Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

01 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] сільської ради Василівського району про усунення перешкод в розпорядженні майном та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 02 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2104, витягу з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно про реєстрацію права власності №30316760 від 02.12.2014 року, позивач є власником квартири [ADDRESS]. Згідно довідки №2017 від 03.11.2017 року, виданої [PERSON] сільською радою Василівського району Запорізької області, за вищевказаною адресою зареєстрована [PERSON], яка після продажу квартири виїхала із с. Балки і за місцем реєстрації не проживає з січня 2015 року. Відповідачка забрала всі належні їй речі і покинула місце реєстрації, не знявшись з реєстраційного обліку. Згідно акту про непроживання за місцем реєстрації від 08 листопада 2017 року, складеному за участю депутата [PERSON] сільської ради [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], відповідач з січня 2015 року по теперішній час жодного разу не з`явилася за місцем реєстрації та місце її перебування не відоме, жодних стосунків, листування чи іншого спілкування між сторонами весь час не було. З грудня 2014 року позивач самостійно сплачує всі комунальні рахунки, здійснює поточний ремонт квартири, вжиті позивачем заходи розшуку відповідачки результатів не дали. Враховуючи вищевикладене, позивач просить усунути перешкоди в розпорядженні належним їй на праві власності майном, зняти відповідача [PERSON] з державної реєстрації в квартирі [ADDRESS]. Ухвалою Василівського районного суду від 07 грудня 2017 року відкрито провадження у справі. 15 грудня 2017 року набрав чинності\~Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIІІ. Відповідно до п.9 ч.1 Розділу\~ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу Українисправи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності\~Цивільного процесуального кодексу Українив редакції\~Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VIІІ, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням вищезазначеного, судовий розгляд вказаної цивільної справи продовжений за правилами, що діють після набрання чинності\~Цивільним процесуальним кодексом України\~в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VIІІ. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 26 грудня 2017 року підтримала свої позовні вимоги, пояснила, що придбала у відповідачки [PERSON] квартиру [ADDRESS], на момент продажу квартири продавець була зареєстрована за зазначеною адресою і зобовязалася згідно п.9 договору купівлі-продажу квартири виписатися та звільнити відчужувану квартиру до 10 грудня 2014 року, проте у встановлений строк з реєстрації у квартирі не знялася. В судове засідання, призначене на 24 січня 2018 року позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 26 грудня 2017 року, 24 січня 2018 року не з'явилася, належним чином повідомлена про розгляд справи за місцем реєстрації, поштові конверти з судовими викликами повернені у звязку з не проживанням відповідача. Згідно ч.8 ст.128 ЦПК України день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку вважається днем вручення судової повістки. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Василівського району Запорізької області в судові засідання не з'явився, від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У звязку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи в судовому засіданні 24.01.2018 року, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2014 року, укладеним між [PERSON] та позивачем, посвідченим приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2104, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №30316760 від 02 грудня 2014 року. Згідно п.9 вказаного договору купівлі-продажу, продавець [PERSON] зобов'язалася виписатися та звільнити відчужувану квартиру у термін до 10 грудня 2014 року. Як вбачається із відповіді, наданої на запит суду [PERSON] сільської ради №1208 від 12.12.2017 року, відповідач [PERSON] зареєстрована в вищезазначеній квартирі. Згідно акту про непроживання за місцем реєстрації від 08 листопада 2017 року, складеному за участю депутата [PERSON] сільської ради [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] з січня 2015 року по теперішній час жодного разу не з`явилася за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS], місце її перебування не відоме. Допрошені в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що 08 листопада 2017 року за їх участю складався акт про непроживання за місцем реєстрації громадянки [PERSON], також пояснили, що після продажу квартири з січня 2015 року відповідач за місцем реєстрації не проживала. Стаття 1 Протоколу № 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 4.11.1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року,\~закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Вирішуючи спір, суд встановив, що відповідач [PERSON] з січня 2015 року і на момент звернення до суду з цим позовом у спірній квартирі як член сімї позивача не проживала, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статей 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, на які посилається позивач у позові, оскільки за встановлених судами фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383, 391 ЦК України. Аналіз норм статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України\~№6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, чинної на момент звернення позивача до суду, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог як виселення, позбавлення права власності або права користування на житлове приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, зі змісту вищенаведеної норми вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про позбавлення права користування житловим приміщенням, є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову та усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності шляхом\~\~позбавлення відповідача права користування спірною квартирою, решта позовних вимог є зайвими для мети судового захисту і задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial