Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

У жовтні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, таким, що відбувся та про визнання права власності, посилаючись на те, що 01 березня 2009 року між ним і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м.Ніжин, [ADDRESS], площею 0,0199 га; що цю угоду було письмово узгоджено з відповідачкою [PERSON], яка є дружиною [PERSON] та в рахунок виконання угоди позивачем було передано [PERSON] 30 тис. грн.. Однак даний договір не було посвідчено в нотаріальному порядку та не було здійснено державну реєстрацію, оскільки [PERSON] [INFO] року раптово помер. Позивач вказує, що він фактично приступив до володіння придбаною земельною ділянкою і що у відповідності до положень частини 2 статті 220 ЦК у випадку якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Тому просив суд визнати дійсним, таким, що відбувся, договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0199 га за адресою: м.Ніжин, [ADDRESS]. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року позов було задоволено. Визнано дійсним та таким, що відбувся між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0199 га по [ADDRESS] в м. Ніжині Чернігівської області від 01 березня 2009 року та визнано право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. У апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення Ніжинського міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року та про постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що місцевий суд на час виникнення спірних правовідносин, помилково застосував правила частини 2 статті 220 ЦК України до останніх, оскільки договори купівлі-продажу нерухомого майна згідно з ст.657 ЦК України укладаються в письмовій формі, підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і до моменту державної реєстрації останні є неукладеними і такими, що не породжують для сторін прав та обов"язків, тому, на думку апелянта, правила ст.220 ЦК України цих правовідносин не регулюють і в судовому порядку такий договір не може бути визнаний дійсним. Зазначив, що відповідно до довідки нотаріуса № 2602-14 від 11 березня 2011 року він разом з [PERSON] є спадкоємцями першої черги після померлого [PERSON] і такими, які прийняли спадщину. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що 01 березня 2009 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] в м.Ніжині, площею 0,0199 га, який був погоджений з дружиною продавця [PERSON] і згідно з яким 10 березня 2009 року [PERSON] отримав від покупця 30 тис. грн., як оплату вартості земельної ділянки, з письмовим підтвердженням передачі грошових коштів від покупця продавцю дружиною продавця [PERSON] і що ч.2 ст.220 ЦК України передбачає у випадку, якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним та що у цьому разі наступне його нотаріальне посвідчення не вимагається. Тому, оцінивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд. З матеріалів справи видно, що позивач, подавши позовну заяву до суду 22 жовтня 2012 року ставить питання про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки таким, що відбувся, який було укладено 01 березня 2009 року між ним та [PERSON] Відповідно до положень ст.657 і ч.3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації та що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішенні спорів про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов"язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов"язків для сторін. За таких обставин, вимоги позивача [PERSON] про визнання таким, що відбувся, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2009 року та про визнання права власності на підставі правил ч.2 ст.220 ЦК України за обставин, викладених у позові, не можуть бути задоволені в силу того, що спірні правовідносини не є предметом правового регулювання ч.2 ст.220 ЦК України. Отже оскаржуване рішення місцевого суду не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги підлягають врахуванню. Крім того, згідно з правилами ст.88 ЦПК України суд вирішує питання про судові витрати.

Outcome: approved