Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

01 грудня 2020 року до суду надійшла справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення. В позовній заяві представник позивача зазначив, що [PERSON] згідно рішення суду є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Розрахункові книжки на оплату комунальних послуг оформлені на позивача. З вересня 2019 року у зазначеному будинку, крім позивача, фактично та без реєстрації проживає її донька - [PERSON] з дітьми - [PERSON] та [PERSON] . Дочка позивача має певні психічні захворювання і при перебуванні за місцем фактичного проживання постійно проявляє агресію до позивача та дітей, в тому числі застосовує фізичну силу. Згідно витягу з ЄРДР [PERSON] 03 березня 2020 року зверталася до Глобинського ВП ГУНП в Полтавській області із заявою щодо спричинення їй [PERSON] тілесних ушкоджень. Однак, дане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, так як [PERSON] хворіє на психічне захворювання. Наявність проживання без реєстрації відповідача за вищевказаною адресою є перешкодою для власника у користуванні своєю власністю, так як відповідач постійно проявляє агресію та застосовує фізичну силу. Посилаючись на викладене, на порушення прав власника, представник позивача просив суд, виселити [PERSON] , [INFO] , уродженку м. Глобине Полтавської області, з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] . У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримували із наведених у позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена в порядку, встановленому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України,якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Згідно копії рішення Народного суду Глобинського району Полтавської області від 26 червня 1991 року, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Як вбачається із довідки виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області від 17 липня 2020 року №02-36/28, [PERSON] зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . З вересня 2019 року за вказаною адресою проживають без реєстрації її донька - [PERSON] та онуки - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] від 20 липня 2020 року, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , з вересня 2019 року (а.с. 12-13). Згідно Витягу з ЄРДР 03 березня 2020 року близько 11 год. невстановлена особа, знаходячись в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , спричинила тілесні ушкодження [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Як вбачається із повідомлення КНМП «Глобинська центральна районна лікарня» Глобинської районної ради Полтавської області від 25 січня 2021 року №163, [PERSON] , [INFO] , жителька [ADDRESS] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] на диспансерному обліку у лікаря-психіатра не перебуває. Реагуючи на звернення матері, двічі направлялася на примусове стаціонарне лікування в Полтавську обласну психіатричну лікарню №1 з 27.02.2019 по 10.04.2019, з 07.12.2019 по 18.12.2019. Гр. [PERSON] до психіатрів не звертається, лікування вірогідно не приймає, себе хворою не вважає. 29 грудня 2020 року в зв`язку з черговим зверненням матері на суспільно-небезпечні дії хворої [PERSON] направлена в ПОКПЛ №1 в примусовому порядку за рішенням лікаря психіатра ( а.с. 34-37). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як зазначено в ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 02 квітня 1985 року, зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач стверджує, що відповідач, яка є членом її сім`ї, постійно проявляє агресію до неї, застосовує фізичну силу та нецензурну лексику. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 81 цього Кодексу. Разом з тим, позивач на підтвердження своїх доводів не надала суду жодних доказів, а витяг з ЄРДР на який посилається позивач не є належним доказом на підтвердження застосування насильства з боку відповідача, оскільки у ньому зазначено про факт нанесення тілесних ушкоджень позивачу невстановленою особою. Крім того, суду не надано доказів наявності у відповідача належного їй на праві власності житла. Також судом встановлено, що у будинку належному позивачу проживають також малолітні діти відповідача. Приймаючи до уваги те, що позивачем в ході судового розгляду не доведено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання з нею в одному будинку, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed