Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив припинити сервітут та визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначав, що з 2009 року він є власником квартири [ADDRESS] У 2012 році у цій квартирі він зареєстрував свого племінника [PERSON], у зв'язку із необхідністю його працевлаштування та отримання ним паспорта для виїзду за кордон. Проте у цю квартиру відповідач не вселявся, жодного дня у квартирі він не проживав та не проживає на даний час. За змістом ст. ст. 401, 402 ЦК України реєстрація [PERSON] у належній йому на праві приватної власності квартирі є особистим сервітутом, тобто правом користування чужим майном, підставою встановлення якого була усна домовленість із відповідачем про тимчасову реєстрацію місця проживання за вказаною адресою для працевлаштування та отримання ним паспорта для виїзду за кордон. Після реєстрації [PERSON] у квартиру не вселявся, його речі у квартирі відсутні, усі витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг несе лише він (позивач). Підтвердженням того, що [PERSON] не проживає у належній йому квартирі є складена відповідачем у Генеральному консульстві України у місті Нью-Йорку заява про зняття його з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою, оскільки відповідач постійно проживає у США, наміру повертатися в Україну він не має. Скористатися заявою, переданою [PERSON] для зняття його з реєстраційного обліку у квартирі, він не може, оскільки відповідно до вимог закону таку заяву відповідач повинен подавати особисто. Представник позивача [PERSON] у суді позов підтримала, дала аналогічні пояснення, просила суд позовні вимоги задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, провівши заочний розгляд справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2009 року на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] Київської області, загальною площею 70,1 м2, житловою площею 33,4 м2, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 вересня 2009 року. Із довідки форми № 3 від 25 лютого 2016 року, виданої Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Співдружність дружніх сусідів", видно, що у зазначеній вище, належній позивачу [PERSON] квартирі з 05 вересня 2012 року зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], що також підтверджується відомостями, наданими на запит суду Відділом адресно-довідкової роботи Управління ДМС України в Київській області. У ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. За змістом ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно із положеннями ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підставою встановлення сервітуту (права користування) [PERSON] щодо належної позивачу [PERSON] квартири [ADDRESS] була усна домовленість сторін про тимчасову реєстрацію відповідача у даній квартирі для можливості працевлаштування та отримання ним паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут (п. 2); спливу строку, на який було встановлено сервітут (п. 3); припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п. 4); невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (п. 5). Із заяви відповідача [PERSON] від 08 жовтня 2015 року, поданої уповноваженим органам України, засвідченої консулом Генерального консульства України в місті Нью-Йорку Брежнєвою О.С., видно, що громадянин України [PERSON], який тимчасово перебуває та проживає в США, просить зняти його з реєстраційного обліку місця проживання в Україні за адресою: [ADDRESS]. Із цієї заяви також вбачається, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] відповідачу [PERSON] видано 14 травня 2013 року. У ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ № 1077 від 22 листопада 2012 року, встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: 1) заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; 2) судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи, що [PERSON] проживає за межами України, використати надану ним заяву для зняття відповідача з реєстраційного обліку за місцем знаходження належної позивачу квартири [PERSON] не може, оскільки згідно із вимогами закону така заява особою має подаватися особисто або її представником, доручення [PERSON] не надавав, скористатися цією заявою [PERSON] не може. Подальша реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі порушує його права, тому він змушений був звертатися до суду з цим позовом. За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] належною позивачу [PERSON] квартирою [ADDRESS] не користується тривалий час, оскільки проживає в США, проти зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою не заперечує, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved