Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

У березні 2017 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON]\~ про стягнення компенсації вартості будівельних матеріалів, посилаючись на те, щойому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 січня 2010року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2012року належить 1/2 частини земельної ділянки по вул. Макаренка, 26/224 у м. Одесі. Зазначав, що інша частина зазначеної земельної ділянки належить на праві власності відповідачу. Вказував, що на земельній ділянці, що залишилась у власності відповідача [PERSON], знаходиться самочинне будівництво, а саме: садовий будинок літ. А; сарай літ. Б; шахти 1, 11; вимощення 111; огорожа № 1-4, розташований за адресою: вулиця Макаренка, 26/224, місто Одеса, збудовані за життя спадкодавцем.Стверджував, що вартість будівельних робіт і матеріалів на самочинне будівництво, а саме: садовий будинок літ. А; сарай літ. Б; шахти 1, 11; вимощення 111; огорожа № 1-4, розташований за адресою: вулиця Макаренка, 26/224, місто Одеса, в поточних цінах станом на жовтень 2016 року з врахуванням існуючого фізичного зносу (25%) застосованих до вартості будівельних матеріалів з урахуванням вартості будівельних робіт становить: 160220,00грн. Вказував, що згода відповідача, яка є співвласником земельної ділянки на добровільну компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, які були використані для самочинного будівництва садового будинку відсутня, у звязку з чим позивач остаточно просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, які були використані для самочинного будівництва садового будинку літ. А; сарая літ. Б; шахти 1. 11; вимощення 111; огорожі №1-4, розташованого за адресою: вулиця Макаренка, 26/224, місто Одеса, що фактично знаходиться у володінні та користуванні [PERSON] у розмірі 80110,00грн. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила суд її задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON]не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2012року визнано за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0539 га по вул. Макаренко №26/224 у м. Одесі, цільове призначення для садівництва, як на спадщину за законом після смерті матері [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 січня 2010року належить 1/2 частина земельної ділянки по вул. Макаренка, 26/224 у м. Одесі. Право власності [PERSON] зареєстровано Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 09 липня 2015року, що підтверджується витягом. Інша 1/2 частина земельної ділянки по вул. Макаренка, 26/224 у м. Одесі належить [PERSON]\~ на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 лютого 2006року. Право власності [PERSON]. О. зареєстровано Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 03 червня 2009року, що підтверджується витягом. Встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016року виділено в натурі [PERSON] належну йому 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Макаренко, 26/224 в межах точок : 1-2-3-4-1 площею 269,5 кв.м. згідно висновку будівельно-технічного експертного дослідження №056/2016 від 07.04.2016 року виконаного ПП «Одеський науково- дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» наступним чином: - від кута паркану розташованого зі сторони вулиці Макаренко (від точки 1) по прямій лінії на відстані 11,56 м по межі паркану розташованого зі сторони вулиці Макаренко (до точки 2); - з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 23,21 м до перетину з парканом суміжного землекористувача (до точки 3); -з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 11,54 м по межі паркану з суміжним землекористувачем до перетину з парканом розташованим зі сторони території загального користування (проїзду) (до точки 4); - з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 23,46 м по межі паркану розташованого зі сторони території загального користування до перетину з парканом розташованим зі сторони вулиці Макаренко до початкової точки відліку (до точки 1); стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 6890,00 грн. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У судовому засіданні встановлено, та не заперечувалось сторонами, що, на земельній ділянці, що залишилась у власності відповідача [PERSON], знаходиться самочинне будівництво, а саме: садовий будинок літ. А; сарай літ. Б; шахти 1, 11; вимощення 111; огорожа № 1-4, розташований за адресою: вулиця Макаренка, 26/224, місто Одеса, збудовані за життя спадкодавцем. Статтею 331 ЦК України визначено загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону. Вказана норма не призначена для врегулювання правового режиму самочинного будівництва. Відповідно до положень цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди, інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в разі, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Згідно з вимогами ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до висновку №1-110/17 судової будівельно-технічної експертизи від 28 серпня 2017року, вартість будівельних робіт і матеріалів на самочинне будівництво, а саме: садовий будинок літ. А; сарай літ. Б; шахти 1, 11; вимощення 111; огорожа № 1-4, розташований за адресою: вулиця Макаренка, 26/224, місто Одеса, в поточних цінах станом на жовтень 2016 року з врахуванням існуючого фізичного зносу (25%) застосованих до вартості будівельних матеріалів з урахуванням вартості будівельних робіт становить: 160220 (сто шістдесят тисяч двісті двадцять) гривень. Позивач просив суд стягнути з відповідача ? компенсації вартості будівельних матеріалів у розмірі 80110,00грн., до якої, відповідно зазначеного висновку експерта, входить не тільки вартість будівельних матеріалів 108400,00грн., а також вартість будівельних робіт - 51820грн. Таким чином, ? компенсації вартості саме будівельних матеріалів складає 54200,00грн., а не 80110,00грн. Зазначений висновок суд оцінює критично, оскільки з нього не вбачається, хто саме здійснив самочинне будівництво. Спірна будівля (садовий будинок літ. «А» і сарай літ «Б») зазначена у технічному паспорті від 22 березня 2012року, як самочинно збудовані. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: - земельна ділянка не відведена для цієї мети; - відсутній належний дозвіл на будівництво; - відсутній належним чином затверджений проект; - при будівництві допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Відповідно до п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з'ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва (ч. 1 ст. 376 ЦК) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. У разі визнання судом права власності на самочинно зведену будівлю за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій ця будівля розміщена, до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (ч. 6 ст. 376 ЦК). До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов'язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану (частини 4, 7 ст. 376 ЦК). Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. За змістом зазначених роз'яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК. Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: - рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; - ступінь готовності самочинного будівництва; - чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; - в якому році було зведено самочинні будівлі; - відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; - наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; - якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради. Проте позивачем в процесі розгляду справи до суду не було надано належних та допустимих доказів зведення спірної будівлі саме спадкодавцем, не вбачається, в якому році було зведено самочинну будівлю, договір із спадкодавцем та підрядною організацією на побудову спірного майна. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до приписів ст.ст.12-13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. [PERSON] не надав суду докази порушення його прав відповідачем. І лише у разі порушення таких прав позивач може звернутися до суду за їх захистом, обравши відповідний ефективний спосіб захисту права. Що стосується заяви відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення компенсації вартості будівельних матеріалів позовної давності, то суд вважає її такою, яка не підлягає задоволенню, у звязку з тим, що право власності позивача на належну йому частину ділянки зареєстровано 09 липня 2015року, та позивач, як співвласник земельної ділянки звернувся до суду у 2017році, без пропуску строків позовної давності. В даному випадку, позивач не надав суду належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування своїх вимог в розумінні ст.ст.76,81 ЦПК України. Крім того, позивач при розгляді справи не надав суду докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги. Відтак, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed