Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

у Радивилівський районний суд Рівненської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: Радивилівська міська\~рада Радивилівського\~району Рівненської\~області (відділ\~реєстрації),про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що йому на праві власності належить житловий будинок в м.Радивилів вул.Мазепи, 5. В даному будинку крім нього та його дружини з сином зареєстрована колишня невістка, яка є відповідачкою і внук [PERSON] Після розірвання шлюбу із його сином, [PERSON] з [PERSON] не проживає у його будинку. Оскільки останні не проживають у вказаному житловому будинку більше двох років, просить позовні вимоги задовольнити, визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком по вул.Мазепи, 5 м.Радивилів. У підготовче засідання позивач не з'явився, подав суду письмову заяву із проханням справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.27). Відповідач у підготовче засідання не з'явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнає у повному обсязі (а.с.22). Представник третьої на розгляд справи не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи (а.с.26). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою суду від 16.08.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. З урахуванням того, що до розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, судом постановлено ухвалу про розгляд справи по суті та ухвалення рішення у справі з підстав визнання відповідачем позову, і прийняття такого визнання судом. Інших процесуальних дій не вчинялося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин вважає, що позов підлягає задоволенню як такий, що знайшов своє повне підтвердження з наступних підстав. Згідно акту обстеження будинковолодіння за адресою м. Радивилів, вул. Мазепи, 5, що належить [PERSON], встановлено, що [PERSON], будучи зареєстрованою за адресою: [INFO], не проживає за даною адресою (а.с.6). Із довідки вих.№22 від 16.06.2017 р. встановлено , що [PERSON] працює на підприємстві ТзОВ "ЕХМ Україна" на посаді продавця-касира ТРЦ "Даринок" у м.Київ. Згідно довідки №2431 від 29.06.2017 року [PERSON] навчається у 2-Б класі школи №190 Деснянського району міста Києва. Відповідно до поданого позову, суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у житлових правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку, вважаючи за необхідне визнати осіб такими, що втратили право на користування житловим будинком, з підстав, вказаних у позові, позивач звернувся до суду. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім'ї, інших осіб. Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності з пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті №3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що відповідачка з сином були зареєстровані та проживали у [INFO] як члени сім'ї. Як вбачається із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, у відповідності з ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, враховуючи визнання відповідачем позову, вважає, що відповідач [PERSON] із [PERSON], як наймачі жилого приміщення в приватному будинку, втратили право на його користування, у зв'язку з відсутністю за місцем постійного проживання понад один рік без поважних причин. При цьому, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] та [PERSON] Так, відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повноваження у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб делеговані виконавчим органам сільських, селищних, міських рад. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Як вбачається із ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із квитанції № 33 від 08.08.2018 р., отримувач: УК у Радивилівському районі/Радивилівський район/2203010, [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 704,80 грн.. А відтак, з огляду на визнання позову до початку розгляду справи по суті та задоволення позовних вимог у повному обсязі, наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 352 грн. 80 коп. та стягнення з відповідача на користь позивачки іншої частини сплаченого судового збору, що становить 352 грн. 80 коп.. Враховуючи викладене,

Outcome: partial