Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

01.04.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 гривень, заподіяної внаслідок професійного захворювання, пов`язаного з виробництвом, посилаючись на те, що з 26.09.1996 року по 18.05.2016 року він працював у шкідливих умовах роботи на підприємстві за професією підручного сталевару мартенівської печі в мартенівському цеху. Тривалий період роботи у шкідливих умовах призвів до значного ушкодження його здоров`я та виникнення професійного захворювання. Згідно із медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Державної установи «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 17.01.2019 року № 90 позивачеві встановлені наступні захворювання професійного характеру: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пилотоксичний бронхіт ІІ ст., емфізема легень ІІ ст.); радикулопатія білатеральна попереково-крижова та шийна, з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, з больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу, остеоартрозуліктьових і колінних суглобів; нейросенсорна приглухуватість справа першого ступеня, зліва другого ступеня; променева катаракта обох очей. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 27.01.2011 року встановлено, що захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» (19 років 09 місяців) та на ПАТ «Запорізький завод феросплавів» (08 місяців). У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями позивачеві встановлено 80% втрати працездатності та ІІ групу інвалідності, про наявність професійного захворювання він дізнався вже після звільнення з роботи. Внаслідок роботи протягом тривалого часу в небезпечних для здоров`я умовах та отримання професійного захворювання, позивач зазнав моральної шкоди, відчуває фізичний біль, слабкість, швидку втому, незручності від задишки, кашлю, затрудненого дихання, зниження слуху та зору, вживає ліки. Крім того, за встановленою для нього індивідуальною програмою реабілітації інваліда, він і в подальшому матиме необхідність лікуватись в амбулаторному та стаціонарному порядку, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, при цьому повна реабілітація неможлива, а лікування може призвести лише до несуттєвого поліпшення стану його здоров`я та часткового відновлення соціально-побутового стану та трудової діяльності. Ухвалою суду від 05.04.2019 року справа спрощене провадження, відповідачеві визначений строк на подання відзиву до суду. 02 травня 2019 року відповідач надав заяву про часткове визнання заявлених позовних вимог в розмірі 20000 грн. У судове засідання позивач та представник третьої особи не з`явилися, про час та місце розгляду повідомлені належним чином, звернулися до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково, вважав за можливе їх задовольнити в сумі 20000 гривень, в обґрунтування своєї позиції надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у письмовій заяві (а.с.63-65). Наголосив, що встановлений позивачу процент втрати працездатності не позбавив його можливості працювати, а лише протипоказані важка фізична праця, стато-динамічні навантаження, втім, непрацездатним його не визнано. Крім того, трудові відносини позивача з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» були припинені за її власним бажанням , а не за станом здоров`я, а також зазначив, позивач працював на підприємстві зі шкідливими умовами праці за власною волею, будучи обізнаним про наявні умови праці та користувався додатковими пільгами, не повідомляв підприємство про стан свого здоров`я, крім того, вважає, що позивачем не доведений та не підтверджений належними доказами розмір заподіяної моральної шкоди. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , з 26.09.1996 року по 18.05.2016 року працював у шкідливих умовах роботи у ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь») за професією підручного сталевару мартенівської печі в мартенівському цеху. За змістом інформаційної довідки про умови праці від 15.02.2018 року № 08/03.2-24/1068 за час підручним сталевара мартенівської печі мартенівського цеху у ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» з 26.09.1996 року по 18.05.2016 року на позивача мав місце вплив наступних шкідливих факторів, що значно перевищують гранично допустимі рівні або концентрації, а саме: пил фіброгенної дії у концентрації 62.5-102.2мг/м3 при ГДК 4.0 мг/м3; ангідрид хромовий у концентрації 0.0055-0.0133 мг/м3 при ГДК 0.01 мг/м3; ангідрид сірчаний у концентрації 10.3-13.34 мг/м3 при ГДК 10.0 мг/м3; азоту діоксид у концентрації 2.2-2.44 мг/м3 при ГДК 2.0 мг/м3; вуглецю оксиду концентрації 20.4-23.9мг/м3 при ГДК 20.0 мг/м3; заліза оксид у концентрації 9.38 мг/м3 при ГДК 6.0 мг/м3; інфрачервоного випромінювання - 3050-6970 Вт/м2 при ГДР 140 Вт/м2; шуму 91.3-95.8 дБ(А) при ГДР-80 дБ(А); статичне навантаження при утриманні вантажу двома руками 193104-262068 Кг*с при нормі до 97000 Кг*с; статичне навантаження при утриманні вантажу за участю м`язів тулуба та ніг 50400-138600 Кг*с при нормі до 130000 Кг/с; незручна робоча поза 27.1-38.1% тривалості зміни при нормі-25%; нахили тулуба-142-220 при нормі 51-100. Згідно із медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Державної установи «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 17.01.2019 року № 90 [PERSON] встановлені наступні захворювання професійного характеру: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пилотоксичний бронхіт ІІ ст., емфізема легень ІІ ст.); радикулопатія білатеральна попереково-крижова та шийна, з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, з больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу, остеоартрозуліктьових і колінних суглобів; нейросенсорна приглухуватість справа першого ступеня, зліва другого ступеня; променева катаракта обох очей. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 27.01.2011 року встановлено, що захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» (19 років 09 місяців) та на ПАТ «Запорізький завод феросплавів» (08 місяців). У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями [PERSON] встановлено 80% втрати працездатності та ІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК від 25.02.2019 року серії АВ №1022401. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач був змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, перебувати на лікуванні, що підтверджується виписками із медичної карти амбулаторного хворого, наявними в матеріалах справи. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. За ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям «моральна шкода» охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров`я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Суд наголошує, що моральна, і фізична шкода після нанесення, по суті є непоправними і не завжди можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров`я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину фізичних і моральних страждань, та суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоров`я, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому. У п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р. №1-рп/2004 Про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Згідно з п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності у на робочому місці шкідливих факторів отримав професійне захворювання та визнаний інвалідом другої групи із ступенем втрати професійної працездатності у 80%, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв`язку з порушенням життєвих зв`язків, постійним фізичним болем, що пов`язаний з професійним захворюванням та наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання, яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, він позбавлений в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, переживає за подальший стан свого здоров`я; наявністю переживань, все це вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 80%, встановлення ІІ групи інвалідності, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоров`я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди позивачеві [PERSON] та достатньою сатисфакцією зазначених ним моральних страждань є 60000 гривень, в іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження і тому задоволенню не підлягають. Оскільки позивач по даній категорії справ звільнена від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, ці витрати підлягають стягненню з відповідача

Outcome: partial