Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 1 254 400,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 29 грудня 2012 року [PERSON] отримав від нього в позику грошову суму - 10 000,00 доларів США, про що будо написано відповідну розписку. Згідно розписки, відповідач повинен був повернути борг до 01 липня 2013 року зі сплатою за кожен місяць 10% від суми позики (по 1 000,00 доларів США за кожен місяць користування позикою), тобто за пів року повернути 16 000,00 доларів США. Однак, до теперішнього часу гроші не повернуті. Позивач неодноразово звертався з вимогою повернути гроші, однак відповідач так і не виконав своїх зобов'язань. Період просрочки платежу становить з 01 липня 2013 року по 01 квітня 2016 року - 33 місяці, що відповідно до умов розписки дорівнює 33 тисячі доларів США. Таким чином відповідач повинен повернути Позивачу 49 000,00 доларів США. Що згідно курсу НБУ на день звернення до суду (за один долар США - 25,6 грн.), дорівнює 1 254 400,00 грн. Враховуючи, що сума боргу до теперішнього часу не повернута, позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29 грудня 2012 року [PERSON] надав відповідачу - [PERSON] Володимировчиу грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою від 29 грудня 2012 року (а.с. 6). Згідно вказаної розписки відповідач зобов'язалася повернути вищевказану суму до 01 липня 2013 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідності до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, тобто передав Відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою Відповідача. Однак, до теперішнього часу грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США позивачу не повернуті, хоча строк виконання зобов'язання сплинув з 01липня 2013 року. У зв'язку з невиконанням Відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач неодноразово звертався до нього з вимогою повернути отримані у позику грошові кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того сторони обумовили, що за кожен місяць користування позикою, відповідач сплачує позивачу відсотки у розмірі 10% від суми позики, тобто за кожен місяць 1 000,00 доларів США (а.с. 6). Згідно розписки від 29 грудня 2012 року, Відповідач зобов'язався повернути Позивачу позику з урахуванням процентів строком до 01 липня 2013 року у розмірі 16 000,00 доларів США. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений зазначеним Кодексом, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно з цією статтею ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у разі, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14). У даному випадку сторони обумовили розмір процентів, який підлягає оплаті позичальником за кожен місяць користування позикою, і який становить 10% за кожен місяць. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідачки проценти за користування позикою за період з 01 липня 2013 року (строк повернення позики разом з процентами вказаний у розписці) по 01 квітня 2016 року (місяць звернення до суду з даним позовом) тобто за 33 місяці. Таким чином, розмір процентів, який позивач просить стягнути з відповідача становить 33 000,00 доларів США (33 місяці х 1 000,00 доларів США). Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач у своїх вимогах просить стягнути суму боргу у розмірі 49 000,00 доларів США, що станом на 19.04.2016 року (день звернення з позовом до суду), згідно офіційного курсу НБУ за 1 долар - 25,60 грн., становить 1 254 400,00 грн. З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики та процентів за користування нею є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 1 254 400,00 грн. Підсумовуючи наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 6 890,00 грн. На підставі ст.ст. 192, 533, 525, 526, 610, 1047, 1048, 1049 ЦК України, та

Outcome: approved