Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

02.02.2021 року позивач - [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., спричиненої внаслідок порушення батьківських прав, втрати можливості приймати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [INFO] у нього - [PERSON] в період перебування у відносинах з [PERSON] , народилась донька [PERSON] . Позивач стверджує, що через його неприязні відносини з [PERSON] та її батьками, відповідачка з 2007 року почала йому перешкоджати у спілкуванні з дитиною. Одночасно позивач зазначив, що аліменти він сплачує, а іноді продовжував сплачувати через свою матір в супереч тому, що [PERSON] позбавила його права спілкування з дочкою. Оскільки 07.07.2007 р. він вступив у шлюб з громадянкою [PERSON] , від якого у них народилась дочка [PERSON] , він не став звертатись до суду за захистом своїх батьківських прав, щодо права спілкування з дитиною [PERSON] . Надалі, починаючи з 31.03.2015 року по 01.04.2016 року, оскільки позивач був призваний по мобілізації до лав Збройних сил України, з дочкою він майже не спілкувався у зв`язку з особливостями військової служби, навантаженням зайнятості та відповідальності. Після демобілізації, впродовж 2016 року, позивач виїжджав до Російської Федерації, для отримання політичного притулку, через незаконне його переслідування збоку Служби безпеки України. Надалі у 2016 року, він - позивач повернувся до України. Позивач зазначає, що після повернення до України, відповідачка не відповідає на телефонні дзвінки, він не має рацію де дочка, позбавлений можливості з нею спілкуватись. В подальшому позивач згадав, що у 2015 році він склав заяву про надання тимчасового дозволу на виїзд дочки за кордон, до Республіки Польщі, разом з матір`ю. Таким чином позивач вважає, що [PERSON] порушуючи його батьківські права мала можливість вивезти дитину за кордон на постійне місце проживання до Руспубліки Польщі , ані тимчасово, на що він надавав згоду, оскільки з отриманої відповіді з Державної прикордонної служби України від 19.04.2018 вих. № 184/П-4948 вбачається, що [PERSON] останній раз виїжджала за кордон України по перепускному пункту м. Щегині 12.06.2016 р., та на момент надання довідки, до України не повернулась. Внаслідок викладеного, позивач вважає, що через протиправні дії відповідачки, він втратив права батька та можливість виховання та спілкування з дитиною, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.02.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 13.05.2021 року до суду надійшла скарга від позивача [PERSON] , в якій останнім висунуто вимогу стосовно відводу судді Калініченко Л.В., як головуючого в цій справі, оскільки існують обставини, у зв`язку з якими виникають сумніви в неупередженості та об`єктивності судді. Тієї ж дати, з Одеського апеляційного суду надійшла аналогічна скарга [PERSON] з тими самими вимогами. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17.05.2021 року вказані заяви позивача визнано необґрунтованими та передано їх до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В. Відповідно до автоматизованого розподілу вказаних заяв між суддями, заяви розподілено судді Огренич І.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси І.В. Огренич від 20.05.2021 року заяву [PERSON] про відвід судді - залишено без розгляду. 20.05.2021 року до суду знов надійшла заява позивача [PERSON] про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні, з посиланням на висловлення недовіри, оскільки судом його не було належним чином сповіщено про призначене судове засідання на 31.03.2021 року та 29.04.2021 року, яку ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21.05.2021 року залишено без розгляду. 02.02.2021 року до суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення доказів шляхом допиту свідків, в якій позивач просить суд допитати в якості свідків: чоловіка рідної сестри відповідача - [PERSON] 56 років; племінника - [PERSON] 18 років; двоюрідного брата дочки, сина рідної сестри відповідача - [PERSON] , 53 років, яку ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17.06.2021 року залишено без задоволення. Тієї ж дати, 17.06.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 02.12.2021 року позивач позов підтримав та просив суд задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином шляхом скерування судової кореспонденції суду, у тому числі копії ухвали про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, судові повістки, разом з рекомендованим поштовим повідомленням про відправлення поштової кореспонденції на ім`я відповідача, за відомою адресою останнього зареєстрованого місця проживання, що встановлено з відповіді адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, а саме: [ADDRESS] , яка була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. З вказаної відповіді адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області судом також встановлено, що відповідачка 22.07.2016 року була знята з реєстраційного обліку, у зв`язку з чим, судом також здійснювалось повідомлення останньої через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого у відповідності до ч.11 ст. 128 ЦПК України особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судових засідань, до яких не з`явилась без поважних причин, відзиву на позовну заяву не надала. Приймаючи вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача, судом у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, було постановлено без видалення до нарадчої кімнати ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: 1) характеру правопорушення; 2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; 3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; 4) інших обставин, які мають істотне значення. Так, відповідно до п. 3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ч.2 п.5 Постанови доведенню підлягають: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в заподіянні шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Приймаючи вищенаведене, предмет доказування, суд зазначає, що з поданих стороною позивача доказів, судом встановлено наступне. Позивач - [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , з якого також вбачається, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] . 13.09.2016 року [PERSON] було видано довідку про розгляд заяви о наданні тимчасового притулку на території Російської Федерації. У відповідності до поданої відповіді з Державної прикордонної служби України від 19.04.2018 року за №184/П-4948 вбачається, що [PERSON] здійснювала перетин державного кордону України через пункт пропуску Шегині: 12.08.2015 року виїзд; 27.08.2015 року в`їзд; 19.09.2015 року виїзд; 23.09.2015 року в`їзд; 29.11.2015 року виїзд; 12.12.2015 в`їзд; 12.06.2016 року виїзд. Інших доказів матеріали справи не містять. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Аналізуючи подані позивачем до суду докази, суд доходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог. Позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України до суду не надано жодного доказу на підтвердження завданої моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] та виїзду спільної сторін по справі дочки, а також наявності будь-якої вини в діях відповідачки у здійсненні виїзду з дитиною та порушення прав позивача. Судом приймається, що позивачем було визнано складення нотаріально-посвідченої довіреності про надання дозволу на виїзд [PERSON] разом з матір`ю до Республіки Польщі. У відповідності до ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Доказів на підтвердження того, що відповідачкою здійснено незаконний виїзд разом з [PERSON] за кордон, до набуття дочкою шістнадцятирічного віку, позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано. Одночасно судом не приймається зазначена довідка Державної прикордонної служби України від 19.04.2018 року за №184/П-4948, в якості належного доказу на підтвердження виїзду за кордон дочки позивача, оскільки в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України до суду не надано копію паспорту [PERSON] , для встановлення особи та співвідношення поданої інформації відповідній особі. Подані до суду докази не підтверджують наявність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] та посиланнями позивача про спричинену моральну шкоду. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] під час неповноліття дочки здійснювались будь-які дії для визначення місця проживання дитини, встановлення способу графіку для участі у вихованні та спілкуванні з дитиною до суду не надано. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо,

Outcome: dismissed