Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 04 вересня 2020 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Пахар О.А., звернулася до суду із позовом до комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» ( далі - КНМП «Рогатинська ЦРЛ»), третя особа - головний лікар КНМП «Рогатинська ЦРЛ» Бандура Т.М., в якому просить: -визнати незаконним та скасувати наказ від 03 червня 2020 року №34 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності акушерки [PERSON] »; -визнати незаконним та скасувати наказ від 03 серпня 2020 року №64-о «Про звільнення з роботи [PERSON] »; -поновити її на роботі на посаді акушерки гінекологічного кабінету жіночої консультації консультативно-діагностичної поліклініки КНМП «Рогатинська ЦРЛ» з 03 серпня 2020 року; -стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення її з посади до дня ухвалення судового рішення у справі; -стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн; -а також стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Позовна заява обгрунтована тим, що позивач перебувала у трудових відносинах з КНМП «Рогатинська ЦРЛ» та працювала на посаді акушерки гінекологічного кабінету жіночої консультації консультативно-діагностичної поліклініки КНМП «Рогатинська ЦРЛ». 03 серпня 2020 року була звільнена з роботи на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України незаконно, оскільки перебуваючи у трудових відносинах сумлінно виконувала покладені на неї посадовою інструкцією обов`язки, зокрема не вчиняла будь-яких порушень трудової дисципліни по відношенню до пацієнтів, тому вважає, що інформація зазначена у скаргах пацієнтів та доповідній записці лікаря [PERSON] є наклепом на неї з метою створення штучних передумов для її звільнення. Оголошення догани та звільнення з роботи вважає незаконними, здійсненими з порушенням трудового законодавства, оскільки накази про оголошення догани та звільнення не містять фактичних даних щодо допущених порушень, загальні формулювання не пояснюють суть порушень трудової дисципліни, які вона нібито допустила, не містять посилання на конкретні обставини вчинення порушення, що свідчить про відсутність систематичних порушень та систематичного невиконання нею без поважних причин обов`язків, покладених посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що могло б бути підставою для звільнення з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 30 вересня 2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву. Заперечення проти позову обґрунтовував тим, що [PERSON] правомірно звільнена із займаної посади у зв`язку із тим, що систематично перевищувала свої функціональні обов`язки та порушувала етичні норми та права пацієнтів, за що уже притягалася до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Неналежне виконання [PERSON] своїх обов`язків було встановлено за результатами службового розслідування та отримано згоду профспілкового органу на її звільнення. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання. Ухвалою суду Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 25 листопада 2020 року представник позивача адвокат Пахар О.А подав заяву про виклик та допит свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За клопотаннями представників сторін, а також через неодноразову неявку в судове засідання свідків, суд відкладав розгляд справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники адвокати Пахар О.А. , Мадрига О.С. позов підтримали з підстав наведених у позовній заяві. В доповнення до позовної заяви зазначили, що оголошення догани та подальше звільнення [PERSON] відбулось під надуманими приводами через неприязні відносини до неї з боку адміністрації лікарні та безпосереднього керівника - лікаря-гінеколога [PERSON] . Представник відповідача Гелей М.І. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в зв`язку із його безпідставністю, оскільки роботодавцем КНМП «Рогатинська ЦРЛ» було дотримано вимоги трудового законодавства при накладенні дисциплінарного стягнення на [PERSON] та дотримано визначену законодавством процедуру звільнення працівника. Третя особа - колишній головний лікар КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня» Бандура Т.М. в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Фактичні обставини, встановлені судом. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01 квітня 2013 року працювала акушеркою гінекологічного кабінету жіночої консультації поліклінічного відділення Рогатинської центральної районної лікарні, яка в подальшому була реорганізована у КНМП «Рогатинська ЦРЛ» і з 01 квітня 2019 року вона працювала на посаді акушерки гінекологічного кабінету жіночої консультації консультативно-діагностичної поліклініки, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача серії [NUMBER] . З Примірного положення про жіночий оглядовий кабінет лікувально-профілактичного закладу, який затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України 15 липня 2011 року №417, та Положення про гінекологічний кабінет ( жіночий оглядовий кабінет закладу охорони здоров`я), який затверджений головним лікарем Рогатинської центральної районної лікарні Бандурою Т.М. вбачається, що до функціональних обов`язків оглядового кабінету зокрема відноситься: взяття цитологічних мазків у всіх жінок з дотриманням методики взяття мазків, фіксації їх і направлення до цитологічної лабораторії; зворотній зв`язок з лабораторією ( п.5.4 Примірного положення та п.2.4 Положення). Згідно п.1 розділу ІІІ «Основні обов`язки працівників лікарні» Правил внутрішнього трудового розпорядку Рогатинської ЦРЛ , які прийняті конференцією трудового колективу 31 січня 2019 року, працівники лікарні зобов`язані добросовісно виконувати свої функціональні обов`язки згідно посадової інструкції. Трудові обов`язки [PERSON] , визначені посадовою інструкцією акушерки гінекологічного кабінету поліклінічного відділення Рогатинської центральної районної лікарні, з якою вона була ознайомлена 16 квітня 2018 року, що підтверджується її підписом на інструкції і не заперечувалося нею в судовому засіданні. Вказаною Інструкцією визначено, що метою діяльності медсестри гінекологічного кабінету є допомога лікарю в організації прийому пацієнтів та проведення хворим, за призначенням лікаря, лікувально-діагностичних процедур ( п.1.1 Інструкції). Згідно розділу «Завдання та обов`язки» до функціональних обов`язків акушера гінекологічного кабінету , зокрема відноситься: супроводжувати хворих у лікувально-діагностичні кабінети ( п.2.1); дотримуватися в роботі правил деонтології ( п.2.9). Відповідно до п.4.3 Інструкції, акушерка гінекологічного кабінету несе відповідальність за невиконання правил внутрішнього розпорядку, за невиконання лікарських призначень. Наказом головного лікаря КНМП «Рогатинська ЦРЛ» Бандури Т.М. від 03 червня 2020 року № 34 , [PERSON] було оголошено догану за перевищення своїх функціональних обов`язків. Підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності стала скарга [PERSON] від 27 травня 2020 року, в якій йшлося про те, що 22 травня 2020 року вона була на прийомі у лікаря акушер-гінеколога [PERSON] , яка здійснила її огляд та взяла два аналізи ( мазок на флору та мазок на цитологію) та направила її здати їх у лабораторію. На той час лабораторія була тимчасово закрита і вона попросила акушерку [PERSON] віднести аналізи, на що остання погодилася, але мазок з флорою викинула у смітник і сказала, що його не потрібно, оскільки з аналізу на цитологію будуть усі результати. Через годину часу до неї зателефонувала [PERSON] та сказала, щоб вона повідомила лікаря [PERSON] про те, що мазок на флору нею було випадково розбито. Після цього вона зателефонувала лікарю [PERSON] і розказала все про цей випадок. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила обставини, які викладені у її скарзі від 27 травня 2020 року. Додатково зазначила, що основною причиною написання скарги було те, що акушерка [PERSON] не виконала лікарського призначення, тобто без погодження із лікарем [PERSON] самостійно прийняла рішення і в лабораторію передала тільки один аналіз. У пояснювальній записці від 28 травня 2020 року акушерка [PERSON] фактично визнала, що в лабораторію передала тільки один аналіз. Таке рішення вона прийняла, оскільки пацієнтка [PERSON] залишила їй кошти для оплати лише за один аналіз. Також 28 травня 2020 року були надані письмові пояснення лікаря акушер-гінеколога [PERSON] , де вона підтвердила пояснення пацієнтки [PERSON] , які викладені у її скарзі від 27 травня 2020 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює лікарем акушер-гінекологом в КНМП «Рогатинська ЦРЛ», де з березня 2020 року акушеркою в кабінеті працювала [PERSON] , з якою часто виникали конфлікти , зокрема через порушення нею медичної етики та деонтології. Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно зі статтею 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що в адміністрації КНМП «Рогатинська ЦРЛ» були всі правові підстави для оголошення догани акушерці [PERSON] за перевищення своїх функціональних обов`язків, які визначені посадовою інструкцією, а саме за те, що всупереч визначених лікуючим лікарем [PERSON] двох видів лабораторного дослідження біологічного матеріалу пацієнтки [PERSON] , вона одноособово прийняла рішення про достатність проведення лише одного дослідження. Наказом головного лікаря КНМП «Рогатинська ЦРЛ» Бандури Т.М. від 03 серпня 2020 року № 64-о , [PERSON] звільнено з роботи з 04 серпня 2020 року на підставі п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України , у зв`язку систематичним невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку, що проявилось у систематичному перевищенні нею своїх функціональних обов`язків, а також у порушенні етичних норм та прав пацієнтів, за що до неї раніше застосовувався захід дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення догани. [PERSON] ознайомлено з наказом про звільнення 04 серпня 2020 року. Підставами для звільнення [PERSON] із займаної посади стали : скарга [PERSON] від 16 липня 2020 року, службова записка лікаря [PERSON] від 16 липня 2020 року, пояснення акушерки [PERSON] від 16 липня 2020 року, наказ головного лікаря КНМП «Рогатинська ЦРЛ» Бандури Т.М. від 03 червня 2020 року №34 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності акушерки [PERSON] » та протокол проведення службового розслідування від 16 липня 2020 року. Із скарги пацієнтки [PERSON] від 16 липня 2020 року вбачається, що акушерка [PERSON] вимагала у неї грошові кошти за проведений медичний огляд лікарем [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила обставини, які викладені у її скарзі від 16 липня 2020 року. В своїх показаннях свідок спочатку заперечила, що кошти у неї вимагала саме позивач [PERSON] , оскільки це була інша жінка. Однак, будучи допитана повторно в наступному засіданні, свідок [PERSON] ствердила, що акушерка , яка працювала із лікарем [PERSON] і вимагала в неї гроші та позивач по справі це одна і та сама особа. Коли саме мало місце вимагання [PERSON] у неї грошей за проведений медичний огляд лікарем [PERSON] спочатку вказувала , що це могло бути два-три місяці до написання нею скарги, а будучи допитана повторно вказала, що це було в квітні 2020 року. Також зазначила, що коли писала скаргу в кабінеті головного лікаря, то не ставила собі за мету, щоб акушерку [PERSON] було звільнено з роботи. Згідно службової записки лікаря акушер-гінеколога [PERSON] від 16 липня 2020 року, під час чергового прийому пацієнтки [PERSON] , що відбувався 16 липня 2020 року, остання висловила обурення з приводу вимагання [PERSON] у неї грошей за раніше проведений медичний огляд . У пояснювальних записках від 16 липня 2020 року акушерка [PERSON] висловила свою позицію щодо роботи лікаря [PERSON] та заперечила, що вимагала гроші у [PERSON] . Згідно протоколу проведення службового розслідування по факту вимагання грошей акушеркою [PERSON] у [PERSON] від 16 липня 2020 року, комісія прийшла до висновку, що акушерка [PERSON] систематично перевищувала свої функціональні обов`язки, а також порушувала етичні норми та права пацієнтів. 17 липня 2020 року профспілковим комітетом КНМП «Рогатинська ЦРЛ» прийнято рішення про надання згоди на звільнення з роботи [PERSON] на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї Правилами внутрішнього трудового розпорядку, що проявилось у систематичному перевищенні [PERSON] функціональних обов`язків, а також порушенні етичних норм та прав пацієнтів, за що [PERSON] раніше була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Дослідивши вище наведені документи, суд звертає увагу на те, що в ході проведення службової перевірки по факту вимагання грошей акушеркою [PERSON] у пацієнтки [PERSON] , комісією не встановлено коли мала місце дана подія ( дисциплінарний проступок). Також в наказі від 03 серпня 2020 року № 64-о Про звільнення з роботи [PERSON] теж не зазначено день вчинення [PERSON] дисциплінарного проступку. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зокрема систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Отже, для припинення трудових правовідносин з кожної конкретної підстави існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб звільнення було законним. Звільнення працівника на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, а тому при звільненні з цієї підстави роботодавець зобов`язаний дотримуватись порядку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, а також положень статті 43 КЗПП України (отримання роботодавцем попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації), якщо працівник є членом профспілкової організації. За передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року. Звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення. Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця; дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що звільнення акушерки [PERSON] на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України здійснено неправомірно, оскільки адміністрацією КНМП «Рогатинська ЦРЛ» не було встановлено коли саме мало місце вимагання коштів у пацієнтки [PERSON] і чи даний дисциплінарний проступок вчинений після застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у виді догани, тобто чи мало місце систематичне невиконання працівником обов`язків. Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звільнена з посади акушерки гінекологічного кабінету жіночої консультації консультативно-діагностичної поліклініки КНМП «Рогатинська ЦРЛ» з 04 серпня 2020 року. Оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а тому її трудові права підлягають захисту шляхом поновлення на роботі на займаній посаді з 04 серпня 2020 року та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ч.8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Також п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішення у справі про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. За змістом ч.2 ст. ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження", якщо рішення підлягає негайному виконанню, то строк для виконання рішення - з наступного дня після його прийняття. Отже, негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ про поновлення на роботі і фактично допустити працівника до виконання попередніх обов`язків. При визначенні розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд керується частиною другою статті 235 КЗпП України, статтею 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінет Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, при винесенні рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, суд відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України одночасно приймає рішення про виплату йому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Справа розглядалася більше одного року, однак враховуючи , що позовна заява залишалася без руху, неодноразові неявки в судове засідання учасників справи, в тому числі представника позивача, а також неявки свідків, тому суд вважає, що рішення про виплату позивачу середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу необхідно винести за один рік, тобто з 04 серпня 2020 року по 04 серпня 2021 року. У разі винесення рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата йому нараховується з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, пунктом 2 цього Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу провадиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю незаконного звільнення. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки КНМП «Рогатинська ЦРЛ» від 06 серпня 2020 року №11-13/481 останніми повністю відпрацьованими [PERSON] місяцями є червень та липень 2020 року, де відповідно заробітна плата за червень становила 5 704,57 грн, а за липень - 4 874,33 грн. Таким чином, середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяці роботи становить ( 5 704,57 грн + 4 874,33 грн) / 43 робочих дня = 246,02 грн. Оскільки [PERSON] звільнено 04 серпня 2020 року, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислена судом у розмірі 61 751,00 грн (246,02 грн х 251 робочих днів за період з 04 серпня 2020 року по 04 серпня 2021 року включно), із якої підлягають відрахуванню встановлені законодавством України податки, збори та обов`язкові платежі. Згідно п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі наведеного, суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за один місяць. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленуму Верховного Суду України в п. 9 та п.5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» дав судам роз`яснення, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин . Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В силу вимог ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Однак, матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок звільнення з посади відбулись негативні зміни в повсякденному житті позивача, які б вплинули на реалізацію життєвих планів, призвели до втрати зв`язків чи внесли суттєві зміни в її звичайний життєвий ритм. Тому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд виходить з наступного. Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин першої, другої, шостої та восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Пахар О.А. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 27 лютого 2015 року серії ІФ №001002) на підставі договору-доручення про надання правової допомоги від 11 серпня 2020 року та ордеру серії ІФ №078085 про надання правової допомоги від 12 серпня 2020 року . На підтвердження надання послуг з правової допомоги між [PERSON] та адвокатом Пахар О.А. підписано Акт №1 про прийняття-передачі наданих послуг з правової допомоги від 10 вересня 2020 року та Акт №2 про прийняття-передачі наданих послуг з правової допомоги від 16 квітня 2021 року, у відповідності до якого сторони підтвердили, що загальна вартість наданої правової допомоги складає 10 000,00 грн. Вказані акти містять перелік послуг, наданих адвокатом у даній справі, зокрема: підготовка адвокатського запиту - 500,00 грн, усна консультація та підготовка правової позиції по справі - 500,00 грн, підготовка позовної заяви - 4 000,00 грн, підготовка клопотання про виклик свідків - 500,00 грн, підготовка клопотання про примусовий привід свідка - 500,00 грн та участь в судових засіданнях у суді першої інстанції - 4 000,00 грн. Також копіями квитанцій №1/09/20 від 10 вересня 2020 року та №1/04/21 від 16 квітня 2021 року підтверджено про прийняття адвокатом Пахар О.А. від [PERSON] коштів на загальну суму 10 000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Пахар О.А., суд дійшов висновку про те, що з врахуванням вимог ч.2 ст.141 ЦПК України та задоволення із чотирьох позовних вимог двох, а також долучених доказів щодо витрат, які підтверджують їх розмір та документальне обґрунтування, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи . Крім цього з матеріалів справи вбачається, що професійна правнича допомога у даній справі також надавалася позивачу адвокатом Мадригою О.С. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 22 березня 2018 року серії ІФ №001279) на підставі ордеру серії ІФ №096403 про надання правової допомоги від 12 жовтня 2021 року . На підтвердження надання послуг з правової допомоги надано копію квитанції №013453 від 12 жовтня 2021 року про оплату [PERSON] адвокату Мадризі О.С. коштів в сумі 6 000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Мадригою О.С., суд дійшов висновку, що з врахуванням вимог ч.2 ст.141 ЦПК України, а також долучених доказів щодо витрат, які підтверджують їх розмір та документальне обґрунтування, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню ще 1 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи, всього разом 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи . Також на підставі частин 1,6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн, виходячи із задоволення вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судовий збір в розмірі 840,80 грн, виходячи із задоволення вимоги немайнового характеру про поновлення на роботі (840,80 грн +840,80 грн = 1 681,60 грн).

Outcome: partial