Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

У грудні 2012 році [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому зазначала, що 17.06.03 року придбала у [PERSON] земельну ділянку, площею 430,60 кв. м, що розташована на [ADDRESS], за 50 000,00 грн., про що останньою написано розписку та передано позивачці державний акт на землю та членську книжку с/т «Берізка». При цьому, сторони домовились оформити нотаріальний договір купівлі-продажу до кінця вересня 2003 року, проте [INFO] року [PERSON] померла. До прийняття спадкоємцями спадщини [PERSON] оформленням земельної ділянки [PERSON] не займалась, продовжуючи добросовісно користуватись земельною ділянкою та сплачувати членські внески до с/т «Берізка». Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений17.06.03 між [PERSON] та [PERSON] є повністю виконаним, а [PERSON] прийняв спадщину після [PERSON], просила визнати вищевказаний договір дійсним та визнати за нею право власності на земельну ділянку. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 січня 2013 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 430,60 га, розташованої в [ADDRESS], укладений 17.06.13 року між [PERSON] та [PERSON], дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 430,60 га, розташовану в [ADDRESS]. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового про відмову у позові. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Із справи вбачається, що відповідно до державного акту на право власності на землю серії I-ПЛ №037093, виданого на підставі 15 сесії 22 скликання Комсомольської міської ради народних депутатів від 23.10.97 року, у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку, розташовану на території [ADDRESS], для ведення садівництва (а.с. 12). 17.06.03 року [PERSON] склала розписку про те, що отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 50 000,00 грн. за відчуження на користь останньої вищевказаної земельної ділянки. [INFO] року [PERSON] померла, про що у книзі реєстрації актів про смерть Кременчуцького міського ВРАГС Полтавського обласного управління юстиції вчинено запис №2224 від [INFO] року. Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що позивач придбала земельну ділянку, сплативши власнику обумовлену грошову суму, проте укласти письмовий правочин та нотаріально посвідчити сторони не встигли через смерть [PERSON] Між тим, із таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права. Статтею 47 ЦК УРСР, чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Договір про відчуження приватизованої земельної ділянки, який сторони просили визнати дійсним, підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню у відповідності до вимог ст. 4 декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", що був чинним на час виникнення спірних правовідносин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Апеляційним судом встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, який [PERSON] просила визнати дійсним, не був нотаріально посвідчений та, зі слів позивачки, укладався з [PERSON] в усній формі. Доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] за життя ухилялася від нотаріального оформлення цього договору чи складання його письмової форми, позивачкою не надано. У свою чергу, розписка [PERSON] про отримання грошових коштів у сумі 50 000,00 грн. не може підміняти письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна, крім того, перевірити на належність та допустимість цього доказу не вбачається за можливе через смерть останньої [INFO] року. З урахуванням цього, у місцевого суду не було достатніх правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Між тим, відповідач [PERSON] не заперечує тієї обставини, що прийняв спадщину після померлої [PERSON], проте державного акту на успадковану земельну ділянку ним не отримувалося, оскільки вважав, що дана ділянка була відчужена на користь позивачки. Таким чином, позов пред'явлений до особи, яка не набула у встановленому законом порядку прав власності на земельну ділянку. У свою чергу, сторони не позбавляються можливості після оформлення [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу цієї ділянки та провести державну реєстрацію такого договору. Слід також зазначити, що вимоги пред'явленого позову стосувались визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та похідної позовної вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, площею 430,60 кв. м, що вбачається з позовної заяви та заяви [PERSON] про визнання позову. Місцевим судом не перевірено надані сторонами правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку та визнано за позивачкою [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 430,60 га. Дійсно, у державного акті на права власності на земельну ділянку серії I-ПЛ №037093, виданого 23.07.99 року (а.с. 12), містяться відомості про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 430,60 га, для ведення садівництва на [ADDRESS]. Разом з тим, з плану зовнішніх меж земельної ділянки, що також міститься у державному акті, вказано площу ділянки - 430,60 кв. м. Тобто, у даному випадку вбачається внесення відомостей до державного акту на права власності на земельну ділянку з помилкою у зазначенні площі. За таких обставин, рішення місцевого суду ухвалено з порушенням вимог матеріального права, тому підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Outcome: dismissed