Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

У грудні 2016 року до суду звернулося ПАТ «Державний ощадний банк України» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. Позивач зазначав, що 18 липня 2007 року уклав з відповідачем [PERSON] кредитний договір № 5986, на виконання якого банк надав цьому відповідачеві, як позичальникові, кредит у 68 тис. доларів США. з метою придбання квартири [ADDRESS] (колишня вулиця Радянська) у м. Кременчуці Полтавської області. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязання за кредитним договором сторони кредитного договору уклали 18 липня 2007 року Іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передала банку в іпотеку вказану квартиру № 1 у будинку № 40 по Академіка Маслова (колишня вулиця Радянська) у м. Кременчуці Полтавської області з визначенням ціни іпотеки в 510300,00 грн. Позичальник з березня 2015 року почала систематично порушувати умови кредитного договору, сплачуючи за користування кредитом невчасно і в неповному обсязі, а з липня 2016 року взагалі припинила сплачувати кошти. Станом на 30 листопада 2016 року заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором становила 59930,38 дол. США. Позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] борг за кредитним договором разом з 3% згідно ст. 625 ЦК України і штрафом відповідно до п. 7.2 Іпотечного договору на загальну суму 66038,40 дол. США, а також звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] у рахунок погашення такого боргу за кредитним договором, з одночасним виселенням всіх мешканців із квартири, та стягнути судові витрати (т. 1 а.с. а.с. 1-5). 31 липня 2017 року позивач уточнив вимоги в частині розміру боргу за кредитним боргом та просив стягнути з цього ж відповідача борг на загальну суму 78194,50 дол. США (т.1 а.с.141). 13 березня 2018 року позивач уточнив та збільшив позовні вимоги, а саме просив стягнути з відповідача [PERSON] борг станом на 27 лютого 2018 року, що складається: - із суми боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом -58640,46 дол. США; - пені за прострочення сплати боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом в розмірі 491523,99 грн.; - 3% річних 62200,35 грн.; - штрафу згідно п. п. 3.3.9 та 7.2 іпотечного договору від 18 липня 2007 року в розмірі 207520,40 грн. шляхом звернення стягнення на квартиру передану в іпотеку. Крім того, Банк просив виселити із квартири, що передана в іпотеку, відповідачів [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житла, стягнути з відповідачів судові витрати (т.2 а.с.20-22). 18 квітня 2018 року Банк доповнив заяву про уточнення позову шляхом уточнення порядку виселення відповідачів, зазначення розмірів сплаченого судового збору, які просив стягнути з відповідачів, та надання відстрочки виконання рішення суду на час дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (т.2 а.с. 30-32). Ухвалою судді від 03 січня 2017 року при відкритті провадження у справі було залучено позивачем Банк, відповідачем [PERSON] (т.1 а.с. 57). Банк одночасно з поданням позову подав оплачену судовим збором заяву про витребування доказів, а саме інформації про осіб, що зареєстровані у квартирі, на яку просить звернути стягнення, котре було розглянуто та постановлено ухвалу про задоволення клопотання (т.1 а.с. 40-42, 64). У серпні 2017 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] було заявлено клопотання про призначення у справі комплексної судової економічної та бухгалтерської експертизи, яке було задоволено ухвалою суду від 04 серпня 2017 року з призначенням відповідної експертизи та дорученням її проведення Харківському НДІСЕ ім. Заслуженого професора [PERSON] (т.1 а.с. 153-211, 215). Ухвалою суду від 17 січня 2018 року провадження у справі було відновлено у звязку з поверненням матеріалів справи з експертної установи після відмови відповідача [PERSON] здійснити оплату вартості експертизи ( т.1 а.с. 226, 230). Ухвалою суду від 11 квітня 2018 року до участі у справі залучено третіми особами: Кременчуцьку міську Раду, виконавчий комітет Кременчуцької міської Ради, КП «Квартирне управління»(т. 2 а.с. 29). 21 травня 2018 року відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» просила відмовити у задоволенні позову (т. 2а.с.52-53). 30 травня 2018 року Банк надав відповідь на відзив відповідача [PERSON], у якій зазначив з посиланням на судову практику, що дія мораторію не є підставою для відмови у задоволенні позову (т.2 а.с.68-70). У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, які зазначалися у позовних заявах, заявах та відповіді на відзив на позов. Пояснила, що боржнику пропонувалися умови реструктуризації боргу. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] з позовом не погодилися з посиланням на те, що Банк не йде на зустріч боржникам, щодо розмірів боргу заперечень не мали, відмовилися від заявлення клопотання щодо призначення і проведення судово-економічної та/або судової бухгалтерської експертизи, не заперечували факт відсутності виконання відповідачем [PERSON] умов іпотечного договору щодо страхування квартири переданої в іпотеку. Відповідач [PERSON], представники третіх осіб: Кременчуцької міської Ради, виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради, КП «Квартирне управління», Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради не прибули у судове засідання повторно, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомляли. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом . Частиною 2 ст. 590 ЦК України передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк ( термін ), якщо інше не встановлено договором або законом. \~ У\~статті 625\~цього Кодексу\~визначено,\~що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У ч. 1 ст.11 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно ст. 12 цього Закону у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обовязків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобовязаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у звязку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38\~цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відстрочка виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не допускається у разі, якщо: іпотеку включено до іпотечного пулу; відстрочка може призвести до істотного погіршення фінансового стану іпотекодержателя; проти іпотекодавця чи іпотекодержателя порушено справу про банкрутство. Згідно ст.\~40\~Закону України\~«Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 109 цього Кодексу передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з\~санкції прокурора\~лише осіб,\~які самоправно\~зайняли жиле\~приміщення або\~проживають у\~будинках,\~що загрожують\~обвалом. Громадянам,\~яких \~ виселяють\~ з\~ жилих\~ приміщень,\~ одночасно\~надається інше\~постійне жиле\~ приміщення,\~ за\~ винятком\~ виселення\~громадян \~при \~зверненні \~стягнення \~на \~жилі приміщення,\~ що\~були придбані\~ними за\~рахунок кредиту\~(позики)\~банку \~чи \~іншої \~особи,\~повернення \~ якого\~ \~забезпечене \~ іпотекою\~ \~відповідного \~жилого приміщення.\~ Постійне\~ жиле\~ приміщення,\~ що\~ надається\~особі,\~яку виселяють,\~ повинно\~бути зазначено\~в рішенні\~суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Згідно ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4\~Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5\~Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Судом достовірно встановлено, що 18 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» ( правонаступником якого після реорганізації є ПАТ «Державний ощадний банк України») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 5986, на виконання якого банк надав цьому відповідачеві, як позичальникові, кредит у 68 тис. доларів США. з метою придбання квартири [ADDRESS] (колишня вулиця Радянська) у м. Кременчуці Полтавської області на строк 240 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17 липня 2027 року з визначенням процентної ставки в розмірі 12 % річних за весь строк фактичного користування кредитом шляхом здійснення платежів за користування кредитом та сплатою відсотків ануїтет ними платежами в сумі 750 дол. США щомісячно до 25 числа кожного звітного місяця. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязання за кредитним договором сторони кредитного договору уклали 18 липня 2007 року Іпотечний договір без номеру, до якого було внесено зміни 11 серпня 2016 року у звязку зі зміною назви вулиці, відповідно до якого відповідач [PERSON] передала Банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (колишня вулиця Радянська) у м. Кременчуці Полтавської області з визначенням ціни іпотеки в розмірі 510300,00 грн. Сторони кредитного та іпотечного договорів визначили істотні умови договорів, зокрема, предмети договорів, забезпечення зобовязань, умови погашення заборгованості, сплати процентів та інших платежів, права і обовязки, відповідальність сторін. При цьому, відповідач [PERSON] була ознайомлена з умовами договорів, що не заперечувала в судовому засіданні. Позичальник відповідач [PERSON] з березня 2015 року всупереч взятим на себе зобовязаннями за умовами кредитного та іпотечного договорів почала систематично порушувати умови договорів, зокрема порушувати графік погашення кредиту, сплачуючи за користування кредитом невчасно і в неповному обсязі, а з липня 2016 року взагалі припинила сплачувати кошти Банку у повернення кредиту. Крім того, відповідач [PERSON] всупереч п.3.3.9 Іпотечного договору перестала укладати договори страхування квартири, яка була передана в іпотеку. Станом на 27 лютого 2018 року заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем становить: - із суми боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом -58640,46 дол. США; - пені за прострочення сплати боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом в розмірі 491523,99 грн.; - 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України 62200,35 грн.; - штрафу згідно п. п. 3.3.9 та 7.2 іпотечного договору від 18 липня 2007 року в розмірі 207520,40 грн. Спір між сторонам у справі щодо розміру боргу відсутній. Станом на день розгляду справи зазначений розмір боргу за кредитним договором відповідачами або іншими особами банку не було сплачено. Позивач повідомляв відповідачів про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором та виселення, що підтверджується наданими копіями повідомлень - вимог. У квартирі, що перебуває у зареєстрованій іпотеці, відповідачі є зареєстрованими та проживають. Кредитний та іпотечний договори не визнавалися у судовому порядку недійсними. Відповідач [PERSON] не надав суду відзив на позов. Крім того, відповідачі не надали суду належні і допустимі докази на спростування встановлених і наведених обставин, на підтвердження відсутності заборгованості за кредитним договором, відсутності вини, зокрема відповідача [PERSON], у порушенні умов та покладених зобовязань за кредитним та іпотечним договорами. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], належної на праві власності [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає: [INFO], паспорт серії КН № 903631, виданого 23 квітня 1999 року Автозаводським РВ Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області, РНОКПП № [NUMBER], на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 18 липня 2007 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 11404, рішення КП «Кременчуцьке МБТІ» про реєстрацію права власності від 20 серпня 2007 року, реєстраційний номер: 19514909, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 5986 від 18 липня 2007 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], на суму боргу, який складається станом на 27 лютого 2018 року: - із суми боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом -58640,46 дол. США; - пені за прострочення сплати боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом в розмірі 491523,99 грн.; - 3% річних 62200,35 грн.; - штрафу згідно п. п. 3.3.9 та 7.2 іпотечного договору від 18 липня 2007 року в розмірі 207520,40 грн. При цьому, необхідно визначити спосіб реалізації предмета іпотеки: квартири [ADDRESS], належної на праві власності [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, визначеною незалежним оцінювачем на день реалізації, але не нижчою за початкову ціну іпотеки 510300 ( пятсот десять тис. триста) грн. Враховуючи, що квартира, яка була передана в іпотеку, була придбана за рахунок кредитних коштів, то суд вважає, що необхідно виселити відповідачів із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» кошти у повернення сплаченого судового збору: - з [PERSON] у розмірі 36896,38грн.; - з [PERSON] у розмірі 1722,50 грн. (1378 грн.+1/2(689грн.). При визначенні цих розмірів суд виходив з того, що позов було подано в 2016 році, розмір судового збору було сплачено позивачем у повному обсязі за ставками майнового та немайнового характерів, зокрема розмір вимоги немайнового характеру (щодо виселення окремо по кожному відповідачу)становив 1378 грн., а також, що позивач оплатив вартість заяви про забезпечення позову судовим збором у розмірі 689 грн., котрі відповідачі повинні сплатити у рівних частинах по 344,50грн. Суд погоджується з позивачем і вважає за необхідне відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». При цьому, суд врахував розяснення Верховного Суду України, що містяться у Постановах від 25 березня 2015 року у цивільній справі № 6-44цс15, від 15 квітня 2015 року у цивільній паві № 6-46цс15, відповідно до яких мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладенням певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту. Також, суд враховує і Правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 27 травня 2015 року у цивільній справі № 6-57цс15 щодо того, що вказаний Закон не може бути мотивом для відмови у задоволенні позову, на чому наполягала відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] Незважаючи на зміни в процесуальному законодавстві України суд надавав сторонам у справі можливість уточнення позову, надання додаткових доказів та заявлення клопотання щодо витребування доказів, призначення експертизи протягом всього часу розгляду справи.

Outcome: approved