Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

ТзОВ "Фінансово-кредитний супермаркет" звернулося в суд з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за договором позики, вказавши суду, що 06.09.2017 р. відповідно до укладеного договору №1375219, відповідачка отримала позику в сумі - 3000 грн. 00 коп. строком на 10 днів, до 15.09.2017 року. Однак всупереч підписаній угоді, відповідачка не виконала умови договору, не сплатила відсотки за користування коштами, своєчасно не здійснила повне погашення позики, що стало причиною виникнення простроченої заборгованості. В порядку ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання будь-якої із сторін про інше. Суд, дослідивши подані докази, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом об`єктивно встановлено, що відповідачка зобов`язання по поверненню коштів, отриманих згідно укладеної угоди позики від 06.09.2017 р. №1375219 не виконала в зазначений строк. З матеріалів справи вбачається, що станом на 01.09.2020 р. відповідачка має заборгованість перед банком в сумі - 135655 грн. 16 коп., яка складається з: 3000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 117976 грн. 08 коп. - заборгованість за комісією; 9284 грн. 38 коп. - заборгованість по рахунку інфляції; 5394 грн. 70 коп. заборгованість за 3% річних. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики в розмірі 3000 грн. є обгрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки такі кошти були фактично отримані, використані позичальником та неповернуті позивачу. Крім основної суми заборгованості позивач просить стягнути 117976 грн. 08 коп. - заборгованості за комісією; 9284 грн. 38 коп. - витрат по інфляції; 5394 грн. 70 коп. - заборгованості по 3% річних. Відносно даних позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити таке. Вказаним вище договором позики, а саме п.п.4.2.2.1., 4.2.2.2. передбачено стягнення комісії в розмір 50% від суми позики та 100% від суми позики щомісячно. Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості по комісії в сумі 1117976 грн. 08 коп., а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення 9284 грн. 38 коп. - витрат по інфляції; 5394 грн. 70 коп. - заборгованості по 3% річних, суд приходить до висновку про можливість їх задоволення в частині, оскільки позивачем при їх обрахунку було взято до уваги не суму основного боргу за кредитом, а всю суму боргу, з врахуванням незаконно нарахованої комісії. За таких обставин, виходячи із періодів часу, за які позивачем, згідно поданого розрахунку заборгованості проводились відповідні нарахування, а саме з 01.10.2017 року по 31.08.2020 року, судом розраховано наступні суми, які підлягають до стягнення: 3 % річних від суми заборгованості 3000 грн. становлять 263 грн.; витрати по інфляції від суми заборгованості 3000 грн. становлять - 576 грн. 46 коп. При обрахунку інфляційних витрат суд виходив із наступного. Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне. З врахуванням того, що позов задовольняється частково, то розподіл судових витрат має бути розподілено пропорційно до розміру задоволених вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Оскільки позов було задоволено у процентному відношенні на 2.84 %, то відповідно і сума стягнення судового збору на користь позивача має бути зменшена на цю різницю, що становить : 62 грн. 40 коп.

Outcome: partial