Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС», за участю третьої особи: ТОВ "Добробуд ЛТД", згідно якого просила визнати недійсним правочин - договір про інвестування № Г1/И-47, укладений 27.04.2006 року [PERSON] (ІПН [NUMBER], адреса: [ADDRESS]) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвест-прогрес» (код ЄДРПОУ 33720849, адреса: м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 50, кв. 15). Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10.08.2016 р. вона придбала квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, укладеному між [PERSON] та Позивачем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. за реєстровим номером 1190. Позивач зазначила, що з матеріалів справи № 522/17757/17 [PERSON] дізналась про укладення між [PERSON] з ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» 27.04.2006р. договору про інвестування №Г1/И-47. Саме договір про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р. є підставою позову [PERSON] до [PERSON] На думку [PERSON], зазначена обставина порушує її права та інтереси, у зв'язку із чим звернулась із позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» про визнання договору про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р. недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представником було надано заперечення на відзив [PERSON] Представник [PERSON] позов не визнав просив суд у його задоволенні відмовити з підстав передбачених у відзиві до позову. Представник ТОВ «Добробуд ЛТД» приймав участь у судових засіданнях, підтримував позицію позивача, надав пояснення щодо позовної заяви. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Ухвалою суду від 16.01.2018 року було відкрито провадження по справі. 13.02.2018. до справи залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД» у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет позову на стороні Позивача. Судом встановлено, що 10.08.2016р. позивач придбала квартиру [ADDRESS] підтверджується договором купівлі-продажу квартири, укладеному між [PERSON] та Позивачем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. за реєстровим номером 1190. Підставою пред'явлення позову є договір про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р. укладений між [PERSON] з ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС». Згідно зазначеного договору ТОВ «Інвест -Прогрес» зобов'язувалось передати у власність Інвестора ([PERSON].) об'єкт інвестування та в свою чергу отримати Інвестицію від Інвестора. Предметом договору про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р. є майнові права на квартиру з будівельним номером № 88 в багатоповерховому жилому комплексі із вбудованими приміщеннями для обслуговування й підземним паркінгом за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Розділу 1 договору про інвестування № Г1/И-47 від 27.04.2006 р. сторони керувались при його укладені Законом України «Про інвестиційну діяльність», Цивільним кодексом України, та іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до договору про інвестування № Г1/И-47 від 27.04.2006р. не вказано на якій підставі ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» мало право розпоряджатись майновими правами на квартиру з будівельним номером № 88 в багатоповерховому жилому комплексі із вбудованими приміщеннями для обслуговування й підземним паркінгом за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до рішення Одеської міської ради від 21.06.2012р. №274 було продовжено дозвіл ТОВ «Добробуд ЛТД» на будівництво багатоповерхового жилого комплексу за адресою: [ADDRESS]. З вказаного рішення вбачається, що ТОВ «Добробуд ЛТД» укладало з Одеською міською радою та її виконавчим комітетом договір оренди земельної ділянки і договір пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси. Також, у матеріалах справи міститься безпосередньо дозвіл на виконання будівельних робіт від 01.07.2011р. № ОД12511011509, наданий ТОВ «Добробуд ЛТД» з будівництва 22-х поверхових житлових будинків № 1 та № 2 з паркінгом по [ADDRESS] у м. Одесі. Як встановлено, саме ТОВ «Добробуд ЛТД» отримало Сертифікат про відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації та підтвердження його готовності до експлуатації серія ІУ №165140910391 від 01.04.2014р. Згідно зі ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). За статтею 876 ЦК України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник. Системний аналіз статей 331, 876 ЦК України дає можливість зробити висновок, що лише ТОВ «Добробуд ЛТД» мало право відчужувати майнові права щодо багатоповерхового жилого комплексу за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсності (ч. 1 ст. 215 ЦК України). В свою чергу частинами першою-третьою статті 203 ЦК визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. ст. 655, 656, 658 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. З огляду на те, що ТОВ «Інвест-Прогрес» не мало право відчужувати майнові права щодо багатоповерхового жилого комплексу за адресою: [ADDRESS], тобто не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладання договору про інвестування №Г1/И-47 від 27.04.2006р., зазначена обставини є підставою для визнання договору недійсним. Також, суд приходить до висновку що договір про інвестування № Г1/И-47 від 27.04.2006р. є змішаним договором за своєю суттю і на нього розповсюджуються не лише норми Цивільного кодексу України, а й норми Закону України «Про інвестиційну діяльність», це також зазначено в самому договорі. Виходячи з тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України і іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України. За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3. ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», «об'єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об'єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об'єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості». Врегулювання нормами Закону України «Про інвестиційну діяльність» правовідносин щодо купівлі-продажу майнових прав на незавершене будівництво підтверджується численною судовою практикою, зокрема постановами Верховного суду України по справах №6-265цс16, №6-1920цс15, №6-1111цс16, №6-244цс14, де були застосовані норми зазначеного Закону при вирішені справ. Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така позиція базується в тому числі на роз'ясненнях, що містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 6. Посилання представника [PERSON] щодо правонаступництва ТОВ «Добробуд ЛТД» у договорі про інвестування № Г1/И-47 від 27.04.2006р. зазначеного в заочному рішенні від 14.12.2010 р. по справі 2-13269/10 суд оцінює критично з огляду на наступне. В заочному рішенні від 14.12.2010р. по справі 2-13269/10 встановлено, що з 11.05.2009р. на підставі Угоди між ТОВ «Інвест-Прогрес», ТОВ «Добробуд ЛТД», [PERSON] щодо заміни сторони в договорі про інвестування між зазначеними особами, щодо виконання будівництва зазначеного багатоповерхового будинку «ТОВ «Добробуд ЛТД» та наступної передачі квартир інвесторам, одним з яких є [PERSON] При цьому, в резолютивній частині заочного рішення від 14.12.2010р. по справі 2-13269/10 зобов'язано і ТОВ «Добробуд ЛТД» і ТОВ «Інвест-Прогрес» вчинити певні дії щодо виконання договору про інвестування № Г1/И-47 від 27.04.2006 р. Зобов'язання обох підприємств вчинити певні дії не відповідає обставинам зазначеним в описовій та мотивувальній частинах заочного рішення. З огляду на те, що суд вбачає суттєві (взаємовиключні) розбіжності в описовій та резолютивній частині заочного рішення від 14.12.2010 р. по справі 2-13269/10, суд дослідив зазначені обставини щодо заміни сторони в зазначеному договорі та участі ТОВ «Добробуд ЛТД». Представником [PERSON] в судовому засіданні 28.02.2018р. було заявлено щодо відсутності в [PERSON] оригіналу Угоди від 11.05.2009р. між ТОВ «Інвест-Прогрес», ТОВ «Добробуд ЛТД», [PERSON] щодо заміни сторони в договорі про інвестування від 14.12.2010р. і неможливості дослідження оригіналу. Представник ТОВ «Добробуд ЛТД» заявив що зазначена угода не укладалась. В матеріалах справи відсутня копія зазначеної Угоди. Відповідно до наведених обставин в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо заміни сторони в договорі про інвестування між зазначеними особами і виникнення прав і обов'язків у ТОВ «Добробуд ЛТД» за оскаржуваним договором. Тому, суд вважає, що зазначені обставини на які посилався представник [PERSON] встановлені заочним рішенням від 14.12.2010р. по справі 2-13269/10, є лише правовою оцінкою обставин конкретної судової справи. Разом з тим, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом в межах конкретної судової справи. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved