Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

01.06.2020 [PERSON] звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з заявою про встановлення факту її спільного проживання, з чоловіком [PERSON] , по день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] та встановлення факту втрати [PERSON] , після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] постійного та основного джерела засобів до існування. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначила, що з 01.06.1974 вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Шлюб був зареєстрований виконавчим комітетом Голубівської сільської ради Середино - Будського району Сумської області, актовий запис №3. Заявник та її чоловік [PERSON] постійно проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . З 2014 року і по даний час с. Малоорлівка Шахратського району Донецької області є тимчасово не підконтрольною територією України. В жовтні 2014 [PERSON] та її чоловік тимчасово перемістились до знайомих у м. Костянтинівка Донецької області, де фактично проживали по [ADDRESS] . У липні 2017 вона зі своїм чоловіком переїхали на проживання до родичів у м. Зміїв Харківської області, де тимчасово фактично проживали за адресою: [ADDRESS] . 26.02.2020 [PERSON] з чоловіком [PERSON] поїхали у с. Малоорлівка Шахтарського району Донецької області, щоб навідати належне їм майно. Перебуваючи у с. Малоорлівка Шахтарського району Донецької області у її чоловіка [PERSON] стався інсульт, внаслідок чого його стан здоров`я став стрімко погіршуватись. [INFO] [PERSON] помер і був похований у с. Малоорлівка Шахтарського району Донецької області. 10.04.2020 [PERSON] звернулась до Зміївського відділення обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного Управління Пенсійного Фонду України у Харківській області за консультацією щодо призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Зміївським відділенням обслуговування громадян (сервісним центром) Управління обслуговування громадян Головного Управління Пенсійного Фонду України у Харківській області було роз`яснено, що умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника врегульовані ст. 36 Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003. Оскільки документи, які видані на підтвердження постійного проживання заявника та її чоловіка видані на території, де органи влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, отримати належну довідку складену органам державної влади України [PERSON] не має можливості. Щодо втрати заявником основного джерела засобів для існування після смерті [INFO] чоловіка заявником зазначено, що [PERSON] перебував на обліку у Зміївському відділі обслуговування громадян Головного Управління Пенсійного Фонду України в Харківській області, де отримував пенсію за віком. У період з квітня 2019 по березень 2020 року включно, дохід [PERSON] від ПФУ складався із пенсії за віком, середньомісячний розмір якої становив 7443 грн. 14 к. Заявник на даний час перебуває на обліку в Зміївському відділенні обслуговування громадян (сервісного центру) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Харківській області. За період з квітня 2019 і по березень 2020 року включно, її дохід складався з пенсії за віком, середньомісячний розмір якої становив 1978 грн. 39 коп. У зв`язку із чим [PERSON] вважає, що частина сімейного бюджету, яка припадала на долю її чоловіка [PERSON] була більш значною, в порівнянні з її пенсією. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, вимоги викладені в заяві підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - ГУ ПФУ в Харківської області в судове засідання не з`явився, до суду надійшло клопотання, в якому просять справу розглядати без участі їх представника. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 8 Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Статтею 36 Закону України № 1058 від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі неможливості надати документи, визначені Порядком, факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] [PERSON] , [INFO] - помер [INFO] в с. Малоорлівка Шахтарського району Донецької області, актовий запис №79 (а.с.21). З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що 01.06.1974 виконавчим комітетом Голубівської сільської ради Середино-Будського району Сумської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 14). Згідно довідок від 15.08.2016 №1425059173 та від 15.08.2016 №1425059175 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання [PERSON] та [PERSON] зазначено: [ADDRESS] . (а.с.15-16) Факт проживання заявника з її чоловіком [PERSON] на день його смерті, підтверджується довідками голови Малоорлівської сільської адміністрації від 04.05.2020 №229 та від 04.05.2020 №230. (а. с. 22) Село Малоорлівка Шахтарського району Донецької області є тимчасово не підконтрольною територією України. Зазначені довідки видані на тимчасово окупованій території. Як вбачається з довідки про доходи ГУ ПФУ в Харківській області № 9272282841481258 заявник [PERSON] перебуває на обліку в Зміївському об`єднаному управлінні ПФУ в Харківській області і отримує пенсію за віком. Розмір її пенсії становив з травня 2019 по червень 2019 року - 1886,79 грн., з липня 2019 по грудень 2019 року - 2000 грн., з січня 2020 по березень 2020 року - 2026,78 грн., з квітня 2020 - 3026,78 грн. (а. с. 24). Із довідки начальника Зміївського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) від 14.07.2020 №2000-0207-7/44700, виданої ГУ ПФУ в Харківській області вбачається, що [PERSON] знаходився на обліку в Зміївському об`єднаному управлінні ПФУ в Харківській області і отримував пенсію за віком. Загальний розмір пенсії за період з квітня 2019 року по березень 2020 року становив 89317, 68 грн., тобто по 7443,14 грн., щомісячно. (а. с. 49) Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з такого. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Адресою зареєстрованого місця проживання заявника, відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що заявник [PERSON] на день смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] , спільно проживала за адресою, [ADDRESS] перебувала на його утриманні, оскільки проживала разом з ним, інших доходів, крім пенсії не мала, а пенсія чоловіка значно перевищувала розмір її пенсії, була постійним та основним джерелом засобів до існування, у зв`язку з чим заяву слід задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved