Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], Державної реєстраційної служби України, стверджуючи, що між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 24 квітня 2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №11338539000, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 27000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2029 року, а відповідач зобов'язався у встановлені кредитним договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 24 квітня 2008 року було укладено іпотечний договір № б/н, предметом якого є однокімнатна квартира, загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 08 грудня 2011 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, АТ «УкрСиббанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Однак, відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання та не дотримується терміну повернення наданого йому кредиту. ПАТ КБ «Дельта Банк» просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 37347,49 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 298518,49 грн. за договором про надання споживчого кредиту № 11338539000 від 24 квітня 2008 року, укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON], звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартира загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта банк» на підставі договору іпотеки № б/н від 24 квітня 2008 року, укладеного між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON], зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Дельта банк», припинити право власності іпотекодавця [PERSON], в тому числі право володіння, користування та розпорядження квартирою загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS], виселити з квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS] іпотекодавця [PERSON] та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, стягнути на користь ПАТ «Дельта банк» витрати по сплаті судового збору з [PERSON] В судове засідання представник позивача не з'явився, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, стверджував, що до матеріалів справи не додані документи, що підтверджують передачу права вимоги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за кредитними договорами, також стверджував, що кредитні кошти банком йому перераховані не були, адже банк не надав первинних документів, які б підтверджували перерахунок коштів. Також не надано доказів направлення банком вимоги щодо погашення заборгованості та зміни кредитора. Представник Державної реєстраційної служби України [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову у частині зобов'язання реєстраційної служби здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Дельта банк» заперечував. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 24 квітня 2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №11338539000, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 27000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2029 року, а відповідач зобов'язався у встановлені кредитним договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 24 квітня 2008 року було укладено іпотечний договір № б/н, предметом якого є однокімнатна квартира, загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 08 грудня 2011 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, АТ «УкрСиббанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. 14 березня 2012 року між ПАТ «Дельта банк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт» укладено договір доручення, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт» прийняла на себе зобов'язання за винагороду від імені ПАТ «Дельта банк» здійснювати юридичні та/або фактичні дії, спрямовані на повернення простроченої або загальної заборгованості за кредитними договорами боржників, у зв'язку із чим товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт» звернулось до суду із вказаним позовом в імені ПАТ «Дельта Банк». Однак, відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання та не дотримується терміну повернення наданого йому кредиту. Станом на 19 березня 2013 року заборгованість відповідача складає 37347,49 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 298518,49 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 25074,00 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 200416,48 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 12273,49 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 98102,01 грн. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк згідно із законом, договором. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч.3 ст 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Частинами 1 та 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до роз'яснень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень статей 33,36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду. Отже, з урахуванням вказаних норм права можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду є можливим, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке є способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 грудня 2013 року при розгляді справи № 6-124цс 13, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом передачі у власність іпотекодержателю предмета іпотеки підлягає задоволенню, оскільки дана вимога є обґрунтованою. Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що кредитні кошти він не отримував, адже банк не надав виписки про відкриття поточного рахунку та про рух коштів поточного рахунку. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно параграфа 1 ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином банк не зобов'язаний надавати виписку про відкриття поточного рахунку та про рух коштів поточного рахунку. А той факт, що [PERSON] сплачував кошти по заборгованості за кредитним договором свідчить проте, що кошти відповідач від банку отримував. Щодо вимоги про зобов'язання Державної реєстраційної служби України здійснити реєстрацію права власності на нерухомість, то суд вважає необхідним в цій частині позову відмовити з наступних підстав. Статтею 182 ЦК України встановлено, що державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права у порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови у ній встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. А тому, зобов'язання органа державної реєстрації прав зареєструвати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на жилий будинок є передчасним, оскільки, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Діючим законодавством встановлена процедура прийняття відповідних рішень державними реєстраторами. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що Укрдержреєстратор, як юридична особа публічного права, порушує, оспорює чи не визнає право власності позивача (тобто заявляє про свої права на це майно). Таким чином, позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" до Державної реєстраційної служби України про зобов`язання здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за ПАТ «Дельта Банк» також не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про припинення права користування житловим приміщенням та виселення відповідача та інших мешканців з будинку, який є предметом іпотеки, то суд вважає необхідним в цій частині позову відмовити через наступне. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених Законом. Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК України вбачається, що для виселення мешканців у судовому порядку на підставі рішення суду із житлового будинку чи іншого житлового приміщення, що є предметом іпотеки і на яке звернуто стягнення, обов'язковою передумовою є надіслання іпотекодержателем таким мешканцям письмової вимоги про необхідність добровільного звільнення житлового будинку чи іншого житлового приміщення і лише у разі відмови мешканців добровільно звільнити у вказаний місячний або інший погоджений між сторонами строк житловий будинок чи інше житлове приміщення примусове виселення таких мешканців може бути здійснене на підставі рішення суду за зверненням іпотекодержателя. В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30 березня 2012 троку "Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають їз кредитних правовідносин", вказано, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. В матеріалах справи міститься лише направлення [PERSON] вимоги про погашення кредитної заборгованості. Доказів направлення листа про добровільне звільнення квартири на ім'я [PERSON] відсутні. Оскільки в справі відсутні відомості про направлення відповідачу відповідної вимоги іпотекодержателя добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, а законом передбачений певний порядок добровільного виселення за вимогою банку, і цей порядок банком не дотриманий, позов про виселення без дотримання попереднього порядку є передчасним. Також не підлягає задоволенню і вимога щодо виселення інших мешканців з квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки позивачем не надано суду відомостей хто саме мешкає у квартирі [ADDRESS] Відповідно позивач в установленому порядку не заявив позовні вимоги щодо кожного з членів сім'ї позичальника і не залучив їх до участі у справі у якості відповідачів. Тому суд не може приймати умовне рішення щодо не визначеного кола осіб, оскільки таке рішення не може бути виконано. Крім того, перехід права власності не припиняє права користування жилим приміщенням та позивач не надав доказів дотримання порядку виселення громадян при зверненні стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, суд вважає, що недотримання Банком вищезазначеної процедури є підставою для відмови у позові про виселення відповідача з будинку, що є предметом іпотеки і на яку звертається стягнення.

Outcome: partial