Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

01.10.2014 року [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, в якому просить суд визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий [PERSON], зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням виконкому Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області № 42 від 18 липня 1995 року позивачу [PERSON], було виділено земельну ділянку, площею 0.30 га., яка розташована за межами [ADDRESS]. Однак, в 2014 році, як зазначає позивач, відповідачка оформила на спірну земельну ділянку Державний акт на право власності. Позивач вважає, що даний Державний акт було видано з порушенням вимог земельного законодавства, а саме неправильним визначенням меж земельної ділянки, що призвело до порушення його права на користування своєю земельною ділянкою. До участі у розгляді зазначеної справи, судом було залучено як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору відділ Держземагенства в Олевському районі Житомирської області. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав із підстав, які наведено у поданій до суду його позовній заяві та просить задовольнити позов у повному обсязі. Рішення виконкому Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області № 42 від 18 липня 1995 року та акт про перенесення в натуру меж земельної ділянки він не має. Чому про це зазначено у його позовній заяві особою, яка допомагала йому скласти позовну заяву він не знає. Земельну ділянку, площею 0.30 га., яка розташована за межами [ADDRESS] йому було надано в користування за усною згодою з сільським головою с.Білокоровичі Олевського району Шибецьким М.Д. Будь-яких документів на спірну земельну ділянку він не має. Відповідачка [PERSON], у судовому засіданні заявлений до неї позов не визнала та пояснила про те, що вона у 2013 році подала до головного управління Держземагенства у Житомирській області заяву про надання їй у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель запасу за межами населених пунктів Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області. Оскільки спірна земельна ділянка була вільна, на підставі її заяви, Головним управлінням Держземагенства у Житомирській області було видано Наказ № ЖТ/1824480400:04:000/00000260 від 23.08.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», розроблено проект із землеустрою і 24.03.2014 року видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, площею 0.8185 га., та проведено її державну реєстрацію. Вважає, що державний акт видано їй законно, без порушень будь-чиїх прав та меж. Представник третьої особи - Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області Шибецький М.Д., у судовому засіданні надав суду пояснення, при цьому зазначивши, що він працює сільським головою Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області з 2010 року. Дійсно за усною згодою він дозволив [PERSON], розчистити спірну земельну ділянку так, як вона була замусолена різними відходами. Спірна земельна ділянка відноситься до земель запасу. Рішення виконкому Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області № 42 від 18 липня 1995 року про надання спірної земельної ділянки [PERSON], виконкомом сільської ради не виносилося, і взагалі таке відсутнє, акт про перенесення в натуру меж земельної ділянки сільською радою не складався. [PERSON], користувався спірною земельною ділянкою лише за його дозволом. Чому позивач не провів державну реєстрацію спірної земельної ділянки йому не відомо. Вважає, що [PERSON], володіє спірною земельною ділянкою на законних підставах. Представник третьої особи - відділу Держземагенства в Олевському районі Житомирської області Сидорчук Л.В., у судовому засіданні заявлений позов позивача вважає безпідставним, оскільки позивач мав можливість оформити спірну земельну ділянку належним чином, однак цього не зробив. Відповідачка у свою ж чергу скористалася своїм правом, на право оформлення свого права, на володіння спірною земельною ділянкою. Державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON], видано на підставі її заяви та у порядку, що встановлений законом. А тому, вважає вимоги позивача безпідставними, оскільки позивач не є у законному порядку користувачем, власником та розпорядником спірної земельної ділянки та не має права вимоги. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], та [PERSON], надали суду свідчення про те, що вони допомагали [PERSON], розчищати спірну земельну ділянку від сміття. Земельна ділянка, якою користувався [PERSON], розташована за межами [ADDRESS] (колишня птахоферма). Чи має [PERSON], на зазначену земельну ділянку відповідні документи їм не відомо. Свідки [PERSON], та [PERSON], у судовому засіданні надали суду свідчення при цьому засвідчивши про те, що вони допомагали [PERSON], розчищати її земельну ділянку від сміття. Дана земельна ділянка, якою володіє [PERSON], розташована за межами [ADDRESS] (колишня птахоферма). Заслухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи із наступного. Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). За правилами ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно зі ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Що свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним. Статтею 140 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі ст.153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON], та відповідачка [PERSON], мешкають в с.Білокоровичі Олевського району Житомирської області. Відповідно до наказу Головного управління Держземагенства у Житомирській області № ЖТ/1824480400:04:000/00000260 від 23.08.2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», відповідачці [PERSON], надано дозвіл та розроблено проект із землеустрою і 24.03.2014 року видано свідоцтво серії САК № 115349 про право власності на земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, площею 0.8185 га., та проведено її державну реєстрацію (а.с.18-19,41-79). Позивачем, у судовому засіданні не надано доказів суду правомірного користування [PERSON], спірною земельною ділянкою та неправомірності видачі Державного акту на земельну ділянку [PERSON] Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Приписами статті 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протокол № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, де згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом із тим, та у відповідності до ст.88 ЦПК України із позивача підлягає до стягнення судовий збір, оскільки [PERSON], не надано до суду доказів звільнення останнього від оплати судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved