Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

У вересні 2017 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості звернулось ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказав, що відповідно укладеного договору б/н від 19.03.2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому відповідач дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. В порушення умов договору та відповідного законодавства відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту, в результаті чого станом на 31.07.2017 року виникла заборгованість у розмірі 40094,99 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 1979,29 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 32525,39 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3204,83 грн., а також штрафів відповідно до пункту п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн. штраф (процентна складова) - 1885,48 грн. Позивач просив стягнути з відповідача всю суму заборгованості та судові витрати за розгляд справи судом у розмірі 1600,00 грн. 14 вересня 2017 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду (а.с.44). 30 листопада 2017 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним кредитний договір №б/н від 19.03.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] та стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь 650,00 гривень у відшкодування сплаченого судового збору. В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору б/н від 09.03.2012 року йому було надано кредит в сумі 2000 гривень у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На час отримання кредиту, тобто 19.03.2012 року він мав неповну цивільну дієздатність, а тому, відповідно до норм чинного законодавства правочин, пов'язаний з укладенням кредитного договору, мав право вчиняти лише за згодою опікунів, а оскільки така згода не надавалась, договір має бути визнаний не дійсним, як такий, що не відповідає закону. 04 грудня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за зустрічним позовом [PERSON] до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору та об'єднано в одне провадження з первісною позовною заявою (а.с.61). 18 грудня 2018 року електронною поштою на адресу суду представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON], що діє на підставі відповідної довіреності (а.с.72) подала до суду заперечення в якому просила відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. В своїх запереченнях вказувала на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 09.03.2012 року [PERSON] отримав кредиту розмірі 2000 гривень у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рук на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На момент отримання кредиту позичальник був студентом (вказана обставина підтверджується відміткою в анкеті-заяві в розділі «Інформація про працевлаштування» і на момент вчинення правочину ( отримання кредитної картки) наділений цілим обсягом цивільних прав. Зауважила, що Позичальником було укладено кредитний договір з кредитним лімітом в сумі 0 гривень, що підтверджується випискою по рахунку і вважала, що укладення даної угоди не потребує подальшої згоди батьків Крім того матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про незгоду батьків відповідача щодо його дій по триманню та користуванню кредитною карткою, претензії позивачу не висловлювались, що в свою чергу свідчить про їх схвалення правочину. З моменту укладення кредитного договору ні позичальником, ні його батьками відповідного позову про визначення правочину недійсним в порядку ч. 2 ст. 222 ЦПК України пред'явлено не було. Повідомила, що заборгованість за договором утворилася 16.10.2012 року, тобто після набуття відповідачем повноліття, наголосивши, що з 19.03.2012 року позичальнику було відомо про порушення його прав, а отже з цього часу почався перебіг позовної давності, який сплив 19.03.2015 року, а відповідач звернувся з зустрічним позовом в 2017 році. А згідно виписок по рахунку вбачається що відповідач до певного часу виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що останній знав про умови кредитування та визнавав свої зобов'язання за договором на підтвердження чого надала виписку по рахунку [PERSON] (а.с.66-71). Аналогічні заперечення надійшли до суду від представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON] поштою 17.01.2018 (а.с.80-87). В подальшому цей представник направив до суду заяву про проведення судового засідання без участі представника банку, в якій позовні вимоги щодо первісного позову підтримав у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав, викладених у запереченнях (а.с.91). В зв'язку з набранням чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (Закон України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), відповідно до п.п.9 п. 1 розділу 13 Перехідних положень цього Кодексу, ухвалою суду від 03 січня 2018 року постановлено розгляд даної справи проводити за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом Акрітов П.К. (а.с.59) зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, в зв'язку з задоволенням зустрічного позову просив у первісному позові відмовити. Суд, заслухавши учасника справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до заяви [PERSON] від 19 березня 2012 р. (а.с. 6) він згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку і виразив свою згоду на те, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.8-31). Отже між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та відповідачем по первісному позову [PERSON] 19 березня 2012 року укладено договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості. Наведене відповідає положеннями частини 1 статті 634 Цивільного Кодексу України, якими передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в Заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Згідно зі статтею 627 та відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Повну цивільну дієздатність фізична особа досягає у 18 років, що передбачено частиною 1 статті 34 Цивільного кодексу України. Згідно з статтею 31 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Відповідно до вимог ч.1, 2, 4 ст.32 ЦК Україникрім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім'я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (стаття 32 Цивільного кодексу України). Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу. Згідно положень частин 1, 2 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Також встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 29 серпня 2011 року Миргородським МРВ УМВС України в Полтавській області, тому на момент підписання анкети-заяви (19.03.2012 року) йому було лише 17 років (а.с.32), тобто кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності. Докази щодо надання згоди батьками або піклувальниками [PERSON] на укладення цього кредитного договору в справі відсутні. Характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов'язок позичальника регулярно в обов'язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників. У своїх запереченнях представник відповідача за зустрічним позовом посилається на те, що кредитний договір було укладено з кредитним лімітом в сумі 0 гривень. Крім того, представник відповідача вказує на те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про незгоду батьків відповідача по первісному позову щодо його дій по отриманню та користуванню кредитною карткою, оскільки останні банку претензій не висловлювали, що свідчить про їх схвалення такого правочину. Також зазначив, що заборгованість за договором утворилася 16.10.2012 року, тобто після набуття відповідачем повноліття. З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає безпідставними доводи банку щодо зміни кредитного ліміту з нульового значення до 2000 грн. та виникнення заборгованості за договором після досягнення позивачем повноліття, оскільки незалежно від часу надання банком кредитних коштів за даним договором, підставою відповідальності за ним є передусім умови письмового правочину, дійсність яких можлива лише від самого початку дії договору, а не внаслідок додержання певної умови, жодної з яких сторонами додатково не передбачено. Встановивши, що позичальник [PERSON], уклав кредитний договір із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у віці 17 років без згоди батьків та органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, суд дійшов висновку, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, а тому має бути визнаний недійсним. Що стосується клопотання про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Згідно пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК України). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, хоч оспорюваний правочин вчинено 19 березня 2012 року, проте позивач довідався про порушення свого права тільки 16.09.2017 року, коли отримав копію позовної заяви Банку про стягнення заборгованості, а тому у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності необхідно відмовити. На підставі викладеного зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити. Згідно з статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України необхідно стягнути з відповідача по зустрічному позову ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь позивача по зустрічному позову [PERSON] сплачений останнім судовий збір в розмірі 640,00 грн..

Outcome: approved