Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому просить визнати набуття нею права власності належних відповідачці 17/50 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] за набувальною давністю. Вказуючи на те, що у серпні 2002 року вона вирішила продати належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], а за виручені від продажу квартири кошти купити квартиру у м. Василькові Київської області. Дізналася, що у м. Василькові продається 17/50 частин житлового будинку [ADDRESS], які належать відповідачу. На пропозицію позивача продати їй частину будинку відповідача [PERSON] відповіла згодою. Після обговорення умов договору купівлі-продажу будинку дійшли до спільної домовленості про те, що відповідач продає їй належні їй 17/50 частин вказаного будинку за 3500 доларів США з урахуванням боргів та вартості підключення до будинку газу, води, електроенергії та каналізації, оскільки за систематичні невнесення відповідачем платні за комунальні послуги від квартири було відключено газ, воду, електроенергію та каналізацію. Після проплати позивачем заборгованості за комунальні послуги, суму вартості будинку було зменшено до 3000 доларів США і врешті кінцеву ціну будинку ними за взаємною згодою було визначено в 3 400 доларів США. Позивач зазначає, що на виконання згаданої угоди нею та її цивільним чоловіком [PERSON] 10 серпня 2002 року, 2 жовтня 2002 року та 2 грудня 2002 року було сплачено [PERSON] зазначену в угоді суму, а відповідач, прийнявши сплачені ними кошти в присутності своєї тітки [PERSON], яка проживає у [ADDRESS] тут же передала їх своїй тітці, яка на прохання відповідача, оскільки остання посилалася на те, що в неї поганий почерк, 10 серпня 2002 року та 2 жовтня 2002 року написала позивачу розписку про одержання згаданих сум. При цьому, як зазначає позивач, пояснила їм, що сплачені ними кошти вона приймає від відповідача за прохання самого відповідача для того, щоб за ці кошти купити відповідачу житло у м. Фастові, оскільки відповідач фактично являється хронічним алкоголіком і тому ці кошти може пропити. Позивач в обґрунтування своїх вимог також посилається на те, що відповідач, на виконання згаданої угоди, після внесення нею, позивачем, 02 жовтня 2002 року більшої частини обговореної суми, а саме 2 200 доларів США, передала їй ключі від належної їй частини будинку і вона офіційно, з письмової згоди [PERSON], того ж дня переїхала жити в будинок [ADDRESS]. Договору купівлі-продажу17/50 частин вказаного будинку на той час оформлено не було, оскільки відповідач, одержавши гроші, заявила позивачу, що не може оформити договору купівлі-продажу, оскільки у неї ще не оформлені належним чином всі документи, необхідні для його нотаріального оформлення, у зв'язку з чим попросила почекати позивача з його укладенням. В подальшому, дізнавшись, що відповідач ввела її в оману, одержавши гроші, заявила, що не може оформити договір купівлі-продажу, позивач попросила її надати їй офіційне нотаріально завірене доручення, яким би уповноважила її на свій розсуд керувати і розпоряджатись належною відповідачці частиною будинку з правом його продажу від її імені. 21 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу [PERSON] було оформлено та надано таке доручення від імені [PERSON] Надалі, як зазначає позивач, відповідач запевнивши її, що вона як тільки оформить право власності на будинок, відразу ж укладе з нею договір купівлі-продажу належної їй частини будинку, забравши з собою всі документи на будинок, в т.ч. домову книгу, пояснивши, що вони їй необхідні для оформлення документів про право власності. Потім почала ухилятися від нотаріального оформлення укладеної між ними угоди та від зустрічі з позивачем. Про місцезнаходження відповідача та про те, що вона оформила право власності на будинок з надвірними приміщеннями по [ADDRESS] 8 грудня 2004 року, позивачці стало відомо лише у 2012 році в процесі розгляду у Васильківському міськрайонному суді Київської області справи за позовом Васильківського міжрайонного прокурора до неї про її виселення з будинку. Оскільки, починаючи з 2002 року, заселившись в будинок, зробивши у ньому капітальний ремонт, позивач почала в ньому жити, переоформила на своє ім'я усі договори на оплату комунальних послуг, тобто добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти ним, вважає себе добросовісним набувачем нерухомого майна в порядку набувальної давності і тому звернулася до суду з даним позовом. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі просила їх задовольнити. Представника відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав в повному обсязі, вказавши на обізнаність позивачки щодо реєстрації у спірному будинку неповнолітньої дитини, що виключало можливість укладення договору купівлі-продажу із відповідачкою, а також відсутністю необхідного для задоволення позову строку відкритого та безперешкодного володіння позивачкою чужим нерухомим майном, оскільки судова тяганина щодо нього почалася в 2012 році. Допитана у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки, познайомилася з позивачкою у 2002 році коли та переїхала проживати до спірного будинку, як купила позивачка будинок вона не знає. Відповідачку по справі вона також не знає і не знала про те, що будинок продавався. Все з приводу будинку знає тільки зі слів самої позивачки. Допитаний у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він з 1988 року по 2005 рік перебував в громадському шлюбі з позивачкою. І вони вирішили продати належну позивачці на праві власності квартиру [ADDRESS], а за виручені від продажу квартири кошти купити квартиру у м. Василькові Київської області. Дізнавшись, що у м. Василькові продається 17/50 частин житлового будинку [ADDRESS], які належать відповідачу, яку і вирішили купити. На їх пропозицію продати частину будинку [PERSON] відповіла згодою. Після обговорення умов договору купівлі-продажу будинку дійшли до спільної домовленості про те, що відповідач продає належні їй 17/50 частин вказаного будинку за 3 500 доларів США з урахуванням боргів та вартості підключення до будинку газу, води, електроенергії та каналазації. Після проплати заборгованості за комунальні послуги, суму вартості будинку було зменшено до 3000 доларів США і врешті кінцеву ціну будинку ними за взаємною згодою було визначено в 3 400 доларів США. Після внесення ними, 2 жовтня 2002 року більшої частини обговореної суми, а саме 2 200 доларів США, відповідачка передала їм ключі від належної їй частини будинку і позивачка офіційно, з письмової згоди відповідача [PERSON], переїхала жити в будинок [ADDRESS] та розпочала там робити ремонт. Та по цей час там проживає. Також зазначив, що йому було відомо, про існування неповнолітньої дитини у відповідачки. Допитана у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки про купівлю будинку знає зі слів позивачки, з відповідачкою вона не знайома про існування дітей у відповідачки вона також не знала. Вона може підтвердити тільки той факт, що позивачка постійно проживає в спірному будинку, і за свої кошти робила в ньому ремонт. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлено, що 02 жовтня 2002 року [PERSON] надано розписку про те, що [PERSON] та [PERSON] передали їй в рахунок оплати за будинок [ADDRESS] 1 500 доларів США. Всього вартість продажі повинна скласти 3000 доларів США без урахування боргів та вартості оформлення документів купівлі-продажу, які оплачує [PERSON] (а.с.14 ). 10 серпня 2007 року [PERSON] надано розписку про те, що вона отримала завдаток в розмірі 700 доларів США за будинок в [ADDRESS], загальна сума вартості будинку - 3500 доларів США з урахуванням боргів (а.с. 13). З розписки від 2 жовтня 2002 року вбачаться, що [PERSON] надала дозвіл щодо користування її будинком у зв'язку з тим, що надано завдаток в рахунок часткової оплати в розмірі 2 200 доларів США, отриманих її тіткою [PERSON] Іншу частину суми у розмірі 800 доларів США [PERSON] повинен сплатити при оформленні договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] (а.с. 15). Як вбачаться з нотаріально посвідченого доручення від 21 жовтня 2002 року, [PERSON] уповноважила [PERSON] керувати та розпоряджатися належною її частиною житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS]. Доручення видано строком на 3 роки до 21 жовтня 2005 року. З Договору позики від 10 серпня 2002 року вбачається, що [PERSON] позичила у [PERSON] 10 600 грн., що еквівалентно 2 000 доларам США по ринковому курсу продажу долара на момент укладання договору, строком до 10 жовтня 2002 року (а.с.18). Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 1 жовтня 2002 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Продаж цей вчинено за 14601 грн., які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору (а.с. 19). Із довідки виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 30 жовтня 2002 року № 2085 вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] і займає житлову площу 23,6 кв.м. (а.с.20). 29 квітня 2005 року [PERSON] набула право власності на нерухоме майно, а саме 17/50 частин будинку [ADDRESS], що підтверджується копіє свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 130342 (а.с.22). Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 квітня 2005 року, [PERSON] є власником 17/50 частин будинку [ADDRESS], дата прийняття рішення про державну реєстрацію 08 грудня 2004 № 794 (а.с.22). Відповідно до довідок виконавчого комітету Васильківської міської ради від 15 грудня 1999 року №2754, від 13.07.2005 року № 2130, від 05.09.2006 року №3776, від 01.12.2014 року №2361 [PERSON] разом із синами: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] (а.с.91-94, 120-122). За ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2012 року у цивільній справі № 1008/2318/12 за позовом Васильківського міського дитячого будинку "Сонечко", в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи - служба у справах дітей Васильківської міської ради Київської області, [PERSON], про надання для проживання та виділення частки у натурі, усунення перешкод у користуванні житлом, позов задоволено частково та зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні будинком [ADDRESS] (а.с. 28-29). За вказаним вище рішенням встановлено, що рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 30 листопада 2009 року № 482 за [PERSON] було збережено житло на праві користування за адресою: [ADDRESS], де значаться зареєстрованими [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 28). 08 серпня 2013 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 362/1624/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, що залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено (а.с. 70-78). Вказаними рішеннями встановлено, а тому не підлягає доказуванню, що [PERSON] уповноважила [PERSON] керувати та розпоряджатися належною їй частиною житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], доручення видане строком на три роки до 21 жовтня 2005 року (а.с.76 ). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі №1008/4046/12 за позовом Васильківського міжрайонного прокурора, в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], Васильківський міський дитячий будинок «Сонечко», служба у справах дітей Васильківської міської ради, про виселення, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 травня 2014 року позов задоволено частково. Виселено [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS]. В решті вимог відмовлено (а.с.105-111). З огляду матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання за дорученням, зокрема здійснення оплати за комунальні послуги, опалення та водопостачання, виконувала, здійснювала керування та розпорядження будинком [ADDRESS], тобто відкрито володіла вказаним майном, що також підтвердили опитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.30-41). Відповідно до статей 2, 318 ЦК України, річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК України, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. За п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (далі-Постанова), вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). Згідно п. 8, п. 9 Постанови, відповідно до статей 330, 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). За п. 10 Постанови, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК України, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК України. Враховуючи, що під час розгляду справи на підставі зібраних доказів установлено, що спірний будинок перебуває у приватній власності відповідачки з 29 квітня 2005 року, тобто до моменту коли виникнення права власності на нерухоме майно пов'язувалось з його державною реєстрацією, доводи позивачки про добросовісне володіння спірним житлом понад десять років не знайшли свого підтвердження, оскільки з 2012 року оспорюється право на користування та володіння спірним житлом, що підтверджується рішеннями судів, які набрали законної сили, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на цю нерухомість в порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України.

Outcome: dismissed