Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» (далі - відповідач), третя особа: Державне підприємство Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв Дирекція «Інпредкадри» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що починаючи з 01 жовтня 1997 року позивач працював на посаді помічника генерального представника Генерального представництва АТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні. Трудовий договір між позивачем підприємством укладався щорічно, строком на один рік. Останній трудовий договір від імені роботодавця підписаний Генеральним представником Аерофлота в Україні (м. Київ) - [PERSON], який діє в Україні на підставі довіреності. Даний договір було укладено на період з 01.01.2015 по 31.12.2015. З 03 листопада позивача прийнято в члени профспілкового комітету профспілкової організації працівників інопредставництв дирекції «Інпредкадри» ДП «ГДІП». 02 жовтня позивача було ознайомлено з повідомленням про скорочення посади працівника № 33 від 25 вересня 2015 року. 07 жовтня 2015 року позивач надіслав заяву поштовим відправленням з описом вкладеного на ім`я Генерального представника представництва [PERSON], про те, що позивач є членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників інопредставництв дирекції «Інпредкадри» ДП «ГДІП», однак відповіді позивач так і не отримав. 30 листопада 2015 року Генеральним представником видано наказ № 69к «Про скорочення посад», у якому зазначено, що в зв`язку з закінченням двохмісячного строку повідомлення працівників про скорочення їх посад і відсутністю виконуваних рейсів авіакомпанією «Аерофлот» - виключити з штатного розпису представництва «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні наступні посади - помічник представника з окладом 1150 доларів США. 07 грудня 2015 року позивач був ознайомлений з наказом № 70к від 07.12.2015 про звільнення [PERSON] у зв`язку з скороченням штату. 10 грудня 2015 року в дирекції «Інпредкадри» ДП «ГДІП» позивач отримав Витяг з наказу № 191і від 10.12.2015. В пункті 4.2 даного наказу вказано, що [PERSON] звільнений 10 грудня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, підстава: лист Представництва, повідомлення № 33 від 25 вересня 2015 року (про скорочення посади працівника). Позивач вважає, що його звільнено без законної підстави та з порушенням встановленого порядку, оскільки Генеральним представником [PERSON] перевищені повноваження, так як рішення про звільнення працівників приймаються юридичною особою, Генеральне представництво не є таким. Крім того, Представництво ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» (Росія) в Україні не зверталося за попередньою згодою до первинної профспілкової організації про звільнення, хоча про те, що позивач є членом такої організації достовірно знали. Також зазначає, що попередивши позивача про скорочення, адміністрація представництва не запропонувала йому жодної посади, хоча за освітою та стажем роботи має переважне право на зайняття іншої посади, що відповідає його освіті та досвіду роботи. Тому, позивач просив суд, визнати наказ № 70к від 07.12.2015 року про звільнення незаконним та поновити [PERSON] на роботі; стягнути з відповідача середню заробітну плату з 10 грудня 2015 року по дату ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100000,00 грн.. Позивач та представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. До матеріалів справи додано заперечення проти позову. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. На адресу суду надіслав письмові пояснення, у яких зазначив, що ДП «ГДІП» не здійснює перевірку доцільності та правильності звільнення працівників іноземних представництв, а лише здійснює оформлення такого звільнення. Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що на підставі Наказу № 8 від 01 жовтня 1997 року [PERSON] прийнято з 01.10.1997 року на роботу в Генеральне Представництво ВАТ «Аерофлот» в Україні на посаду помічника Генерального представника по роботі в аеропорту Бориспіль. Як вбачається з матеріалів справи, листом Державної авіаційної служби України від 25.09.2015 року № 1.26-15504 було повідомлено ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії», що 02.09.2015 Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення, яке введено в дію Указом Президента України від 16.09.2015 № 549/2015, про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ряду фізичних і юридичних осіб Російської Федерації. У виконанні зазначеного рішення Державна авіаційна служба України вводить заборону на виконання авіакомпанією повітряного сполучення в / з України, починаючи з зимової навігації ІАТА 2015/2016, а саме з 25.10.2015 року. З матеріалів справи вбачається, що в зв`язку з рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року і введеним в дію Указом Президента України від 16.09.2015 № 549/2015, «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ряду фізичних і юридичних осіб Російської Федерації», а також на підставі повідомлення 1.26-15504 від 25.09.2015 року від Державної авіаційної служби України, Генеральним представником Аерофлота в Україні [PERSON] було видано Наказ № 57к від 25 вересня 2015 року «Про скорочення посад», яким було повідомлено співробітників представництв ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» (м. Київ, м. Одеса, м. Харків) про скорочення посад 25.09.2015 року і припинення дії трудових договорів після 25.11.2015 року. З даним наказом позивача було ознайомлено 25.09.2015 року, що підтверджується листом ознайомлення з Наказом № 57к від 25.09.2015 року. Крім того, 02 жовтня 2015 року позивача під особистий підпис було ознайомлено з повідомленням № 33 про скорочення посади працівника від 25 вересня 2015 року, в якому зазначено, що Генеральне представництво ПАТ «Аерофлот» в Україні (м. Київ) в особі Генерального представника [PERSON], повідомляє про те, що в зв`язку з виробничою необхідністю, займана посада помічника представника буде скорочена, і трудовий договір буде розірвано по закінченню двох місяців з дня вручення цього повідомлення, після 25 листопада 2015 року. Відповідно до Наказу №69к від 30 листопада 2015 року Генерального представника [PERSON] «Про скорочення посад», у якому зазначено, що з 10.12.2015 року виключити із штатного розпису Представництва «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні посаду помічника представника з окладом 1150 доларів США, з яким позивача було ознайомлено під особистий підпис 01.12.2015 року. Наказом Генерального представника [PERSON] № 70к від 07.12.2015 року, позивача звільнено з займаної посади за ст. 40 КЗпП України п. 1 у зв`язку з скороченням штату працівників Представництва ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні (м. Київ) з 10 грудня 2015 року, з яким 07.12.2015 року його було ознайомлено під особистий підпис. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації (далі - підприємство) тощо. Скорочення штату передбачає зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо (Роз`яснення Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації»). Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що Наказ №69к від 30 листопада 2015 року Генерального представника [PERSON] «Про скорочення посад», містить зміни в організації виробництва і праці, шляхом скорочення штату працівників, про що є достатні на те обґрунтування. Крім того, позивача у встановлений законом строк було повідомлено про скорочення його посади. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9). В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає в позовній заяві, що Генеральним представником [PERSON] перевищені повноваження, так як рішення про звільнення працівників приймаються юридичною особою, Генеральне представництво не є таким, крім того, Представництво ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні не зверталося за попередньою згодою до первинної профспілкової організації про його звільнення. З матеріалів справи вбачається, що на підставі Наказу про переведення працівника на іншу роботу від 13.04.2011 року № 2190/л, [PERSON] було переведено на в Генеральне представництво ВАТ «Аерофлот» в Україні (м. Київ) на посаду Генерального представника. Як вбачається з п. 4 Положення про представництва АТ «Аерофлот - російські міжнародні авіалінії» за кордоном, де зазначено, що керівники АТ «Аерофлот» за кордоном здійснюють керівництво представництвами в межах своїх повноважень, визначених контрактом, довіренністю, підписаною генеральним директором АТ «Аерофлот» і цим Положенням. Відповідно до Довіреності від 25 вересня 2015 року, яка видана Генеральним директором ПАТ «Аерофлот», із тексту якої вбачається, що [PERSON] від імені і за дорученням ПАТ «Аерофлот» представляти його інтереси і здійснювати керівництво генеральним представництвом ПАТ «Аерофлот» в Україні (м. Київ), для чого йому надається право укладати, змінювати і розривати трудові договори і договори про повну матеріальну відповідальність з громадянами країни перебування; здійснювати реєстрацію комерційної діяльності, отримувати ліцензії і виконувати інші формальності, пов`язані зі створенням представництва, його управлінням і припинення його діяльності. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що на підставі довіреності [PERSON] надано повноваження на розірвання трудових договорів, а тому в його діях відсунє перевищення посадових повноважень. З 10 грудня 2015 року було введено в дію новий штатний розклад працівників Представництва ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні (м. Київ), яким не передбачено посаду помічника представника, крім того позивачем не надано доказів того, що він має переважне право на залишення на роботі. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. З матеріалів справи вбачається, що позивач є членом профспілки профспілкової організації працівників інопредставництв дирекції «Інпредкадри» ДП ГДІП - Профспілки працівників державних установ в м. Києві з 03.11.2014 року, що підтверджується довідкою. Згідно листа Київського міського комітету профспілки працівників державних установ міста Києва від 30 грудня 2015 року, у якому зазначено, що профспілкова організація працівників іноземних представництв дирекції «Інпредкадри» ДП ГДІП є організаційною ланкою Профспілки працівників державних установ. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч. 1 ст. 43 КЗпП України). Первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі (ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). Для представництва і здійснення захисту прав та інтересів членів профспілок на відповідному рівні договірного регулювання трудових і соціально-економічних відносин профспілки, організації профспілок можуть мати статус первинних, місцевих, обласних, регіональних, республіканських, всеукраїнських. Статус первинних мають профспілки чи організації профспілки, які діють на підприємстві, в установі, організації, навчальному закладі або об'єднують членів профспілки, які забезпечують себе роботою самостійно чи працюють на різних підприємствах, в установах, організаціях або у фізичних осіб. Статус місцевих мають профспілки, які об'єднують не менш як дві первинні профспілкові організації, що діють на різних підприємствах, в установах, організаціях однієї адміністративно-територіальної одиниці (міста, району в місті, району, села, селища). Статус обласних мають профспілки, організації яких є в більшості адміністративно-територіальних одиниць однієї області, міст Києва та Севастополя; в більшості адміністративно-територіальних одиниць однієї області, міст Києва та Севастополя, де розташовані підприємства, установи або організації певної галузі. Статус регіональних мають профспілки, організації яких є в більшості адміністративно-територіальних одиниць двох або більше областей (ст. 11 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). Відповідно до довідки Представництва ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні від 23 лютого 2016 року № 61.9-20, зазначено, що станом на 25.09.2015 року на Представництві ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні відсутня первинна профспілкова організація. Первинні профспілкові організації на Представництві не утворювалися та не реєструвалися у встановленому законом порядку. Отже, враховуючи те, що на Представництві ПАТ «Аерофлот - російські авіалінії» в Україні відсутня первинна профспілкова організація, а тому відповідач не повинен був отримувати жодних погоджень. Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання Наказу № 70к від 07.12.2015 року незаконним та поновлення на роботі не підлягають задоволенню, а також оскільки позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати є похідним від позовних вимог про поновлення на роботі, дана позовна вимога також не підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача про виплату моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., то позивач у своїх доводах, викладених в заяві зазначає, що порушення його трудових прав відповідачем порушило його нормальний життєвий ритм, принижено людську гідність та спричинило душевний біль і страждання. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed