Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

02.04.2021 року представник АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 87 400,43 грн. та заявою про забезпечення позовних вимог. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 12.04.2021 року, що набрала законної сили, в задоволенні заяви представника АТ «Ідея Банк» про забезпечення позову - відмовлено. 26.07.2021 року було відкрито спрощене позовне провадження у даній справі, справу призначено до розгляду на 08.09.2021 року В судове засідання 08.09.2021 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представником відповідача надано відзив на позов, в якому останній просить в позові - відмовити, застосувавши до спірних правовідносин позовну давність. Дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлено наступне: 31.01.2012 року між сторонами був укладений кредитний договір №910.13088, згідно з яким банк (позивач) надав позичальнику (відповідачу) кредит в розмірі 80 297,74 грн. на строк 84 місяці для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу - автомобіля ЗАЗ, модель AF4854 FORZA, 2011 року випуску, та фінансування страхового платежу. З метою забезпечення виконання позичальником умов згаданого вище кредитного договору, 11.04.2012 року між сторонами був укладений також договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О., реєстровий номер №2514. Відповідачем до 20.04.2015 року кредитні платежі сплачувались належним чином. Однак, в подальшому, з розгортанням на території Донецької області антитерористичної операції, виплати кредиту відповідачем було припинено. Даний факт сторонами у справі не заперечується. 31.01.2017 року, у зв`язку з невиконанням позичальником кредитного договору №910.13088 від 31.01.2012 року, на підставі договору застави транспортного засобу від 11.04.2012 року №2514, позивач звернувся до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича за вчиненням виконавчого напису №275 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль ЗАЗ, модель AF4854 FORZA, 2011 року випуску, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 31.01.2012 року РЕВ 6-го МРВ м.Горлівка УДАІ ГУМВС України в Донецькій області. Згідно даного виконавчого напису, за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного автомобіля, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Ідея Банк» за період з 01.01.2015 року по 20.12.2016 року включно в розмірі: 43 477,66 грн. - основного боргу; 16 833,24 грн. - простроченого боргу; 25 685,18 грн. - прострочені проценти; 738,83 грн. - строкові проценти; 645,52 грн. - інші штрафні санкції; 1 600,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису. 07.10.2020 року в межах виконавчого провадження ВП №62877255 під час примусового виконання зазначеного вище виконавчого напису, державним виконавцем ухвалено постанову про арешт майна боржника - автомобіля ЗАЗ, модель AF4854 FORZA, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Однак, в подальшому, рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 18.01.2021 року у справі №225/59363/20 зазначений вище виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 22.02.2021 року, в апеляційному порядку не оскаржувалось (докази зворотного - відсутні). Постановою державного виконавця Торецького міського відділу ДВС від 03.02.2021 року виконавче провадження ВП №62877255 було закінчено на підставі п.5 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню). Наведене стало приводом для звернення банку до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 87 400,43 грн. При цьому, позивач наполягає на тому, що ним не пропущений строк позовної давності щодо стягнення в судовому порядку кредитної заборгованості. Звернення позивача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, який в подальшому був визнаний таким, що не підлягає виконанню, на думку позивача, свідчить про переривання строку позовної давності, адже до часу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, право стягувача (позивача) порушено не було. В обґрунтування викладених вимог посилається на постанови Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №450/18/15-ц та 25.03.2019 року у справі №161/19329/13-ц. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: згідно висновків Об`єднаної палати Верховного Суду в постанові від 09.12.2019 року у справі №357/5125/16-ц, «право особи на захист свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання закріплюється ст.15 ЦК України. Захист цивільних прав особи, зокрема у спорах щодо стягнення грошових сум або витребування від боржника майна може бути здійсненний як судом (ст.16 ЦК України), так і нотаріусом (ст.18 ЦК України) шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадкахі в порядку, встановлених законом. Права на звернення до суду за захистом, закріплене ст.4 ЦПК України, кореспондується зі ст.256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного праваабо інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст ст.88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої однією з умов вчинення нотаріусом виконавчих написів дотримання трирічного строку давності з дня виникнення у стягувача права вимоги, а у відносинах між підприємствами, установамита організаціями) - не більше одного року або іншого строку для вимоги,за якою видається виконавчий напис, якщо законом встановлено інший строк давності. З урахуванням приписів ст.ст.15,16,18 ЦК України, ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки ст.50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку,що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий написне породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. В силу положень ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у ст.264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин. У справі, яка переглядається Верховним Судом, приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї заборгованості за кредитом. Даним виконавчим написом установлено, що строк платежу за зобов`язаннями настав 27 липня 2012 року. Тобто, вчинення виконавчого напису у даній справі потягло зміну строку виконання основного зобов`язання. За викладених обставин Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що вжитий банком засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, до визначених ст.ст.263,264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не бере до уваги висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року у справі №161/19329/13-ц (провадження№61-39634св18), відповідно до якого перебіг позовної давності почався саме з моменту, коли виконавчий напис, яким банк задовольнив свої кредиторські вимоги, повернутий без виконання, оскільки містить різні конкретні обставини справи у порівнянні зі справою, яка переглядається. Так, у наведеній постанові встановлено, що банк про неможливість реалізації свого права (тобто порушення права) на звернення стягнення на предмет іпотеки дізнався з моменту, коли державний виконавець повернув виконавчий документ про звернення стягнення на предмет іпотеки. До часу повернення виконавчого напису нотаріуса право банку щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в іпотеку майна порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса. У свою чергу у справі, яка переглядається, банк у позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, разом із тим,не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах строку позовної давності». Отже, у даній справі виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 31.01.2017 року №275 встановлено, що строк платежу [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» за договором застави транспортного засобу від 11.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О., реєстровий номер №2514, настав 01.12.2014 року. В свою чергу, як зазначалось вище, договір застави транспортного засобу укладався між сторонами саме в забезпечення виконання умов кредитного договору №910.13088 від 31.01.2012 року. Тобто, банк (позивач) в позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання на 01.12.2014 року шляхом звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса, разом із тим,не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах строку позовної давності, адже з позовом про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся до суду лише 02.04.2021 року. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За ст.ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами 3,4 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року по справі № 545/3916/14-ц. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальностіпіслязакінченняпевногоперіодупісляскоєнняправопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтовакомпанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов`язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції. Отже, враховуючи встановлений судом факт спливу позовної давності та наявність заяви представника позивача від 06.09.2021 року про її застосування, суд вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин, а саме вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №910.13088 від 31.01.2012 року, наслідки спливу позовної давності, у зв`язку з чим в позові відмовити. Судові витрати покладаються на позивача відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed