Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

01.06.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Чмирівської сільської ради Старобільського району Луганської області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що у 2019 році, він домовився з [PERSON] , що остання допоможе йому у продажу його житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на що остання погодилася. На той час він працював вахтовим методом і приїздив до м. Старобільська лише на декілька днів. 07.06.2019 року він на ім`я [PERSON] було надано довіреність і уповноважено останню діяти в його інтересах і здійснити купівлю - продаж житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з довіреністю, він передав відповідачці правовстановлюючі документи на житловий будинок (технічний паспорт, документи, що посвідчують право власності, книжки для оплати комунальних послуг та інше), які посвідчували його право власності на житловий будинок. З відповідачкою вони домовились, що остання може здійснити продаж будинку разом з земельною ділянкою за тою ціною, за яку максимально можливо цей будинок з землею продати, але йому відповідач - [PERSON] повинна була віддати грошову суму не менше як 110 000 гривень, а після передачі грошей, він мусив написати відповідну розписку про відсутність претензій до відповідачки. 07.06.2019 року у нотаріуса він підписав довіреність і таким чином уповноважив [PERSON] від його імені здійснити продаж житлового будинку разом з земельною ділянкою. У травні 2020 року, він дізнався, що [PERSON] продала його житловий будинок своїй доньці [PERSON] , яка там вже й зареєструвалася разом з двома неповнолітніми дітьми. Ніяких грошей після продажу житлового будинку разом з земельною ділянкою від відповідачів, як від [PERSON] так і від [PERSON] він до теперішнього часу так і не отримав, ним було запропоновано відповідачкам повернути гроші в сумі 100 000 грн., або повернути у добровільному порядку його житловий будинок, на що останні не погодилися і відмовилися надавати йому документи на будинок та звільняти його. При цьому також повідомили, що мають намір продати його, а від виручених коштів, можливо віддати йому гроші, але не 110 тис. грн., як домовлялися раніше а іншу суму, на що він не погодився та вважає, що відповідачка [PERSON] з самого початку не збиралася віддавати йому грошові кошти та мала за мету шляхом зловживання довірою заволодіти його житловим будинком. У нотаріально посвідченій довіреності, він уповноважував [PERSON] лише отримувати грошові кошти від продажу житлового будинку з земельною ділянкою, але не надавав їй право розпоряджатися вказаними грошима на власний розсуд, тому вважає, що є всі правові підстави вважати такий договір купівлі продажу житлового будинку недійсною, та вважає, що житловий будинок повинен повернутися йому у власність на підставі рішення суду, так як у добровільному порядку відповідачки не бажають цього робити. У зв`язку з чим звернувся з позовом до суду та просить винести рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 03.07.2019 року за № 842, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] по довіреності № 695 від 07.06.2019 року та [PERSON] . Визнати, визнавши за ним право власності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, пояснивши, що дійсно позивач надав [PERSON] довіреність на продаж будинку за адресою: [ADDRESS] . 03.07.2019 року вона на підставі довіреності уклала договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку з донькою - [PERSON] . Свої з чоловіком заощадження у сумі 100 000 гривень передала доньці [PERSON] , щоб вона передала їх позивачу за купівлю спірного житлового будинку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов також не визнала, пояснивши, що дійсно 03.07.2019 року вона уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зі своєю матір`ю [PERSON] у сумі 100 000 гривень. Які вона в подальшому передала [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнала просила суд відмовити в позові за необґрунтованістю. Вислухавши пояснення учасників, встановивши обставини справи та дослідивши надані докази, покази свідків, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 07.06.2019 року [PERSON] , [INFO] уповноважив [PERSON] , [INFO] бути його представником в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої організаційно правової форми та форми власності з питань продажу житлового будинку разом з земельною ділянкою, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору дарування, посвідченого О.І. Озеровим приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області 25.09.2002 року за реєстром №4345. Для чого уповноваженому представнику надається право, в тому числі проводити необхідні платежі, розрахунки, отримувати грошові кошти за укладеними договорами, правочинами, а також виконувати всі необхідні дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. (а.с.7) Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.07.2019 року [PERSON] , [INFO] , яка діє на підставі довіреності від імені [PERSON] , [INFO] з однієї сторони та [PERSON] , [INFO] з другої сторони, укладено договір купівлі - продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , розміщеного на земельній ділянці, кадастровий номер: 4425180200:01:001:0071, площа земельної ділянки - 0,0914 га., для обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛГ №166181, виданого Старобільським районним відділом земельних ресурсів 27.04.2005 року. Відповідно п. 8 вказаного договору купівлі-продажу продаж майна за домовленістю сторін вчинюється за 41 000 гривень, які отримані продавцем від покупця до оформлення цього договору та є попередньою оплатою згідно ст. 693 ЦК України. Сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором і продавець отримав гроші в повній сумі до підписання цього договору. (а.с. 45-48). Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.07.2019 року [PERSON] , [INFO] , яка діє на підставі довіреності від імені [PERSON] , [INFO] з однієї сторони та [PERSON] , [INFO] укладено договір купівлі - земельної ділянки, площею 0,0914 га, кадастровий номер: 4425180200:01:001:0071, розташовану за адресою: [ADDRESS] , розміщеного на земельній ділянці, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно п. 5 вказаного договору купівлі-продажу продаж земельної ділянки вчинено за 8 000 гривень, які продавець отримав у повному обсязі від покупця до моменту підписання даного договору. (а.с. 50-42). Згідно довідки про склад сім`ї та проживання від 03.08.2020 за № 1-649 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (а.с.54) Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] , батьками є батько: [PERSON] , мати [PERSON] . (а.с.55) За клопотанням представника позивачів, судом було долучено до матеріалів справи паперові копії текстових повідомлень з приводу спілкування між [PERSON] та абонентом з номером [NUMBER] стосовно аліментних платежів на дитину та нотаріальне посвідчення відмови від житлового будинку на [PERSON] у разі сплати 100 000 гривень. (а.с.62-63) Відповідно до копії заяви до договору купівлі-продажу, дослідженої судом, [PERSON] засвідчила, що гроші за які придбається будинок набуті нею не в шлюбі та не є спільною сумісною власністю. (а.с.92) Відповідно до копії договору дарування від 25.09.2002 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с.95-96) Відповідно до письмового пояснення третьої особи: служби у справах дітей виконавчого клмітету Чмирівської сільської ради 19.03.2021 року комісією було обстежено умови проживання і виховання малолітніх дітей відповідачки: [PERSON] ,, [INFO] та [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації та проживання, малолітні діти зареєстровані разом зі своєю матір`ю, за адресою: [ADDRESS] , в якому на момент обстеження ніхто не проживає. Фактичне місце проживання малолітніх дітей є за адресою: [ADDRESS] , які проживають там разом з матір`ю, бабусею, дідусем та тіткою. (а.с.128-131) Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком [PERSON] , грошові кошти на купівлю будинку за адресою: [ADDRESS] збирали вони з дружиною [PERSON] , які були передані їхній доньці, а остання передала їх за рахунок договору купівлі-продажу будинку за вказаною адресою. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є працівником поліції та в 2020 році перевіряв наявність [PERSON] за місцем його самоізоляції, за адресою: [ADDRESS] , де останній знаходився за вказаною адресою. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з положень ст. 655 ЦК України, згідно яких за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частина 1 статті 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України: «Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.»), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14. Таким чином, судом було встановлено, що дійсно між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 03.07.2019 року за адресою: [ADDRESS] , за яким покупцю [PERSON] було передано у власність житловий будинок з земельною ділянкою за вказаною адресою, загалом за 49 тис. грн. Але відомості про отримання грошових коштів у сумі 100 000 гривень так і 49 тис грн., [PERSON] , за рахунок купівлі продажу вказаного будинку, суду надано не було З пояснень відповідачів судом також встановлено, що відповідачкою - [PERSON] було передано грошові кошти у сумі 100 000 гривень саме своїй донці - [PERSON] , а не [PERSON] , як передбачалось договором, щоб вона в свою чергу передала вказані кошти за купівлю житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка - [PERSON] вказала, що вона передала грошові кошти у сумі 100 000 гривень [PERSON] за купівлю спірного житлового. Тому суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог лише в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку разом з земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач [PERSON] всупереч домовленості з позивачем [PERSON] не передала йому грошові кошти за продаж спірного житлового будинку а ні у сумі 100 000 гривень, а ні в 49 тис грн., який й є предметом договору та істотними умовами за ним. Відповідач - [PERSON] також не надала суду доказів передачі та отримання [PERSON] грошових коштів. Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок суд зазначає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач має право у визначений законом спосіб здійснити документальне оформлення наявного у нього права власності, оскільки наслідком визнання договору купівлі-продажу недійсним є повернення попереднього стану, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, оскільки судом було встановлено, що відповідачами не було передано грошові кошти, то фактично позивачу [PERSON] повертається право власності на житловий будинок. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, враховуючи пояснення учасників справи, в їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial