Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

01 лютого 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2019 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 2, 4, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 25 лютого 2019 року позивачем подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 20 червня 2011 року у розмірі 28 665 гривень 91 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 25 014 гривень 18 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом з 23 травня 2017 року по 31 травня 2018 року у розмірі 3 651 гривні 73 коп., а також судовий збір у розмірі 826 гривень 17 коп., а всього 29 492 гривень 08 коп.; у задоволені інших позовних вимог відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року скасовано і справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у своєму позові посилався на те, що 20 червня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею та банком договір. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 07 січня 2019 року склав 66 653 гривні 68 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 66 653 гривень 68 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 25 014 гривень 18 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 11 927 гривень 58 коп., заборгованість за пенею у розмірі 26 061 гривні 74 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень, штрафу (процентна складова) у розмірі 3 150 гривень 18 коп., а також судовий збір у розмірі 1 921 гривні. У своїй заяві до суду представник позивача просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, у судове засідання не з`явилася. У відзиві на позовну заяву посилалася на те, що позивачем вказано, що розмір кредитного ліміту, який їй було встановлено склав 15 000 гривень, у той час як позивач вказує, що заборгованість за тілом кредиту склала 25 014 гривень 18 коп., тобто, заборгованість за тілом кредиту не могла становити більше допустимого кредитного ліміту. Строк дії договору, укладеного між сторонами, відповідав строку дії картки, який сплив у 2013 році. Відповідач припинила сплату заборгованості по кредитним зобов`язанням перед позивачем у вересні 2015 році, натомість позивачем вказана дата 23 травня 2017 року, що не відповідає дійсності. Тобто, на час звернення до суду із позовом, сплив строк позовної давності. Також відповідач у відзиві вказала, що її підпис на Умовах та правилах надання банківських послуг у ПриватБанку відсутній, тому твердження позивача, що відповідач була ознайомлена з умовами і правилами банку та з тарифами обслуговування кредитних карт, не можна вважати доведеними. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 20 червня 2011 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із наміром укласти договір та нею було підписано анкету-заяву клієнта б/н від 20 червня 2011 року на оформлення депозитної картки, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 14). Позивач стверджує, що відповідачеві було видано кредит та встановлено ліміт кредитування у розмірі 15 000 гривень, який згодом було змінено (а.с. 43). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач стверджує, що відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 07 січня 2019 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 66 653 гривень 68 коп. (а.с. 8-13). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Як доказ на підтвердження своїх вимог, позивачем надано копію анкети-заяви б/н від 20 червня 2011 року, підписану [PERSON] . При цьому сама анкета-заява не містить будь-яких даних, які підтверджували, що відповідачеві було оформлено кредитну картку, розмір встановленого банком кредитного ліміту, отримання нею кредитної картки, її тип, строк її дії, а також відсоткову ставку та ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг. Разом з тим, позивачем не надано доказів, що відповідач зверталася до банку із заявою саме про оформлення кредитної картки, оскільки із самої анкети-заяви від 20 червня 2011 року вбачається, що [PERSON] звернулася до позивача з метою оформлення платіжної картки для депозиту. Доказів зворотного представником позивача суду надано не було. Натомість позивачем до уточненої позовної заяви додано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 43), яку суд не приймає як належний доказ, оскільки сама довідка видана позивачем, який прямо заінтересований у задоволенні позовних вимог. Крім цього, позивачем як підтвердження позовних вимог, до суду надано виписку з банківських карток (а.с. 44-123), з якої неможливо встановити за яким саме рахунком здійснювалися банківські операції, їх характер та природу, оскільки як зазначено у самій виписці, розмір кредитного ліміту становить 0.00 гривень (а.с. 44), тому стверджувати, що дана виписка надана за рахунком, який було відкрито відповідачеві саме за кредитним договором однозначно не можна, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України. З матеріалів справи, а саме: з анкети-заяви, заповненої [PERSON] 20 червня 2011 року (а.с. 14), вбачається, що у вказаній заяві відсутні будь-які дані стосовно волевиявлення на оформлення кредиту, а також зазначення кредитного ліміту, визначення розміру процентів, пені, строк дії кредитної картки та підтвердження її отримання позичальником, тощо. За таких обставин, доказів укладення між відповідачем та позивачем кредитного договору б/н від 20 червня 2011 року з встановленим кредитним лімітом у заявленому до стягнення розмірі позивачем, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, суду не надано. Доказів того, що позивачем був наданий кредит в розмірі та на умовах, які зазначені в позовній заяві та доказів, що саме такі умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем, є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме зазначені умови та правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, та відповідно, чи отримував відповідач у позивача кредитні кошти та чи брав на себе зобов`язання з повернення кредиту, зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту не надано. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості, у заявленому банком розмірі у сумі 66 653 гривень 68 коп., не доведені. За таких обставин, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, а тому позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано до суду доказів, які б доводили законність позовних вимог позивача та достатність правових підстав. Щодо заперечень відповідача щодо пропуску строку позовної давності із зверненням до суду з даним позовом суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У даному випадку відповідач подав суду письмову заяву про застосування позовної давності. Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом даної норми матеріального закону початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У даному випадку умовами кредитного договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. А відтак, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, відповідно до змісту якої у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вирішуючи даний спір по суті, суд виходив із того, що останню банківську операцію (платіж) відповідачем здійснено у 28 лютого 2018 року (а.с. 109), що відображено у виписці за основною картою. При цьому, із позовом до суду банк звернувся 01 лютого 2019 року, тобто, у межах трирічного строку. Таким чином, посилання відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для пред`явлення позовних вимог до неї не знайшло свого підтвердження. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 921 гривні віднести за рахунок АТ КБ «ПриватБанк». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed