Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро), в якому просив зобов`язати відповідача зняти арешт та заборону відчуження всього майна належного [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), накладений на підставі постанови Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 15 листопада 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 22 вересня 2016 року він був засуджений Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. З ст. 185, ч. З ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з конфіскацією майна, з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій уставові. Вирок набрав законної сили 27.10.2016 року, а 28 жовтня 2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист на підставі вироку від 22 вересня 2016 року. 01 листопада 2016 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Чуднівець М.Г. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа виданого 28.10.2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області. 15 листопада 2016 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Чуднівець М.Г, при примусовому виконанні виконавчого листа виданого 28.10.2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого його майна. 04 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Адаменко М.М. було винесено постанову про повернення виконавчого документу - виконавчого листа виданого 28.10.2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про конфіскацію майна, яке належить [PERSON] стягувану (державі). На адвокатський запит Номосковький міськрайонний суд Дніпропетровської області листом від 17.07.2020 року за № 183/259/16/1-кп/183/331/1613546/2020, який надійшов на електронну пошту, повідомив, що відповідно до матеріалів кримінального провадження № 183/259/16 до суду з МВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області надійшла постанова про повернення виконавчого документу стягувачу разом з виконавчим листом. Однак, для відбування покарання за вироком суду від 22.09.2016 року [PERSON] прибув до ДУ «Дніпропетровської ВК (№ 89). Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Дніпро від 11.05.2019 року [PERSON] звільнений від відбування покарання умовно достроково. В свою чергу, згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень від 0.,07.2020 року виконавче провадження № 52886313 значиться як закінчене. Між тим арешт, накладений на майно боржника та заборона на його відчуження знято не було, тому відбувши призначене покарання, 23 січня 2020 року адвокатом Пташинським О.А., в інтересах [PERSON] , до Новомосковського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було подано заяву про зняття арешту, накладеного на все його майно при примусовому виконанні виконавчого провадження № 52886313. Листом Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 13.02.2020 року за № 21801/17, повідомлено про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», арешт з майна боржника не знімається. Позивач зазначає, що арешт майна створює йому перешкоди в реалізації свого права на вільне розпорядження майном. Посилаючись на вимоги ЗУ «Про виконавче провадження», загальні вимоги ЦК України щодо захисту права власності, позивач звернувся до суду з означеним позовом. Крім того, позивач зазначає, що за захистом своїх права він звертався з адміністративним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, однак ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року у відкритті провадження в адміністративній справі № 160/9241/20 за позовною заявою [PERSON] до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зобов`язання вчинити певні дії (скасування арешту та заборони відчуження майна) відмовлено. Цією ж ухвалою роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 74 ЗУ України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. [PERSON] наполягає, що вказаний спір має розглядатися Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області. В порядку захисту порушеного права власності, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», яким наголошується на тому, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у Дніпропетровській області шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області. Наказом Державної податкової служби України від 12 липня 2019 року № 14 затверджено положення про Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, відповідно до якого Головне управління ДПС розпочало виконання покладених на нього функцій і повноважень Головного управління ДФС у Дніпропетровській області. Саме тому, [PERSON] визначає у справі Головне управління ДПС у Дніпропетровській області співвідповідачем, однак просить зобов`язати Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт з майна. У запереченнях на скаргу [PERSON] , який фактично містить всі ознаки процесуальної заяви по суті відзиву, Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) вважають поданий позов не обґрунтований, посилаючись на те, що 01.11.2016 року в Провадження Новомосковського МР ВДВС ГУТЮ у Дніпропетровській області надійшов виконавчий лист № 183/259/16 від 28.10.2016 року про конфіскацію всього майна на користь держави, що належить позивачеві. 01.11.2016 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження, а 15.11.2016 року, у відповідності до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Між тим, згідно відомостей з державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру прав на нерухоме за боржником [PERSON] не зареєстровано ніякого майна, не зареєстровані автотранспортні засоби, фіскальна служба повідомила про відсутність відкритих боржником рахунків. На підставі п.2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, що унеможливлює зняття арешту з майна боржника, оскільки таке проводиться, у разі повернення виконавчого документу, на підставі пунктів 1, 3, 11 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, державний виконавець звертає увагу, що вимоги ч.5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають порядок оскарження дій державного виконавця та винесених ним постанов, що унеможливлює скасування арешту майна боржника, у спосіб, який обрав позивач по справі у цій справі (а.с. 35-37). У відзиві на позов Головне управління ДПС у Дніпропетровській області просило розглянути справу у їх відсутність. Одночасно повноважний представник відповідача звернув увагу на те, що позивачем не визначено, у який спосіб Головне управління ДПС у Дніпропетровській області порушує права позивача, до нього ніяких вимог не пред`явлено, арешт на майно був накладений в рамках кримінального провадження, а конфіскація не передбачає стягнення податкового збору, тому ГУ ДПС у Дніпропетровській області не є особою, яка має відношення до спірних правовідносин. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2020 року головуючою у справі визначено суддю Сороку О.В. (а.с. 32). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року відкрите провадження по справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача Пташинський О.А. позов підтримав, в подальшому звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, одночасно позов підтримав та просив задовольнити його у повному обсязі. Представники відповідачів в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності, а тому суд розглянув справу за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст.15, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років один місяць з конфіскацією майна, з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі (а.с. 22-27). 01.11.2016 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Чуднівець М.Г. відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 183/259/16, виданого 28.10.2016 року про конфіскацію майна, яке належить [PERSON] (а.с. 14). 15 листопада 2016 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Чуднівець М.Г, при примусовому виконанні виконавчого листа виданого 28.10.2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого його майна (а.с. 15). 04 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Адаменко М.М., у відповідності до п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документу - виконавчого листа виданого 28.10.2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про конфіскацію майна, яке належить [PERSON] стягувачу (а.с. 16). Зазначена вище інформація щодо накладення арешту на майно боржника розміщена в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, про що свідчить відповідний витяг про реєстрацію (а.с. 18), а також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с. 19). Про наявність обтяження на все майно боржника на момент його звернення до суду свідчить і результати пошуку виконавчих проваджень в АСВП (а.с. 20) На звернення позивача щодо скасування арешту з майна, адресованого Новомосковському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 12), відповідач надав повідомлення про неможливість скасування арешту, оскільки виконавче провадження повернути на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 13). В свою чергу, матеріали справи містять достатньо доказів про те, що [PERSON] відбув призначене йому покарання у виді позбавлення волі. Як зазначає позивач у своєму позові, наявність арешту на майно боржника перешкоджає йому у реалізації своїх прав власника не тільки в частині відчуження будь-якого майна, але й в частині майбутнього набуття майбутніх прав власника будь-якого майна Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Відповідно дост.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до п. 3 ч. 2ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України та положень ст. ст. 179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Також, згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до частини 1 статті 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі частини 1 статті 321 ЦК України - право власності є непорушним, ніхто може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно приписів ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом Частиною 1 статті 386 ЦК України визначено, що - держава забезпечує рівний захист прав суб`єктів права власності. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до норм ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», 1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 2. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10частини першої статті 34 цього Закону. 3. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. 4. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. 5. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Положеннями ст. 386 ЦК України визначені засади захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. А ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року N 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому, із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п. 8 вказаної Постанови в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі, якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. Жодних доказів про наявність на теперішній час на примусовому виконанні виконавчих документів, за якими боржником є [PERSON] відповідачем до суду не надано, а також не надано доказів, які спростовують обставини, на які посилається позивач у своєму позові, а навпаки, відповідач в своєму листі зазначає, що виконавчий документ за яким [PERSON] є стороною виконавчого провадження (боржником) було повернуто стягувачу. Пленум Верховного Суду України в п.9 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5 зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору. Отже, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту, накладеного на невизначене майно, все майно позивача, порушується його право власності, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження - заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту нерухомого майна на об`єкт обтяження - «невизначене майно, все майно» належне [PERSON] , накладеного на підставі постанови Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 15 листопада 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Між тим, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти саме на позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved