Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, зазначивши в обґрунтування позовних вимог наступне. Відповідно до укладеного договору б/н. від 10.06.2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 7000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною картою складає між банком та позичальником договір. При укладенні договору сторони керувалися вимогами ст. 526, 527, 530, 614, 634 ЦК України. Укладеним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, відповідальність за порушення зобов»язань. Так, зазначили, що [PERSON] у супереч вимогам закону та умов договору не виконує зобов»язання і станом 31.10.2013 року має заборгованість у розмірі 21564,96 грн., яка складається з наступного: 6931,98 грн. - заборгованість за кредитом; 11494,65 грн. - заборгованість за відсотками; 1635,24 грн. - заборгованість з комісії; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1003,09 грн. штраф (процентна складова). З огляду на викладене, просили суд стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму заборгованості. Разом з тим, не визнаючи позовні вимоги, відповідач [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на наступні обставини. Вона дійсно отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 червня 2008 року зазначені грошові кошти на підставі поданої заяви, однак їх частину вже сплатила. Разом з тим вважає, що вказаним договором не встановлена його ціна як вимагає ст. 632 ЦК України, сплачені нею кошти в рахунок погашення заборгованості направлялися нею на погашення самого кредиту чи відсотків за користування коштами, що призводило до значного збільшення заборгованості, оскільки позивачем кошти перераховувалися на сплату заборгованості. Крім того зауважила, що сторони кредитного договору не визначили процентну ставку за користування кредитом, її величина є незрозумілою і не може бути однозначно витлумачена, тим самим порушено вимоги ст. 1048 ЦК України. Дія картки припинилася у червні 2011 року, а тому на її думку, припинилися правовідносини сторін. На підставі викладеного просила суд визнати недійсним з дня укладення кредитний договір від 10 червня 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». У судовому засіданні представник позивача за первинним позовом Круподьорова О.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні тим, що викладені в обґрунтуванні позовних вимог про стягнення заборгованості. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнала з підстав їх необґрунтованості, просила суд у їх задоволенні відмовити. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають суму нарахованої заборгованості безпідставною, просили суд зменшити штрафні санкції на 50 %. Зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і наявні у ній докази, встановив наступне. 10.06.2008 року сторони уклали кредитний договір, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 7000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною картою складає між банком та позичальником договір (а.с. 6-10) Відповідно до ст. ст. 509, 1054 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Так, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] не виконала умови договору, як вбачається із довідки-розрахунку заборгованості сума боргу станом на 31.10.2013 року складає 21564,96 грн., яка складається з наступного: 6931,98 грн. - заборгованість за кредитом; 11494,65 грн. - заборгованість за відсотками; 1635,24 грн. - заборгованість з комісії; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1003,09 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 4-5). Дійшовши такого висновку суд також приймає до уваги, що відповідач за первісним позовом відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду жодного доказу, який би спростував розмір зазначеної позивачем заборгованості, у судовому засіданні [PERSON] не заперечувала проти порушення умов договору. Крім того, як вбачається із ч.8 р-лу 3 умов і правил надання банківських послуг, з якими погодилась [PERSON] при здійсненні правочину (а.с. 7-10), позивач правомірно нарахував неустойку, що також відповідає вимогам ч.2 ст. 551 ЦК України. Враховуючи розмір штрафу 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1003,09 грн. -штраф (процентна складова) та з урахуванням загального розміру заборгованості за договором, який складає 6931,98 грн. - заборгованість за кредитом; 11494,65 грн. - заборгованість за відсотками, суд не знаходить підстав для застосування ч.3 ст. 551 ЦК України і зменшення розміру штрафу за заявою [PERSON], оскільки він не перевищує розмір основного зобов»язання. Таким чином, суд вважає, що вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21564,96 грн., яка складається з наступного: 6931,98 грн. - заборгованість за кредитом; 11494,65 грн. - заборгованість за відсотками; 1635,24 грн. - заборгованість з комісії; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1003,09 грн. штраф (процентна складова), є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, які були понесені ним у зв'язку із зверненням до суду і розглядом цієї цивільної справи, по сплаті судового збору у розмірі 229 грн. 40 коп. (а.с.1), що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України, оскільки ці витрати, які підтверджені документально квитанціями долученими до матеріалів справи, є судовими витратами, які у разі задоволення позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 10.06.2008 року недійсним, суд встановив наступне. Так, позивач в обґрунтуванні позовних вимог посилається на те, що оспорюваний нею договір, укладений без додержання вимог 632 ЦК України (без визначення ціни), ст. ч.1 ст. 1048 ЦК України (без визначення процентної ставки), а також наголошує, що банком не доведено, що укладений договір є договором приєднання. Однак суд не погоджується з такими висновками з огляду на наступні обставини. Із загального правила про розподіл обов'язку по доказуванню, закріпленого ст. 60 ЦПК України, передбачені винятки в окремих нормах матеріального права, за якими обов'язок по доказуванню факту або його спростуванню перекладається на протилежну сторону (правові презумпції). У зустрічному позові [PERSON] оскаржує договір від 10 червня 2008 року з посиланням на те, що він не є договором приєднання, що регулюється ст. 634 ЦК України, тому при вирішенні спору обов»язок доказування покладено саме на позивача. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України та роз"яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Судом встановлено, що сторони при укладені договору були проінформовані про загальні вимоги правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, що вбачається із їх змісту, а також про що свідчать підписи його учасників. Так, позивач [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, підтверджується підписом у заяві (а.с. 6) Крім того, позичальник повідомлена про умови кредитування, складові суми кредиту, які нараховуються у разі виникнення простроченої заборгованості як за основною сумою боргу (кредиту), так і по іншим платежам та санкціям щодо позичальника. У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, позивач звернулася до суду з вимогою про визнання недійсними договору лише через п»ять років після його укладення і лише після того, як ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом про стягнення заборгованості, що розцінюється судом як ухилення від виконання зобов'язань. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини стосовно того, що при укладенні спірного договору кредиту відповідач порушив вимоги чинного законодавства України, на які посилається [PERSON] як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. На підставі ст.ст. 203, 509, 526, 627, 632, 1054 та

Outcome: approved