України). Відповідно до відомостей, які містяться у витязі з ЄРДР щодо цього кримінального провадження 28.05.2018 року об 11 годині 43 хвилини до Чергової Частини Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області надійшло повідомлення про те, що в результаті артилерійського обстрілу було смертельно травмовано громадянку [PERSON] [INFO] за адресою [ADDRESS] . Виїздом СОГ встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на протязі останнього місяця проживала у бабусі: [PERSON] , [INFO] . 28.05.2018 року близько 11.40 години, [PERSON] , вийшла з будинку та направилася до туалету, який знаходиться на території домоволодіння. Після чого зайшла в туалет та в цей час, на територію домоволодіння, під час обстрілу з невстановленої вогнепальної (артелерійської) зброї, впав снаряд на відстані 5 метрів від туалету, від розриву якого [PERSON] були спричиненні тілесні ушкодження, від яких вона померла на місці. Під час огляду трупу [PERSON] виявлено обширну рану лівої бокової частини тулуба з пошкодженнями внутрішніх органів, часткову ампутацію лівої ноги, інші осколкові поранення різних частин тіла. (ЄО №3959,3960,3961,3963 від 28.05.2018 року.) (а.с. 15). Згідно з відповіддю слідчого в ОВС 3-го відділення слідчого відділу 2 управління ГУСБУ в Донецькій та Луганській областях, [PERSON] є потерпілою в кримінальному провадженні (а.с.19). Відповідно до Акту від 10.08.2020 вуличного комітету, [PERSON] 2003 року народження у період з 2017 по 2018 рік проживала з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 174). Згідно з висновком психологічного експертного дослідження № 04/20, складеного 26 лютого 2020 року Бюро психологічних досліджень [PERSON] , у [PERSON] є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок загибелі [PERSON] під час артилерійського обстрілу місті Залізне міста Торецьк Донецької області. [PERSON] завданні страждання (моральна шкода). Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених [PERSON] відповідає заявленим вимогам і складає 1 000 000 (один мільйон) гривень (а.с. 129-136). В судовому засіданні встановлений факт спричинення [PERSON] моральної шкоди внаслідок смерті її онуки, належним чином доведений та не оспорюється учасниками справи. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомимим, не потребують доказування. Так, загальновідомим є той факт, що в період проведення АТО на території Донецької та Луганської областей, незаконними збройними формуваннями так званих «ДНР», «ЛНР» здійснювалися обстріли населених пунктів, що призвело до загибелі тисяч цивільних і військових осіб. Відповідно до ст. 2 Європейської конвенції з прав людини, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше, ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Щодо принципу гуманного поводження в умовах збройного конфлікту, Женевські конвенції 1949 року закріпили основний принцип сучасного міжнародного гуманітарного права: війни ведуться проти збройних сил супротивника; військові дії проти цивільного населення, хворих, поранених, військовополонених тощо забороняються. За основу у Женевських Конвенціях береться принцип поваги до людської особистості та людської гідності. Конвенціями висуваються вимоги про те, що: осіб, які не беруть безпосередньої участі у воєнних діях, а також осіб, недієздатних внаслідок хвороби, поранення, взяття у полон чи внаслідок іншої причини, - потрібно поважати, надавати захист від наслідків війни, а також усім, хто потребує, надавати необхідну допомогу чи необхідний догляд. Окрім цього, сторони, які беруть участь у конфлікті, та комбатанти зобов`язані утримуватися від нападу на цивільне населення та цивільні об`єкти, а також вести свої воєнні операції відповідно до загальновизнаних правил та законів гуманності. Статтею 4 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв збройних конфліктів неміжнародного характеру (Протокол II), від 8 червня 1977 року визначено основні гарантії захисту таких осіб: "1. Усі особи, які не беруть безпосередньої участі або припинили брати участь у воєнних діях, незалежно від того, обмежена їх свобода чи ні, мають право на повагу до своєї особистості, своєї честі, своїх переконань та своїх релігійних обрядів. За всіх обставин з ними поводяться гуманно й без будь-якого несприятливого розрізнення. Заборонено видавати наказ не залишати нікого в живих. 2. Без шкоди для загальних положень, зазначених вище, заборонено й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії щодо осіб, зазначених у пункті 1: a) посягання на життя, здоров`я, фізичний і психічний стан осіб, зокрема, вбивство, а також таке жорстоке поводження, як катування, каліцтво чи будь-які форми тілесних покарань." Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму. Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Торецьк м. Залізне Донецької області, де загинула онука позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК України, Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник, тобто свою цивільну процесуальну правосуб`єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Враховуючи наведені повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), Відповідач (держава Україна) діє саме через Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз`яснює подібні за змістом відносини. Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4). Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб`єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб`єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. Стаття 23 Цивільного кодексу України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Стаття 1167 Цивільного кодексу України, а саме п. 3 ч. 2 передбачає серед підстав відповідальності за завдану моральну шкоду, яка відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, - випадки, встановлені законом. В даному випадку - Законом України «Про боротьбу з тероризмом». Окрім того, відповідно до ч. 2 статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. На момент звернення до суду держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено статтею 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсація моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів. Суд вважає, що відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача. Відповідно до ч. 9 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України, громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, практика Суду - практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Тобто мова йдеться не тільки про практику Суду проти України, але й справи проти третіх країн-учасниць Конвенції. Відповідно до п. 163 Рішення ЄСПЛ «АЛЬ-СКЕЙНІ ТА ІНШІ ПРОТИ СПОЛУЧЕНОГО КОРОЛІВСТВА» [AL-SKEINI AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM] (Заява № 55721/07) від 07.07.2011 р. Зобов`язання забезпечувати захист права на життя згідно з цією статтею [ст. 2 Конвенції], взяте в поєднанні із загальним зобов`язанням держави за статтею 1 Конвенції «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені ... [Конвенцією]», за своїм змістом вимагає проведення ефективного офіційного розслідування в тій чи іншій його формі, коли йдеться про загибель осіб внаслідок застосування сили. Відповідно до п. 164 зазначеного Рішення ЄСПЛ, Суд зазначав, що процесуальне зобов`язання за статтею 2 залишається чинним і в складних, з точки зору безпеки, умовах, у тому числі й в контексті збройного конфлікту (див., для прикладу, зокрема, рішення у справах «Ґулеч проти Туреччини» (Gulec v. Turkey) від 27 липня 1998 року, п. 81, Reports of Judgments and Decisions 1998-IV; «Ергі проти Туреччини» (Ergi v. Turkey) від 28 липня 1998 року, п. 79 і 82, Reports 1998-IV; «Ахмет Озкан та інші проти Туреччини» (Ahmet Ozkan and Others v. Turkey), № 21689/93, п. 85-90 і 309-320 та 326-330, від 6 квітня 2004 року; «Ісаєва проти Росії» (Isayeva v. Russia), № 57950/00, п. 180 і 210, від 24 February 2005 року; «Канлібаш проти Туреччини» (Kanlibaє v. Turkey), № 32444/96, п. 39-51, від 8 грудня 2005 року). Цілком зрозуміло, що за обставин, коли смерть, яка підлягає розслідуванню за статтею 2, сталася в умовах повсюдного насильства, збройного конфлікту чи заворушень, на шляху слідчих можуть виникнути перешкоди і, як також було зазначено спеціальним доповідачем ООН (див. пункт 93 вище), певні обмежувальні умови можуть спонукати до використання менш ефективних слідчих заходів або спричинити затримки в розслідуванні (див., наприклад, рішення у справі «Базоркіна проти Росії» (Bazorkina v. Russia), № 69481/01, п. 121, від 27 липня 2006 року). Втім, зобов`язання за статтею 2 із забезпечення захисту життя означає, що навіть у складних, з точки зору безпеки, умовах, мають бути вжиті всі необхідні заходи для проведення ефективного, незалежного розслідування стверджуваних порушень права на життя (див., серед багатьох прикладів, рішення у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey) від 19 лютого 1998 року, п. 86-92, Reports of Judgments and Decisions 1998- I; згадане вище рішення у справі Ергі, п. 82-85; рішення у справі «Танрікулу проти Туреччини» (Tanrэkulu v. Turkey) [GC], № 23763/94, п. 101-110, ECHR 1999-IV; рішення у справі «Хашиєв та Акаєва проти Росії» (Khashiyev and Akayeva v. Russia), №№ 57942/00 і 57945/00, п. 156-166, від 24 лютого 2005 року; згадане вище рішення у справі Ісаєвої, п. 215-224; рішення у справі «Мусаєв та інші проти Росії» (Musayev and Others v. Russia), №№ 57941/00, 58699/00 і 60403/00, п. 158-165, від 26 липня 2007 року). У рішенні від 8 січня 2004 у справі Айдер та інші проти Туреччини (Ayder and Others v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб. Таким чином, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок, особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Як встановлено судом і не спростовано відповідачами по справі, держава Україна не забезпечила право позивача, гарантоване статтею 2 Конвенції, а також не забезпечила ефективного розслідування загибелі онуки Позивача. Відповідно до п. 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України», стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному законодавстві. Особа на практиці має і повинна мати можливість скористатись ефективними засобами захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню, або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. Суд вважає встановленою ту обставину, що [PERSON] [INFO] у період з 2017 по 2018 рік проживала з [PERSON] однією сім`єю, за адресою: [ADDRESS] . Ця обставина підтверджена відомостями, які містяться в Акті від 10.08.2020 вуличного комітету, який досліджувався в судовому засіданні. Також, ця обставина підтверджена показаннями свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, зокрема, що з позивачем переважну більшість часу проживала її онука [PERSON] , яку та виховувала. В судовому засіданні встановлено, що у позивача загинула онука, яка на момент смерті проживала з позивачем однією сім`єю, ця втрата є довічною та непоправимою. При цьому суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо того, що висновок експертів № 04/20 від 26.02.2020 є неналежним та недопустимим доказом, оскільки позивач або представник позивача не є замовниками цього Висновку та такий подано з порушенням норм ЦПК України. Суд відмічає, що будь-яких заперечень щодо цього висновку стороною позивача висловлено не було і такий був поданий саме стороною позивача на підтвердження доводів щодо розміру компенсації за моральну шкоду, які викладені у позовній заяві. Також, суд вважає неспроможним довід представника відповідача про те, що наданий стороною позивача Акт підтвердження проживання від 10.08.2020 не може бути належним та достовірним доказом, оскільки складено особами, які не мали на це повноважень. Суд звертає увагу, що діючим законодавством України, зокрема, Законом України «Про органи самоорганізації населення» не встановлено заборон та обмежень щодо діяльності вуличного комітету по складанню актів, що стосуються окремих питань місцевого значення. Щодо позиції представника відповідача про необхідність для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 1168 ЦК України, встановлення у судовому порядку факту проживання однією сім`єю позивача та її онуки, яка загинула, суд зазначає, що у даному конкретному випадку, для застосування норм ч. 2 ст. 1168 ЦК України не є обов`язковим наявність рішення суду в резолютивній частині якого встановлено такий факт, оскільки позивач у позасудовому порядку не звертався до відповідачів з вимогою про відшкодування шкоди, яка входить до предмету дійсного позову, та позивачу не було відмовлено з підстав відсутності такого рішення суду. З таких самих підстав, суд вважає необов`язковим наявність у дійсному позові позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та її онуки. Суд підкреслює, що за результатами розгляду цієї справи, ця обставина встановлена судом. З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, з огляду на те, що загибла була онукою позивача, якій на той час виповнилось 15 років, загибла підтримувала з позивачем близькі родинні стосунки, проживала з нею однією сім`єю, відзначаючи, що у випадку смерті онуки факт отримання моральної шкоди має презюмуватись, суд, враховуючи обставини справи і надані позивачем докази, за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу складає 500 000 гривень. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. За ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційною до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином за ст. 141 ЦПК України в разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року по справі № 161/4985/17 та від 20 листопада 2019 року по справі № 210/3177/17. Враховуючи наведене, а також вимоги Закону України «Про судовий збір» на момент подання позивачем позову, та зважаючи на часткове задоволення заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що по даній справі належить стягнути за ст. 141 ЦПК України з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір в розмірі 5 000, 0 грн.

Outcome: partial