Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

02.02.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком. 08.02.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання. 12.04.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він володіє житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим 07.06.2006 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., реєстровий номер 1295. У вказаному будинку окрім нього зареєстрована його дружина [PERSON] , з якою він має намір розірвати шлюб, а також її син [PERSON] . Так, восени 2019 року Відповідач 1 та Відповідач 2 з власної ініціативи звільнили належний йому житловий будинок і з того часу місце їх проживання не відоме, що можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація Відповідачів у його будинку змушує його нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, які розраховуються виходячи з кількості зареєстрованих у будинку осіб, а також унеможливлює отримання субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки їх дохід враховується при її призначенні. Тому реєстрація Відповідачів у належному йому будинку змушує його з метою заощадження грошових коштів, обмежувати споживання енергоносіїв (електричної енергії, газу та холодної води), а відтак створює певні перешкоди вільному володінню і користуванню житлом. Під час випадкових зустрічей він неодноразово звертався до Відповідача 1 з проханням подати разом з Відповідачем 2 до органу реєстрації заяви про зняття їх з реєстрації місця проживання, однак останні відмовляються це зробити у добровільному порядку. Враховуючи, що Відповідачі з осені 2019 року не проживають у належному йому житловому будинку, вважає, що вони втратили право користування його житловим будинком. Прохає визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . 17.03.2021 року до суду звернулася відповідач [PERSON] з відзивом на позов, в якому посилалася на те, що наведені позивачем обставини не відповідають дійсності: так, вона має матір похилого віку [PERSON] , яка мешкає [ADDRESS] , та яка потребує стороннього догляду, оскільки є інвалідом І групи. Вона часто навідує матір, щоб допомагати їй по побутових справах. 18 жовтня 2019 року у вечірній час вона поїхала до матері, а повернувшись додому, її зустрів чоловік - позивач, який почав дорікати, що вона багато часу приділяє своїй матері та взагалі зраджує йому. На ґрунті цього позивач вчинив сварку та за допомогою фізичної сили видворив її з двору, не давши взяти будь-які речі, тому вона залишилася у тих речах, які були на ній. Після такої поведінки вона розуміла, що не може повернутися в домоволодіння де проживала та зареєстрована. Через деякий час вона намагалася повернутися до будинку, але безуспішно. Тому, повідомляє суд, що вона залишила будинок не з власної ініціативи, а внаслідок примусу з боку позивача, крім цього, повернутися до будинку вона також не може через агресивну поведінку та негативне відношення до себе. Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів у будинку позивача змушує його нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, неможливість отримати субсидію, так як враховується дохід всіх зареєстрованих членів сім`ї. Однак, вказані перешкоди є уявними, так як позивач не надав жодного документу на підтвердження вказаних обставин, не зазначив, які види комунальних послуг розраховується виходячи з кількості зареєстрованих осіб, не надав жодної квитанції та договорів на постачання вказаних послуг, які нараховуються виходячи з кількості осіб. Також, позивач не надав доказів того, що звертався на призначення житлової субсидії, не дав доказу того, що йому було відмовлено або зменшено розмір субсидії внаслідок реєстрації відповідачів. Позивач посилається, що відповідачі отримують дохід, хоча на підтвердження жодного доказу не надав. Позивач зазначає, що заощаджує на комунальних послугах, однак квитанцій для порівняння витрат не надав. Так, 17 лютого 2021 року, вона намагалася повернутися у будинок, однак позивач добровільно не дає користуватися житлом, то вона звернулася до поліції із заявою про те, що позивач без причин не дає користуватися житловим приміщенням, де вона зареєстрована. На вказане звернення отримала відповідь, що за наслідками перевірки відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, між ними виникли цивільно-правові відносини. Отже, вона з 18 жовтня 2019 року, тобто, понад рік, не користується будинком не з власної волі, про що свідчить її намагання повернутися до житла. Власного житла у м. Гуляйполе Запорізької області та за його межами вона не має, на даний час почергово мешкає у своїх знайомих, чим створює їм перешкоди, але іншого варіанту не має. Також, на даний час не має змоги купити власне житло або винаймати житло, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Прохала відмовити у задоволенні позову (а.с.37-39). 18.06.2021 року до суду звернувся відповідач [PERSON] з письмовими поясненнями, в яких посилався на те, що він тривалий час з 2007 року проживав за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю родиною, однак родинні відносини з позивачем не склалися, тому він поїхав до м. Запоріжжя, де влаштувався на роботу та винайняв житло. Коли виникла потреба забрати свої речі та закордонний паспорт з вказаного будинку, то він звернувся до позивача, однак той відповів, що віддасть речі та паспорт, коли він випишеться з будинку. Власного житла у м. Гуляйполе Запорізької області та за його межами він не має, змоги купити власне житло також (а.с.86). В судовому засіданні позивач позов підтримав, суду пояснив, що вважає відповідачів таким, що втратили право користування його житлом. Зі своєю колишньою дружиною спілкуватися не хоче, свої речі вона з будинку забрала і тому є всі підстави для їх виселення. Їхня спільна дочка проживає разом з ним, матір з дочкою спілкуватися не має наміру, будь-яких перешкод відповідачам щодо користування житлом він ніколи не чинив, вказав на те, що це було їх добровільне бажання залишити місце проживання. У нього склалися інші стосунки. Будинок був ним придбаний до шлюбу. Зареєстровані відповідачі були з його згоди як члени його сім`ї, але обставини змінилися і тому спільне проживання є неможливим. В судовому засіданні представник позивача: адвокат Рощупкін С.В. позов підтримав з підстав викладених у ньому. Звернув увагу на те, що в даному випадку необхідно з`ясувати дві умови для визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, а саме це: строк, протягом якого вони ним не користуються та поважність причин їх відсутності. Вказав на те, що відповідач [PERSON] залишив місце проживання добровільно в 2018 році та наразі проживає в м. Запоріжжі. Відповідач [PERSON] добровільно 18.10.2019 року пішла проживати окремо. До того як отримати позов остання не намагалася повернутися до будинку позивача, до поліції не зверталася. Таким чином, відповідач [PERSON] відсутня за місцем проживання без поважних причин вже 1 рік і 4 місяці. Поважність причин відсутності, а не залишення житла, не знайшли свого підтвердження, зокрема доказів цьому не надано, як то щодо відрядження, лікування або інше. Також, на думку представника позивача відповідач [PERSON] може проживати у своєї матері, а не винаймати житло. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, суду пояснила, що В житловому будинку вона та її син [PERSON] були зареєстровані з 2006 року. На той час вона перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах і вони разом придбавали цей будинок, але право власності позивач оформив на себе. 18.10.2019 року позивач за допомогою фізичного примусу змусив залишити її місце проживання. Після цього вона була змушена деякий час проживати у себе на роботі в дитячому садку, бо будь-якого іншого житла на праві власності вона немає. Її мати тяжко хворіє, вона опікується нею, але проживати разом з нею вона не може, оскільки там також проживає і її брат. Зараз вона орендує квартиру в м. Гуляйполе. [PERSON] працює та проживає у м. Запоріжжі, де також винаймає житло. Їхня з позивачем спільна дочка залишилася проживати з батьком. Останній не дозволяє їй спілкуватися з нею. Деякі особисті речі їй вдалося забрати з будинку за допомоги дочки, оскільки сам позивач їх утримував та не віддавав. До цього часу всіх своїх речей ні вона, ні її син, забрати не змогли. Так, позивач утримує паспорт для виїзду за кордон її сина, та вимагає від останнього знятися з реєстрації. Будь-якого іншого житла, де б вона могла зареєструвати своє місце проживання немає. Повернутися до будинку позивача вона не може через агресивну поведінку останнього, а також вона знає, що позивач вже проживає там з іншою жінкою. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є директором дитячого садка КНП «Джерельце». [PERSON] є їхнім співробітником. Вона знає, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Цей шлюб не був щасливим, останній знущався зі своєї дружини, цькував її. В жовтні 2019 року позивач вигнав [PERSON] з дому, вона дві ночі ночувала на лавочці у парку, без будь-яких засобів для проживання. Коли вона дізналася про її стан, то запропонувала їй зайняти старе приміщення, а саме маленьку кімнату в дитячому садку. Деякий час [PERSON] проживала в цій кімнаті, облаштовувати її допомагали всім садком, працівники зносили їй речі для домашнього вжитку, допомагали зробити косметичний ремонт. Зараз [PERSON] знайшла собі нове житло, яке винаймає. Іншого житла у неї немає. Її мати хвора і потребує догляду, але можливості проживати з матір`ю відповідач немає. Також, їй відомо, що позивач речі [PERSON] не віддавав, забрав у неї телефон. За той час, що вона знає [PERSON] , їй відомо, що остання разом з позивачем придбавала цей будинок, вкладала туди гроші та сили, хоча він і був оформлений на позивача. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює у дитячому садку «Джерельце» разом з [PERSON] , тому вона знає обставини про те, що останню чоловік вигнав з дому. За тих обставин, [PERSON] стала проживати безпосередньо у дитячому садку, бо будь-якого іншого житла остання немає. Свідок вказала, що вона особисто допомагала [PERSON] облаштовувати кімнату у садку, приносила їй штори та інші речі, бо будь-яких речей позивач їй не віддав та не дозволяв забирати. Коли він був на роботі, то деякі особисті речі [PERSON] змогла забрати за допомоги дочки. Про те, щоб позивач дозволи взяти [PERSON] будь-які речі з їхнього дому їй не відомо, вона бачила, що у відповідача деякий час не було взагалі ніяких речей, навіть самих необхідних для життя. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним, 16.04.2021 року подав заяву про розгляд справи у його відсутність, пояснив, що на даний час проживає в м. Запоріжжя, позовні вимоги не визнав (а.с.59), відзив на позов не подав. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Гуляйполе Запорізької області народився позивач [PERSON] , з 10.01.2007 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 11.08.1998 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.4-6). [INFO] в с. Верхня Терса Гуляйпільського району Запорізької області народилася відповідач [PERSON] , з 10.01.2007 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 03.09.2014 року Гуляйпільським РС УДМС України в Запорізькій області (а.с.45). [INFO] народився відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Управління «Центр надання адміністративних послуг» Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області №857/11-11 від 04.02.2021 року (а.с.23). На час звернення позивача до суду (02.02.2021 року) останній перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] 03.03.2021 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/116/21 розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 02.09.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гуляйпільського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 62. Залишено відповідачу [PERSON] для подальшого іменування прізвище « [PERSON] ». Рішення набрало законної сили 08.04.2021 року (а.с.81-82). Відповідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1295, позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9), що також підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №2480137 від 07.06.2006 року (а.с.10) та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13480201 від 07.02.2007 року (а.с.11). Відповідно копії домової книги житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у вказаному будинку зареєстровані: 1) з 10.01.2007 року позивач [PERSON] як власник будинку; 2) з 10.01.2007 року відповідач [PERSON] ; 3) з 10.01.2007 року відповідач [PERSON] (а.с.12-17). Відповідно копії витягу з Реєстру територіальної громади Гуляйпільської міської ОТГ станом на 17.02.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: 1) з 10.01.2007 року - позивач [PERSON] ; 2) з 10.07.2007 року відповідач [PERSON] ; 3) з 10.01.2007 року відповідач [PERSON] ; 4) з 06.10.2016 року [PERSON] (а.с.87). Відповідно довідки КП «Комунсервіс» Гуляйпільської міської ради №147 від 01.06.2021 року заборгованість за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] станом на 01.05.2021 року становить 803 грн., показники по водолічильнику не передавались з грудня 2020 року (а.с.79). Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про право власності на нерухоме майно на відповідача [PERSON] відсутні (а.с.42). 17.02.2021 року відповідач [PERSON] зверталася до ВП №1 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області з заявою про те, що позивач [PERSON] без причин не дає користуватися житловим приміщенням, де вона зареєстрована, на що отримала відповідь від 19.02.2021 року про те, що за наслідками перевірки факти порушень вимог чинного законодавства не знайшли свого об`єктивного підтвердження, тобто відсутні ознаки складу кримінального правопорушення. Вказано на те, що в даному випадку між нею та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини, розгляд і вирішення яких перебуває в компетенції суду (а.с.41). На запит суду ВП №1 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області листом від 09.06.2021 року №5586/71/01/2021 повідомило, що матеріали звернення [PERSON] від 17.02.2021 року відсутні (а.с.80). При вирішенні справи суд керується наступним. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) вказує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, при розгляді справ про позбавлення права на житло національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу. В силу ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об`єктом права приватної власності. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування житлом урегульовано гл.32 ЦК України. Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частина 2 ст.406 ЦК України передбачає, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Так, ст.156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не\~може бути\~виселений із\~займаного жилого\~приміщення або\~обмежений у\~праві користування\~жилим приміщенням\~інакше як\~з підстав\~і в\~порядку,\~передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації\~місця проживання\~особи здійснюється\~на підставі,\~зокрема заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. В постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18. Законність позбавлення права на користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання та з урахуванням того, що позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно п.3 та п.7 ч.2 ст.16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та припинення правовідношення. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, який є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з позовом до відповідачів своєї дружини [PERSON] та її сина [PERSON] з вимогою про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, з підстави їх відсутності в будинку з осені 2019 року без поважних причин. В обґрунтування своїх вимог позивач не посилався на припинення сервітуту, зокрема в порядку ст. 406 ЦК України. Однак, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом 02.02.2021 року - до ухвалення відповідного рішення суду від 03.03.2021 року про розірвання шлюбу між ним та відповідачем [PERSON] , яке набрало законної сили лише 08.04.2021 року, тобто на час звернення з позовом до суду позивач та відповідач [PERSON] були подружжям, і до членів сім`ї власника спірного будинку (позивача) належали відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Щодо вимог позивача до відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. Суд доходить висновку, що внаслідок неприязних стосунків, які виникли між позивачем та відповідачем [PERSON] та під тиском позивача, відповідач [PERSON] 18 жовтня 2019 року змушена була залишити спірний житловий будинок, на даний час мешкає у знайомих, так як іншого житла у власності не має, коштів на його придбання також не має, неодноразово мала намір вселитись до спірного будинку, оскільки там знаходяться її речі та дитина, однак позивач фактично створив їй перешкоди у користуванні житлом, що підтверджено в судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON] , що в цілому дає суду підстави вважати, що відповідач [PERSON] залишила спірне житло та не проживає у ньому з поважних причин, а доказів на спростування цих обставин позивачем не надано, тому доводи останнього щодо добровільного залишення відповідачем будинку суд оцінює критично, так як підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Крім того, суд зазначає, що факт наступного припинення шлюбних відносин між сторонами під час розгляду справи не може слугувати безумовною підставою для позбавлення відповідача [PERSON] , як колишнього члена сім`ї власника житлового будинку, права користування цим житлом, а визнання позову про розірвання шлюбу не може свідчити про визнання відповідачем [PERSON] обставин даного позову щодо добровільного припинення користування будинком. Викладене узгоджується з правовою позицією, викладеній у Постанові ВС від 07.10.2019 року (справа № 296/6450/17), згідно якої встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, створення останньою перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним житлом». Крім того,\~у постанові від 24 жовтня 2018 року (справа № 490/12384/16-ц) Верховний Суд дійшов висновку про те, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Таким чином суд дійшов висновку, що позивач не довів факту відсутності відповідача [PERSON] понад встановлені ст.405 ЦК України строки у спірному будинку без поважних причин, в той час як судом встановлено наявність обґрунтованих перешкод зі сторони позивача для відповідача [PERSON] у користуванні спірним будинком, в якому залишилась проживати спільна донька сторін. А тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо вимог позивача до відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. Суд вважає, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї власника житлового будинку (позивача), а саме: син відповідача [PERSON] , без поважної причини не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] , понад один рік, що підтверджено самим відповідачем [PERSON] у письмових поясненнях, в яких зазначив, що виїхав облаштовувати своє життя до м. Запоріжжя, поважність причин його відсутності в спірному будинку та наявність неприязних відносин з позивачем в судовому засіданні не доведена, останній в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, за твердженням позивача участі в утриманні будинку не бере, за комунальні послуги не сплачує, спільного господарства з позивачем не веде, на час розгляду справи судом є сином колишньої дружини позивача (власника житлового будинку) відповідача [PERSON] , самостійно не знявся з реєстраційного обліку, що порушує права позивача, як власника житлового будинку, і є підставою для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним будинком відповідно до ст. 405 ЦК України, з подальшим зняттям з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А тому позов підлягає задоволенню в тій частині, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як судом задоволено позов частково, а саме в частині вимог до відповідача [PERSON] , тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 454 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial