Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

01 квітня 2014 року позивач [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою про встановлення факту її проживання однією сім'єю із [PERSON] без реєстрації шлюбу з осені 2007 року по серпень 2013 року, визнання факту знаходження [PERSON] у неї на утриманні з осені 2007 року по серпень 2013 року, визнання додаткового строку для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] послалась на те, що [INFO] року, за адресою [ADDRESS], сталася пожежа в результаті якої загинув [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.08.2013 року. [PERSON] проживала разом із [PERSON] з осені 2007 року по серпень 2013 року, без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, у зв'язку із тим, що [PERSON] ніде не працював, утримувала його за рахунок власного заробітку. 20 червня 2014 року позивач [PERSON] також звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про визнання факту, що він є двоюрідним братом [PERSON] та про визнання за ним права власності на все спадкове майно. Зазначені цивільні справи ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 липня 2014 року були об'єднанні в одне провадження. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлений позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, із підстав зафіксованих технічними засобами судового засідання. У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та позивач [PERSON], а також його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували, із підстав зафіксованих технічними засобами судового засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] - [PERSON] не заперечував проти задоволення позову [PERSON], та заперечував проти задоволення позову [PERSON], із підстав зафіксованих технічними засобами судового засідання. Представник відповідача - Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв, клопотань про порядок розгляду справи до суду не надходило. Мотиви та додаткові доводи сторін зафіксовані технічними засобами судового засідання. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та повністю відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та п.11 Постанови пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», в мотивувальній частині рішення має міститись обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову. Таким чином, суд повністю відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] з наступних підстав: Судом встановлено що 01.10.2013 року [PERSON] звернувся із заявою про встановлення факту родинних відносин між ним та [PERSON], яка була задоволена у повному обсязі рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 21.11.2013 року по справі № 521/16169/13-ц. Вищезазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси, було скасовано ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.06.2014 року, та роз'яснено, що [PERSON] за вирішенням цього спору може звернутись до суду із позовом в порядку позовного провадження. Звернувшись до Малиновського районного суду із позовною заявою [PERSON] просив: визнати факт того, що він [PERSON] є двоюрідним братом [PERSON] та про визнання за ним, ([PERSON]), право власності на все спадкове майно. Свої вимоги [PERSON], обґрунтовував тим, що у свідоцтві про народження його матері [PERSON] у графі батьки зазначені «батько: [PERSON]; мати: [PERSON]», а у свідоцтві про народження матері померлого [PERSON] - [PERSON] у графі батьки зазначено «батько»: [PERSON]; мати: [PERSON]». Відповідно до листів №114 та №115 від 15.10.2013 року з Одеської іудейської релігійної громади «[PERSON]», зазначено що в післяреволюційний період у зв'язку із русифікацією єврейського населення та побутовим антисемітизмом на території СРСР існувала практика переводу єврейських імен на російську мову, та практика заміни єврейських імен на більш «благозвучні». Так, єврейське ім'я [PERSON], [PERSON] звичайно замінювалось на ім'я [PERSON], а єврейське ім'я [PERSON] звичайно замінювалось на ім'я [PERSON]. Таким чином, мати заявника [PERSON] (прізвище до шлюбу «[PERSON]») згідно із свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 09.11.1946 р. з [PERSON]), була рідною сестрою [PERSON], матір'ю померлого [PERSON], яка після шлюбу із [PERSON] залишила дівоче прізвище «[PERSON]», а заявник [PERSON] та [PERSON] є, відповідно, двоюрідними братами. Підставою звернення до суду стала розбіжність між прізвищами та по батькові сестер [PERSON] (мати [PERSON]), та [PERSON] (мати [PERSON]). Вказана розбіжність перешкоджає заявнику вирішити питання щодо належного оформлення спадкових прав, так як від встановлення вказаного факту родинних відносин залежить реалізація його права на спадщину за законом, та подальше розпорядження спадковим майном. Але з такими вимогами позивача [PERSON] погодитись не можна тому, відмовляючи [PERSON] у задоволенні його позовних вимог суд передусім звертає увагу на наступне. Як вбачається із свідоцтва про народження, [PERSON], серія, [NUMBER], ім'я його матері російською мовою зазначене як [PERSON]. В свідоцтві про народження самої [PERSON], серія [NUMBER], її по батькові зазначене російською мовою не «[PERSON]», а - «[PERSON]». Таким чином, обидва представлених до суду документа складено російською мовою та мають розбіжності в написанні по батькові. В свідоцтві про шлюб [NUMBER] від 09.10.1946 року між [PERSON] та [PERSON], по батькові останній також зазначено як «[PERSON]» і прізвище зазначене не «[PERSON]», а «[PERSON]», але до суду не були представлені документи якими б підтверджувалась зміна прізвища з [PERSON] на [PERSON]. Таким чином, навіть якщо допустити прості орфографічні помилки при написанні анкетних даних, виправлення яких все одно повинно здійснюватись в порядку передбаченому чинним законодавством, з наведених документів вбачається, що [PERSON] не мала прізвище «[PERSON]», а носила прізвище «[PERSON]», як вказано в її свідоцтві про народження. На відміну від матері позивача [PERSON] - [PERSON], мати покійного [PERSON], - [PERSON] носила прізвище «[PERSON]», про що прямо вказано в її свідоцтві про народження, серія [NUMBER] від 20.12.1954 р. Це прізвище відрізнялось від прізвище «[PERSON]», літерою «е» та відсутністю м'якого знаку в кінці слова, в російському варіанті написання її прізвища. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що прізвища [PERSON] та [PERSON] є різними прізвищами, а не звичайною орфографічною помилкою при написанні, як намагався представити заявник, так як кожне з цих прізвищ має власну історію, яку можливо простежити за допомогою свідоцтв про народження як [PERSON] так і [PERSON]. Так, батьками матері позивача [PERSON] - [PERSON] вказані [PERSON] та [PERSON], в той час як батьками матері покійного ([NUMBER].), [PERSON] вказані [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, відмінність в написанні прізвищ «[PERSON]» та «[PERSON]», простежується впродовж трьох поколінь, що підтверджується наявними у справі письмовими доказам. Зокрема, суд звертає увагу на те, що, позивач [PERSON] не зміг пояснити та представити до суду будь які докази, якими б пояснювалось, яким чином дошлюбне прізвище його матері [PERSON] було - «[PERSON]», що вказано в свідоцтві про шлюб [NUMBER], від. 09.11.1946р, в той час, як її мати та батько мали прізвище [PERSON], що вбачається з її свідоцтва про народження [NUMBER] від 02.12.1922 р. Крім того, прізвище [PERSON] не відповідає прізвищу [PERSON]). Таким чином, враховуючи численні орфографічні відмінності в написанні анкетних даних [PERSON] та [PERSON], що містяться в офіційних документах, представлених до суду, а також те, що позивачем [PERSON] не були представлені до суду будь які документи які б пояснювали ці розбіжності, з урахуванням того, що батьки [PERSON] носили прізвище «[PERSON]» - ([PERSON] та [PERSON]), а батьки матері покійного ([NUMBER].), [PERSON] носили прізвище «[PERSON]» ([PERSON] та [PERSON]), суд приходить до висновку про те, що [PERSON]. та [PERSON] не є рідними сестрами. Не може бути прийняте судом у якості допустимого доказу родинних відносин між [PERSON] (мати [PERSON].), та [PERSON] (мати покійного [NUMBER].) - листи №114 та №115 від 15.10.2013 року з Одеської іудейської релігійної громади «[PERSON]», так, як інформація що міститься у вказаних листах є припущенням, на якому у відповідності до пункту 4 ст.60 ЦПК України, не можуть ґрунтовуватись докази у справі. Крім того, [PERSON] була подана до суду довідка №39-с від 06.05.2014 року з Одеської Іудейської Релігійної Громади про те, що єврейське ім'я [PERSON] не є ідентичним імені [PERSON], а єврейське ім'я [PERSON] не є ідентичним імені [PERSON]. Частиною першою ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.2 ст.59 УПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, питання щодо зміни єврейських імен на інші ідентичні є спірним і повинно підтверджуватись або письмовими довідками з органів, в яких за законом міститься інформація про зміну анкетних даних, або це питання повинно вирішуватись в суді у відповідності із порядком передбаченим Главою VI ЦПК України. Також суд звертає увагу на те, що вимоги [PERSON] про встановлення родинних зв'язків із [PERSON] нерозривно пов'язані із встановленням родинних відносин між [PERSON] (матір'ю [PERSON]), та [PERSON] (матір'ю покійного [PERSON]), в написанні анкетних даних яких, та анкетних даних їхніх батьків містяться суттєві розбіжності які повинні вирішуватись за допомогою письмових довідок з органів в яких за законом міститься інформація про зміну анкетних даних. Відповідно до п.18 Постанови пленуму ВСУ від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах що мають юридичне значення», встановлено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх отримання. В матеріалах справи відсутні будь які письмові документи з органів в яких за законом міститься інформація про зміну анкетних даних, які б пояснювали їх зміну та розбіжності в їх написані. Не підлягає задоволенню і вимога позивача [PERSON] про визнання за ним право власності на все спадкове майно, що залишилась після смерті [PERSON] з наступних підстав: Позивач [PERSON] визнав факт того, що не мешкав із спадкодавцем [PERSON] за однією адресою на час відкриття спадщини, тому, відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, не може вважатись особою, що фактично прийняла спадщину. За таких обставин, у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, але за відсутності документів, які б підтверджували його родинні зв'язки із померлим [PERSON], останній був змушений звернутись до суду. Відповідно до вимог ст.392 ЦК України, правом звертатися до суду із вимогою про визнання права власності, наділений лише власник майна. Аналогічна позиція міститься і в судовій практиці ВСУ з питань захисту права власності. З аналізу матеріалів справи та наведених нижче норм чинного законодавства убачається, що на час звернення із позовною вимогою про визнання права власності, [PERSON] не був власником майна покійного [PERSON], тому не має право звертатись до суду із вимогою про визнання права власності на спадкове майно. Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові №7 ПВСУ від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права власності в порядку спадкування судовому розгляду не підлягають, оскільки вирішення таких питань відноситься до компетенції органів нотаріату, якими, у разі наявності після смерті спадкодавця спадкового майна, у складі якого є нерухоме майно, видається свідоцтво про право на спадкування на таке майно спадкодавця за законом або за заповітом. Суд критично оцінює усні пояснення [PERSON] щодо наявності довірливих стосунків які нібито існували між ним та [PERSON] впродовж усього життя в зв'язку із наступним: Суд звертає увагу на те, що знаючи про всі розбіжності в написанні анкетних даних та про проблеми, які можуть виникнути при оформлені спадщини, що пов'язані із встановленням родинних зв'язків між [PERSON] та [PERSON], позивачем [PERSON] за життя [PERSON] питання щодо встановлення такого юридичного факту, а саме наявності зміни імен та прізвищ не ставилось, з окремою заявою про встановлення юридичного факту зміни імен з метою доведення родинних стосунків, позивач [PERSON] за життя [PERSON] до суду не звертався. Також суд звертає увагу на те, що позивач [PERSON] стверджуючи про нібито існуючи близькі родинні стосунки, неодноразово помилявся в даті загибелі [PERSON], що зокрема підтверджується копією його звернення до суду про визнання факту родинних відносин від 01.10.2013 року, в якій датою загибелі [PERSON] замість дев'ятого серпня вказане дванадцяте серпня. Крім того, суд звертає увагу на те, що [PERSON] стверджуючи про нібито тісні родині стосунки між ним та [PERSON] в продовж усього життя, не представив до суду жодної фотографії, де б він був зображений разом із [PERSON], не представив до суду жодного іншого документа або свідка на підтвердження власних доводів. Не було представлено до суду і доказів того, що саме [PERSON] оплатив поховання [PERSON]. Окремо суд звертає увагу на те, що [PERSON] змінював своє ставлення щодо визнання або спростування факту наявності у покійного [PERSON] власного заробітку. Так, звертаючись до суду із позовною заявою та надаючи письмові уточнення, [PERSON] стверджував те, що [PERSON] не мав власного заробітку, та постійно потребував підтримки як фінансової так і побутової. Але, після об'єднання справ одне провадження та після ознайомлення з доводами [PERSON], [PERSON], надаючи усні пояснення, змінив їх, зазначаючи, що покійний [PERSON] мав власний заробіток та не потребував сторонньої фінансової підтримки завдяки платним урокам математики. Частиною другою статті, 59 ЦПК України, передбачено, що обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною першою статті 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного суд звертає увагу на те, що [PERSON] не представив до суду жодного підтвердження того, що [PERSON] мав власний заробіток. Суд критично відноситься до показань свідка [PERSON] єдиного, викликаного за клопотанням позивача [PERSON] з наступних підстав: Так, опитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], намагаючись підтвердити наявність у [PERSON] власного заробітку стверджуючи що платила йому за уроки математики, по 5 доларів США за урок, тривалістю в одну годину. Таких уроків було 2 на неділю. При цьому свідок намагалась запевнити суд в тому, що будучі вже в віці за тридцять років, працюючи бібліотекарем та маючи кількох, на той час малолітніх дітей, вона раптово відчула бажання отримати другу вищу освіту поступивши на фізико-математичний факультет. За для цього вона платила за уроки математики [PERSON] впродовж двох років підряд, але, як саме визнала під час опитування в залі суду, навіть не подала до інституту документів. Також свідок стверджувала що їй достеменно відомо, що [PERSON] в 2009 році працював викладачем з математики в Одеському національному університеті імені І.І. Мечникова, але таки покази спростовуються довідкою №208-18 від 22.12.2014 року з відділу кадрів вищезазначеного інституту, з якої вбачається що [PERSON] в період з 2007 року по серпень 2013 року у вищевказаному інституті не працював. Крім того, свідок не змогла описати квартиру [ADDRESS], в якій мешкав [PERSON] та яку начебто регулярно відвідувала впродовж року, та зазначити інші особливості життя [PERSON] та риси його характеру, відомі іншим учасникам процесу. Рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] суд приймає з наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та п.11 Постанови пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», в мотивувальній частині рішення має міститись обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову. Тому, при частковому задоволенні позовних вимог [PERSON] суд приходить до необхідності застосування до спірних відносин окрім актів діючого законодавства, вимоги «звичаю», можливість застосування якого передбачено статтею 7 ЦК України. Згідно ст.7 ЦК України, звичаєм є правило поведінки, що невстановлене актами цивільного законодавства, але є усталене в певній сфері цивільних відносин. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за віросповіданням були іудеями, які відвідували сінагогу - «Хабад», що розташована по вул. Осіпова, 21 у м.Одесі, додержуючись при цьому всіх правил та обмежень, пов'язаних з їхнім віросповіданням. Вказана обставина визнається сторонами, зокрема, [PERSON] та представником третьої особи, тому в силу пункту 1 ст.61 ЦПК України, окремому доказуванню не підлягає. Тому суд, надаючи оцінку представленим доказам у справі, враховує положення ст.7 ЦПК України щодо звичаю, якій панує в певній сфері цивільних відносин. Зокрема, судом встановлено, що [PERSON], звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою про встановлення факту її проживання однією сім'єю із [PERSON] без реєстрації шлюбу. У судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала повністю та послалась на те, що вона проживала разом із [PERSON] з осені 2007 року по серпень 2013 року без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, у зв'язку із тим, що [PERSON] ніде не працював, утримувала його за рахунок власного заробітку, створивши з ним спільний бюджет, за допомогою якого разом справлялись із виникаючими потребами. На підтвердження своїх вимог [PERSON] представила укладений від її імені договір від 16.10.2007р., та акт виконаних робіт від 17.10.2007р. на улаштування антени супутникового телебачення та укладений від її імені договір від 18.11.2007р. на утеплення фасадної стіни лоджії і облицювання внутрішніх віконних і дверних отворів кімнат квартири [ADDRESS], в якій вона мешкала разом із [PERSON]. Додатково [PERSON] зазначила, що неодноразово оплачувала дрібний ремонт в квартирі за вищевказаною адресою, якій зазвичай виконували знайомі покійного [PERSON]. Крім того, [PERSON] до суду було представлено копії медичних документів, що підтверджують хворобу серця, на яку страждав [PERSON] та з приводу якої лікувався в міській клінічній лікарні №1 у м.Одесі. Вказана обставина також визнається сторонами, тому в силу пункту 1 ст.61 ЦПК України, окремому доказуванню не підлягає. Представляючи медичну документацію, [PERSON] зазначала, що саме вона купувала ліки [PERSON], так як останній не працював та постійного заробітку не мав, окрім пенсії за інвалідністю у розмірі в 800 грн., яку він оформив на початку 2013 року після перенесеного інфаркту. На підтвердження свого заробітку [PERSON] представила до суду довідку №17-08 від 28.01.2014 року про те, що вона працює на посаді інженера другої категорії, науково-дослідної частини №158 Одеського державного екологічного університету. Відповідаючи на питання сторін, [PERSON] детально описала покійного [PERSON], риси його характеру, взаємовідносини із сусідами, охарактеризувавши їх як недоброзичливі у зв'язку із важким характером покійного [PERSON]. Вказана обставина також визнана сторонами, зокрема представником третьої особи - [PERSON] що мешкає в квартирі [ADDRESS], сусідки покійного [PERSON], яка неодноразово зверталась до суду з приводу також неодноразового залиття її квартири [PERSON] та послідуючим небажанням відшкодовувати завдані ним збитки. Враховуючи постійні сварки з сусідами та свою хворобу [PERSON], передав [PERSON] на зберігання важливі для нього документи, зокрема на квартиру, в якій вони разом мешкали. [PERSON] зазначила, що саме тому вони не постраждали в пожежі яка сталося [INFO] року. Факт, того, що [PERSON] на підставі сварок із сусідами міг звертатись до третіх осіб із проханням зберегти власні речі, підтверджує і [PERSON] зазначаючи про це в своїх уточненнях позовної заяви від 27.06.2014р. Також в тексті тих же уточнень [PERSON] підтверджує і факт того, що [PERSON] не мав постійного заробітку, та потребував сторонньої допомоги. Свої стосунки із [PERSON] за умови різниці у віці яка існувала між [PERSON] та [PERSON], остання пояснювала бажанням створити саме єврейську родину, тобто союз двох релігійних осіб, що додержуються однакових правил поведінки. Крім того, [PERSON] зазначила, що не звертаючи уваги на важкий характер [PERSON], останній був дуже ерудованою особою, цікавим співбесідником, що складав вірші. Факт ерудованості [PERSON] та складання ним віршів підтверджується як сторонами так і допитаними у справі свідками, тому в силу пункту 1 ст.61 ЦПК України, окремому доказуванню не підлягає. Спростовуючи доводи [PERSON] про те, що [PERSON], як дуже релігійна особа ніколи б не утворив сім'ю із жінкою не єврейської національності, [PERSON] представила до суду копію свого свідоцтва про народження [NUMBER] від 05.02.2003 року, де в графі національність значиться - єврейка. Також нею було представлено свідоцтво про народження її матері [PERSON], серії [NUMBER] від 21.02.1961 р. де в графі національність також зазначена - єврейка. Зміна прізвища з «[PERSON]» на «[PERSON]» підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.08.1984р. Перехід національності саме по материнській лінії [PERSON] обґрунтувала посиланням на релігійну традицію єврейського народу закріплену в її релігійних книгах, а саме: в письмовій Торі, в п'ятій книзі - [PERSON] (гл.7 ст.3, ст.4), в Талмуді, у трактаті Кідушін (лист 68), [PERSON] (розділ Евен ѓа-Езер, ст. 16). Свої ствердження щодо обоюдного із [PERSON] розуміння того, що вони, були заручені [PERSON] послалась на єврейську релігійну традицію, а саме на обряд заручення, описаний в Мишне Тора, книзі «Жинки», (п.п.3.5; 3.8; 3.20; 3.22) за якою заручення може відбутись у разі інтимної близькості. Тора допускає відношення до браку з метою пізнання один одного, але якщо такі стосунки були триваючими то вони становляться гріхом, за якій [PERSON], після смерті, міг бути позбавлений релігійного обряду поховання, що для неї було недопустимо. Тому факт відносин, що існували між нею та [PERSON] були відомі лише друзям покійного, які також відвідували синагогу, але цей факт скривався від релігійного керівництва. Свою відсутність на похоронах [PERSON], окрім вищевказаного, пояснює і особливостями єврейського обряду поховання та ставлення іудаїзму до смерті, як такої. За традицією, значення має душа покійного, а тіло, після смерті, значення вже не має. Само тіло ховається обов'язково без труни, лише в білому простирадлі «Таліті». Після пожежі від тіла [PERSON] майже нічого не залишилось, але дивитись на залишки в простирадлі для психіки позивача було на той момент дуже важким навантаженням. Єврейська релігійна традиція не передбачає обов'язковості участі близьких саме в процесі поховання, важливе додержання обрядів, які виконуються спеціальним поховальним товариством «Хевра кадіша», що існує при кожній синагоги, яка бере на себе всі обрядові обов'язки, пов'язані із похованням. Відповідно до вимог ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду, є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, оцінюючи докази надані стороною у відповідності до вимог ст.179 ЦПК України, із врахуванням необхідності застосування до них «звичаю», тобто положень ст.7 ЦК України, суд, на підставі статей 58-59 ЦПК України, визнає посилання сторони на єврейські релігійні традиції як належний та допустимий доказ. Крім того, суд звертає увагу на те, доводи, викладені [PERSON] повністю підтверджуються опитаними по справі свідками, друзями [PERSON] які разом відвідували синагогу та підтримували стосунки між собою і в повсякденному побуті. Так, опитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], підтвердив свою дружбу із [PERSON], велику релігійність, обізнаність та ерудованість останнього. Легко впізнав його на представленому фото. Саме з [PERSON] вони часто дискутували з релігійних питань, обмінювались з цього приводу спеціальною літературою та разом відвідували синагогу. Свідок підтвердив знайомство [PERSON] із [PERSON] саме в синагозі та факт їхнього мешкання разом починаючи з 2007 року. З пояснень свідка вбачається, що останній знав особливості життя покійного, його риси характеру та відносини із сусідами. Читко та детально описав квартиру в якій мешкав [PERSON] із [PERSON], він підтвердив і факт того, що [PERSON] ніде не працював, отримуючи як фінансову так і побутову допомогу з боку [PERSON]. Свідок [PERSON], опитаний в судовому засіданні, зазначив що також підтримував дружні стосунки із [PERSON], разом відвідував синагогу, поза якою часто спілкувався із [PERSON], як з цікавою особистістю. Згодом почав спілкуватись як лікар, що консультував [PERSON] щодо заміни імпортних препаратів вітчизняними аналогами. Неодноразово роз'яснював [PERSON] діагнози та робив уколи та капельниці на дому, до якого часто викликався. Свідок також, підтвердив факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім'єю, з 2007 року, відсутність у [PERSON], заробітку та піклування за ним з боку [PERSON], та будь яке згадування з боку [PERSON] про будь кого з родичів. Свідок [PERSON] зазначив що був знайомий з [PERSON] ще з 90-х років, та жодного разу не чув від нього про будь-яких родичів. Він неодноразово допомагав [PERSON] тим, що ремонтував побутову техніку [PERSON] Свідок детально описав квартиру покійного та певні риси характеру самого [PERSON] Підтвердив показання [PERSON] щодо знайомства із [PERSON] в синагозі, яку всі разом відвідували. Свідок підтвердив факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім'єю, з 2007 року, відсутність у [PERSON], заробітку та піклування за ним з боку [PERSON] Таким чином, враховуючи досліджені у судовому засіданні матеріали справи та представлені докази, заслухавши пояснення опитаних у справі свідків, на підставі ст.179 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] мешкала разом із [PERSON] з осені 2007 року по серпень 2013 року, та про те, що [PERSON] знаходився на утриманні у [PERSON], з осені 2007 року по серпень 2013 року, проте суд відмовляє [PERSON] у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] що помер [INFO] року, у зв'язку з наступним. Відповідно до статті 1272 ЦК України, та п. 24 Постанови пленуму ВСУ №7 «Про судову практику у справах про спадкування», з позовною заявою про визнання додаткового строку для прийняття спадщини може звернутись лише особа яка не прийняла спадщину в встановлений законом строк. Згідно вимог частини другої, статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день в якій його було об'явлено померлим. Статтею 1270 ЦК України, визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк в шість місяців, якій починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи убачається що [PERSON] помер [INFO] року, визначений законом строк у шість місяців спливає 09.03.2014 року. Частиною першою статті 1269 ЦК України, визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Також надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено п. 3.5 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. В матеріалах справи міститься письмова заява [PERSON] до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, від 04.02.2014 року, та відповідь на вказану заяву з боку приватного нотаріуса [PERSON], від 11.02.2014 року. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку у відсутності підстав для задоволення вимоги [PERSON] щодо визначення додаткового строку прийняття спадщини. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Також, судом враховано наявність взаємопов'язаних обставин позову [PERSON] до [PERSON], Одеської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності із позовом [PERSON] до Одеської міської ради, треті особи, яки не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON], [PERSON], про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання факту знаходження на утриманні, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, та досліджені судом докази повністю спростовують доводи позивача [PERSON], як такі, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, та надають суду підстави для часткового задоволення позовної заяви [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: partial