Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області зі позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, в якому просила визнати за нею, [PERSON] право власності на 3/10 частини квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 2 935, 10 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.01.1995 року [PERSON] та [PERSON] одружились. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.09.2012 року шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] придбали 3/5 частини квартири [ADDRESS] . Починаючи з березня 2007 року і по сьогоднішній день [PERSON] разом з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] . З грудня 2008 року відповідач разом з [PERSON] та дітьми у даній квартирі не проживає, участі у ремонті та утриманні квартири, у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей не приймає. З грудня 2008 року по даний час [PERSON] є господаркою у вказаній квартирі, постійно там проживає з дітьми та обслуговує її. У жовтні 2018 року [PERSON] стало відомо, що [PERSON] подав позовну заяву д суду про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення [PERSON] з вищевказаної квартири. Однак, [PERSON] зазначає, що вона має у власності 3/10 даної квартири (3/5:2=3/10), як майно набуте нею та [PERSON] за час шлюбу. Те, що [PERSON] не подавала до суду позов та не вирішувала питання про поділ майна раніше, каже про те, що її право власності на той час не було порушено, так як вона проживала у даній квартирі та не мала будь - яких проблем зі своє власністю. На підставі викладеного, [PERSON] змушена звернутися до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Усманова Є.І. позовну заяву повністю підтримали та просили її задовольнити з викладених у позові підстав, раніше надавали письмові заперечення на відзив відповідача. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дулапчій С.С. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 06.01.1995 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Від спільного проживання та шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження дітей сторони записані їх батьками. 14 лютого 2007 року [PERSON] придбав у [PERSON] 3/5 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 14.02.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 1435. Зі Звіту ПП «Експертзабезпечення» про незалежну оцінку нерухомого майна, з метою визначення ринкової вартості, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що вартість вказаної квартири станом на 14.01.2019 рік становить 978 365 гривень. 03 вересня 2012 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З акту обстеження матеріально - побутових умов проживання від 05.10.2018 року вбачається, що [PERSON] та її дочка [PERSON] , 2007 року народження проживають за адресою: [ADDRESS] . Зі слів сусідів з березня 2007 року [PERSON] проживає за даною адресою по теперішній час. З грудня 2008 року чоловік [PERSON] - [PERSON] , 1967 року народження, разом з сім`єю не проживає та не бере участі у вихованні дитини та матеріально не допомагає. З довідки - розрахунку Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби від 26.09.2018 року № 16998 вбачається, що станом 26.09.2018 рік заборгованість [PERSON] за період з 01.01.2012 року по 26.09.2018 року перед [PERSON] по сплаті аліментів на утримання їх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] становить 69 300 гривень. З довідки виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області від 18.04.2019 року № 0288 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З акту обстеження матеріально - побутових умов проживання від 18.04.2019 року вбачається, що [PERSON] та її дочка [PERSON] , 2007 року народження проживають за адресою: [ADDRESS] . 09 січня 1996 року [PERSON] було видано Вишгородською міською радою Київської області свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS] . 26 січня 1996 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 26.01.1996 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 408. 31 травня 1996 року [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 31.05.1996 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 2701. 05 червня 1996 року [PERSON] купив у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 05.06.1996 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2474. 20 вересня 2006 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] поміняли належну їм на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] на належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , вказаний договір міни був посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 8703. Долучені до матеріалів справи рахунки про сплату житлово - комунальних послуг на квартиру за адресою: [ADDRESS] надходять на ім`я [PERSON] . З свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серія [NUMBER] видно, що [PERSON] є фізичною особою - підприємцем з 22.04.2005 року. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У свою чергу приписами ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем позову про визнання спірного майна об`єктом його особистої приватної власності - не подавалось. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується учасниками процесу, квартира придбана за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. За таких обставин, враховуючи норми чинного законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, а також приписи ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Наведена позиція суду повністю узгоджується із висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, згідно яких Суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі - відсутні. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Так, заперечуючи проти позовних вимог позивача, відповідач посилається на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, у той час як позивач майнової участі у придбанні квартири не приймала. Однак, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд оцінює такі посилання відповідача критично, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження самостійного придбання відповідачем даної квартири ним суду не надано. У відповідності до ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У свою чергу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи, що 3/5 частини спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , набуті сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем [PERSON] право власності на 3/10 частини вказаної квартири, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved