Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

01 червня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 4, що розташований за адресою: с. Добра Надія, вул. Вишневська Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказував, що йому на підставі договору дарування від 05 травня 1990 року, посвідченого секретарем виконкому Коларівської сільської Ради народних депутатів Жовтневого району, що зареєстрований в Книзі для записів нотаріальних дій за № 32, належить житловий будинок № 4 по вул.Вишневській в с.Добра Надія Вітовського району Миколаївської області. Рішення про державну реєстрацію від 21.12.2015 року. Вищевказаний житловий будинок раніше належав матері позивача [PERSON]. На даний час йому стало відомо про те, що в його житловому будинку зареєстровані колишні сусіди відповідачі [PERSON] та [PERSON], які не є його членами сім'ї. Останні ніколи не проживали у спірному житловому будинку, підстави їх реєстрації йому не відомі. Відповідачі не проживають в будинку без поважних причин, спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачують, позивач позбавлений можливості розпоряджатись власним майном. Місце перебування відповідачів йому не відоме. Вважає, що єдиним способом захисту його прав як власника вказаного будинку можливо лише визнанням відповідачів такими, що втратили право користування цим майном. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Від його представника до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за їх відсутності, заявлені вимоги свого довірителя підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи судом повідомлені належним чином, що підтверджується оголошення в газеті про виклик до суду (а.с. 21). За вищевказаного, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, житловий будинок № 4 по вул. Вишневській в с. Добра Надія Вітовського району Миколаївської області належить позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 05 травня 1990 року, який посвідчений секретарем виконкому Коларівської сільської Ради народних депутатів Жовтневого району, та зареєстрований в Книзі для записів нотаріальних дій за № 3 (а.с. 6). Відповідно до Витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 50333407, право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON], рішення про державну реєстрацію від 21.12.2015 року (а.с. 7). Як вбачається з довідок Коларівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 21.03.2017 року № 332/01.24 та № 333/01.24 за адресою: с.Дабра Надія, вул. Вишневська, 4 Вітовського району Миколаївської області [PERSON] зареєстрована з 07.12.1986 року, а [PERSON] - з 12.12.1997 року (а.с. 9). Факт непроживання відповідачів у спірному житловому будинку, також підтверджується актом про непроживання від 17 травня 2017 року, з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаному житловому будинку з моменту їх реєстрації. Місце їх перебування не відоме (а.с. 18). Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Проте відповідачі не мають права власності на будинок або на її частку та не є членами сім'ї позивача, тому вимоги останнього законні та обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved