Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі - банк) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, пені та штрафів, посилаючись на те, що 24.02.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання кредиту б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 9800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.\~ Відповідач свої зобов'язання по своєчасному та повному погашенню кредиту не виконує. Згідно розрахунку заборгованості, станом на\~\~30.06.2016 року загальна заборгованість відповідача становить 39781,33 гривень, а саме: 9542,35 грн. заборгованість за кредитом; 25768,44 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2100 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до договору: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1870,54 грн. штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 24.02.2011 року\~ в розмірі\~39781,33 гривень та судовий збір у розмірі 1378 грн. У відкрите судове засідання представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, не зявилася, надала заяву з проханням розглядати справу в її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність. На підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановляючи заочне рішення. Тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим, проте таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Щодо позовних вимог про стягнення основної суми боргу за кредитним договором, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Договір є укладеним з моменту передання грошей (ч. 2 ст. 1046 ЦК України) і є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Судом встановлено, що 24.02.2011 року ПАТ «ПриватБанк» уклав з [PERSON] договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 9800,00 грн. та зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.\~\~\~\~ Згідно п.2.1.1.2.1. «Умов надання банківських послуг», що діяла станом на серпень 2013 року (Https:// privatbank.ua/ru/terms/?tree=true8zln=ru), договір між Банком та Клієнтом укладається шляхом підписання Памятки Клієнта/Довідки та Заяви. Відповідач підтвердив свою згоду з умовами договору кредиту (договору про надання банківських послуг) підписавши 24.02.2011 року Анкету заяву. Таким чином, судом встановлено, що при укладанні договору сторони досягли домовленості щодо майже усіх істотних умов: мети, суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; способів забезпечення зобов'язань позичальника; порядку плати за кредит; відсоткової ставки, порядку зміни та припинення дії договору; відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договорів. Договір сторони уклали в письмовій формі. На укладання договору сторони мали вільне волевиявлення і необхідний обсяг цивільної дієздатності. Договір підлягає виконанню обома сторонами. Судом встановлено, що ПАТ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором від 24.02.2011 року виконав в повному обсязі, а відповідач, в свою чергу порушив свої зобовязання перед банком, що не заперечувалось відповідачем під час судового розгляду. З розрахунку заборгованості наданої позивачем вбачається, що відповідач має загальну заборгованість, яка утворилася за кредитним договором від 24.02.2011 року, станом на 30.06.2016 року в сумі - 39781,33 гривень, а саме: 9542,35 грн. заборгованість за кредитом; 25768,44 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2100 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до договору: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1870,54 грн. штраф (процентна складова). Таким чином, оскільки відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконав, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 9542,35 гривень підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1.\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно п.2.1.1.12.6. «Умов надання банківських послуг», на боргові зобов'язання за Кредитом і [PERSON] нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 365/366 календарних днів у році, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13 (пункт не застосовується для преміальних карт Platinum, МС World Elite і VISA Infinite). Згідно розрахунку заборгованості наданої позивачем вбачається, що розмір процентної ставки за договором починаючи з 01.09.2014 року підвищувався з 30 до 34,80 відсотків, а з 01.04.2015 року до 43,20 відсотків, та станом на 30.06.2016 року розмір заборгованості по процентам становить в сумі - 25768,44 гривень. Проте таке підвищення процентної ставки не передбачено умовами договору від 24.02.2011 року та не відповідає вимогам Закону. Зокрема, згідно ч.4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Згідно з\~рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. З умов договору від 24.02.2011 року кладеного між сторонами вбачається, що договір є споживчим кредитом. Зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною, як розяснено в листі НБУ від 27 лютого № 18-311/878-3001 щодо застосування вимог законодавства, що регулює кредитні відносини між банком та його клієнтами. Це підтверджено і п. 1.1.3.2.4. зазначених «Умов надання банківських послуг», відповідно до яких, [PERSON] має право вносити зміни до Правил, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому [PERSON], за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9 Договору. Якщо протягом 7 днів [PERSON] не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Незаконність рішення банку із збільшення процентної ставки можна виявити також при аналізі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Закріплене в договорі право банку змінювати процентну ставку містить у собі явно дискримінаційну умову щодо [PERSON] як споживача. Відповідно ця умова суперечить принципу добросовісності та має наслідком явний та істотний дисбаланс договірних прав за кредитним договором. В свою чергу, всупереч ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Як встановлено судом, листів та довідок про стан рахунку на адресу позивача направлено не було, жодного доказу на підтвердження повідомлення відповідача про зміни відсотків суду не надано, зокрема, відсутні докази про надання позивачу виписки по картрахунку з повідомленням про зміну процентної ставки. В умовах не зазначено з якого часу відраховується семиденний термін про повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами договору, що також свідчить про порушення принципу добросовісності. Суд зазначає, що умови договору про інформування клієнта, зокрема, про зміну процентів за договором, шляхом надання виписки по картрахунку, суперечать вимогам ч. 4 ст.1056-1 ЦК України, яким закріплений обовязок Кредитора, в такому випадку, письмове повідомляти позичальника, та абз.12 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Аналіз зазначених норм свідчить, що інформування позичальника про зміну відсоткової ставки за кредитним договором має бути очевидним і здійсненне у спосіб, який би не викликав сумніву про добросовісне виконання цих приписів Закону з боку Кредитора. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач не був інформований належним чином про збільшення відсотків за договором взагалі (в тому числі їх значного збільшення з 01.09.2014 року та 01.04.2015 року в односторонньому порядку). Судом також враховано що, згідно вимог ч.4 ст.1056-1 ЦК, у разі зміни, зокрема, процентної ставки, в кредитному договорі обовязково встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Приписи в анкеті-заяві про обовязок позивача регулярно знайомитися із змінами «Умов надання банківських послуг» та з змінами «Тарифу банку» в електронному вигляді на сайті банку, не можуть вважатися укладанням між сторонами додаткової угоди до кредитного договору, оскільки відповідно до вимог Цивільного Кодексу, угоди, що виходять за межі дрібно побутових укладаються в письмовій формі. Згідно із статтею 1055 ЦК України кредитні договори укладаються в письмовій формі. Кредитний договір, укладений без додержання умов щодо форми є нікчемними. Суд також наголошує, що кредитний договір не є договором приєднання, також не є публічним договором, оскільки в кожному конкретному випадку банк може змінити умови договору під конкретні умови кредитування залежно від багатьох обставин, на які не впливає сам позичальник. Це підтверджується положенням ч.2 ст.1 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 №675-VIII, в якому законодавчо введено положення про незастосування положень щодо публічності електронних договорів, які укладаються шляхом приєднання, до банківських договорів. А також положеннями Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 року №851-IV. З огляду на наведе суд дійшов висновку що підвищення процентної ставки за договором від 24.02.2011 року є незаконним. За ініціативою суду, ухвалою суду від 25 жовтня 2016 року, у позивача був витребуваний додатковий розрахунок заборгованості по процентам за договором, укладеним між сторонами 24.02.2011 року, в межах 30% ставки, та розрахунок заборгованості окремо за комісією та пенею, проте вимоги суду з боку позивача виконані не були. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином суд дійшов висновку про недоведеність законності підвищення відсотків з розміру 30% та відповідно нарахування представниками банку таких підвищених відсотків позичальнику в розмірі 34,8% річних, починаючи з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року, та в розмірі 43,2% річних, починаючи з 1 квітня 2015 року по 30 червня 2016 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що за вказаний період сума нарахованих відсотків підлягає перерахунку в межах 30 % ставки. Оскільки, позивачем нараховано позичальнику за відсотковою ставкою 34,8% у період з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року сума 3807,77 грн., то при відсотковій ставці 30% така заборгованість по процентам становить - 3282,55 грн. (3807,77 / 34,8% х 30% = 3282,55), тобто на 525,22 грн. менше. При цьому також зважаючи, що представниками банку було нараховано позичальнику за відсотковою ставкою 43,2% за період з 1 квітня 2015 року по 30 червня 2016 року суму 21863,01 грн., то при відсотковій ставці 30% така сума становить - 15182,64 грн. (21863,01 / 43,2% х 30% = 15182,64), тобто на 6680,37 грн. менше. Відповідно до наведеного судом розрахунку сума заборгованості з відсотків в межах 30% ставки у позичальника перед банком підлягає зменшенню з 25768,44 грн. до 18562,85 грн. (25768,44 525,22 6680,37 = 18562,85). Суд зауважує, що представниками позивача не було доведено існування у відповідача перед банком заборгованості з комісії, бо нарахована за розрахунками банку комісія (колонки розрахунку «Сума комісії та пені») фактично є пенею, що передбачено умовами договору кредитування від 24.02.2011 року та підтверджується довідкою банку про умови кредитування. Суд вважає, що до правовідносин, що склались між сторонами необхідно також застосувати Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року з змінами та доповненнями від 12 лютого 2015 року. Відповідно до преамбули Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Згідно ст.1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. В пункті 5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» №405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання\~абзацу третього\~пункту 5 статті 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції Кабінет Міністрів прийняв Розпорядження № 1275р в редакції від 02.12.2015 року, яким затвердив\~Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком. Згідно п.20 ч.1 Додатку до Розпорядження КМУ № 1275р в редакції від 02.12.2015 року, м.Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] проживає у м.Маріуполі, тобто проживає у зоні АТО, а тому на нього розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до ст.11 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що термін дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Даний Закон набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, опублікований 14 жовтня 2014 року в газеті «Голос України» №197.\~\~ З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу у його вимогах до відповідача щодо стягнення суми неустойки в вигляді пені та штрафів за порушення виконання зобовязання за кредитним договором, що були наховані представниками банку після 14 квітня 2014 року та в момент підготовки позовної заяви, оскільки зазначені вимоги банку суперечать ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та така сума нарахованої неустойки після 14 квітня 2014 року не була банком скасована. Тому, виходячи з наведеного, вимоги банку про стягнення з позичальника штрафів та пені за невиконання умов кредитного договору в сумі 2370,54 грн. та 2100,00 грн. відповідно не підлягають задоволенню. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк», заявлені до відповідача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь банку з позичальника боргу за кредитним договором від 24.02.2011 року в загальному розмірі 28105,20 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 9542,35 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 18562,85 грн. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК, в звязку з задоволенням позову, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 1378 грн.

Outcome: partial