Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

У березні 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 28 вересня 2011 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 500 грн зі сплатою 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначений вище кредитний договір складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та тарифами банку. Взяті на себе зобовязання [PERSON] не виконала, внаслідок чого станом на 31.01.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 17661,47, яка складається з: 680,28 грн заборгованість за кредитом; 12468,98 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3195 грн заборгованість за пенею та комісією; 500 грн штраф (фіксована частина); 817,21 грн штраф (процентна складова), яку позивач і просить стягнути з відповідача. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2017 року позов задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за договором у сумі 15566,47 грн; в іншій частині вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь позивача 1410,24 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить зазначене рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідач вказує, що матеріали справи не містять доказів надання позивачем та отримання нею кредитних коштів у сумі 500 грн. Також [PERSON] зазначає, що строк дії отриманої нею у вересні 2011 року кредитної картки ПАТ КБ "ПриватБанк" закінчився у квітні 2015 року, а тому посилання позивача на перевипуск банківської картки не підтверджує факт її отримання та використання відповідачкою, оскільки з жодною заявою про продовження терміну дії картки вона до банку не зверталась. Крім того, [PERSON] вважає, що умовами кредитного договору передбачено право банку змінити строк повернення кредиту та вимагати від клієнта на 91-й день з моменту порушення умов кредитного договору виконання зобовязання в повному обсязі. Такою датою є 23 жовтня 2013 року, а тому при наявності заяви про застосування строків позовної давності у суду першої інстанції були всі підстави для його застосування. На думку відповідачки, наданий позивачем розрахунок не відповідає умовам укладеного між нею та банком кредитного договору, оскільки банк при його проведенні застосував підвищені відсоткові ставки, які не узгоджувались сторонами кредитного договору. За доводами [PERSON], вона є споживачем фінансових послуг банку та є стороною кредитного договору і відповідно субєктом Закону України « Про захист прав споживачів» та згідно рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 є слабкою стороною у договорі, яка підлягає державному захисту, у відповідності до вимог ст.ст. 11,18 Закону України « Про захист прав споживачів» та ст. 6 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому судом було зменшено розмір пені, яку стягнуто в межах річного строку позовної давності - з 29.02.2016 року по 31.01.2017 року включно в сумі 1100 грн. Проте, з такими висновками суду частково не погоджується колегія суддів апеляційного суду з таких підстав. За змістом ст. ст. 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобовязання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. 28 вересня 2011 року між ПАТ КБ „ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач [PERSON] підтвердила свою згоду, що підписана заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с.6). Також відповідач була ознайомлена з умовами кредитування із використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна», що підтверджується її підписом (а.с.7). Строк дії картки №5577212600335478, яку було видано [PERSON] при укладенні договору, було встановлено до квітня 2015 року. Також 30 червня 2015 року відповідачеві було видано картку №5211537446466380 терміном дії до жовтня 2016 року, проте з виписки по кредитному рахунку вбачається, що будь-яких операцій по вказаній картці позичальник не здійснювала. Останній платіж був здійснений 22 липня 2013 року (а.с.70). При цьому зазначена у розрахунку заборгованості операція як погашення за наданим кредитом у сумі 155 грн, здійснена 12 червня 2014 року, не може бути визнана як останній здійснений позичальником платіж на виконання умов договору, оскільки згідно виписки по рахунку позичальника відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості з іншої картки клієнта, що не може свідчити про визнання відповідачем боргу. Факт отримання відповідачем вказаних карток, в установі банку, підтверджений витягом з програмної системи банку.( а.с. 138-139) Згідно виписки за карткою отриманою [PERSON] 28 вересня 2011 року, [PERSON] знімала з картки кошти, розраховувалася за придбані товари та поповнювала картку протягом 2011-2013 років (а.с.87-92). При цьому станом на 31.01.2017 року непогашеними залишались отримані в кредит кошти в сумі 680,28 грн. Виходячи з вище зазначеного, не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів надання позивачем та отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 500 грн, а також отримання [PERSON] картки 30 червня 2015 року терміном дії до жовтня 2016 року. Згідно п.2.1.1.12.4. Умов і правил надання банківських послуг строки і порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам із встановленим мінімальним обовязковим платежем, а також овердрафту, який виникає за такими картами, приведено у Памятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невідємною частиною договору, а також встановлюються даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості по кредиту. Згідно ст.212 ЦК України, у випадку наявності простроченого кредиту (овердрафту) строком повернення кредиту (овердрафту) в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості. Як вбачається, судом першої інстанції застосовано річний строк позовної давності до вимог про стягнення пені. Проте, представник відповідача в суді апеляційної інстанції наголошував, що до винесення судом рішення він заявляв про застосування позовної давності до всіх позовних вимог, що знайшло своє підтвердження при прослуховуванні запису судового засідання від 20 квітня 2017 року. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність до позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками. Відповідно до підписаної [PERSON] довідки про умови кредитування розмір щомісячного платежу ( включаючи плату за використання кредитних коштів у визначений період) становить 7% від заборгованості. Заборгованість по кредиту, згідно наданого розрахунку та повідомлення банку направленого на адресу відповідача, виникла 29 вересня 2013 року, тобто у банку у відповідності до п. 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг виник обовязок вимагати повернення кредиту в повному обсязі на 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості, а саме 28 квітня 2014 року. В судовому засіданні апеляційного суду представником банку надано докази про направлення позову банком, через відділення « Нової пошти» , 4 березня 2017 року, тобто з 4 березня 2014 року по 4 березня 2017 року у банку є право вимоги в межах строків позовної давності за відсотками, що згідно наданого розрахунку становить 12395,70 грн, яка і підлягає до стягнення. Суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був застосувати п.2.1.1.4.6 Умов та Правил надання банківських послуг щодо зміни строку повернення кредиту та відповідно застосувати строки позовної давності щодо стягнення заборгованості, оскільки вказаним пунктом передбачено право банку на дострокову вимогу виконання зобовязання в повному обсязі, яким банк може і не скористатись. Надана в якості доказу вимога про дострокове повернення заборгованості, не містить дату надіслання її відповідачу. Натомість у вимозі про дострокове повернення зазначено, що заборгованість по кредиту станом на 15.02.2016 року становить 6900 грн, що збігається по сумі боргу відображеному у розрахунку заборгованості по кредиту наданому банком на вказану дату. Відповідно до п.п. 1.1.2.3, 1.1.2.4. та 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг, які є складовою частиною кредитного договору, банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно п.1.1.3.1.9. цього договору; позичальник зобовязаний отримувати виписки про стан картрахунків і здійснених операціях; позичальник зобовязаний у разі незгоди із змінами Правил та/або тарифів банку звернутися в банк для розірвання договору і погасити заборгованість. Як вбачається з матеріалів справи, наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» №СП-2014-6915682 від 18 серпня 2014 року та наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» №СП-2015-6552838 від 18 лютого 2015 року внесені зміни до [PERSON] по платіжним карткам в частині збільшення розміру відсоткової ставки. (а.с.146-156). Згідно роздруківок ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] на номер телефону, зазначений в анкеті-заяві, у 2014, 2015 роках надсилались повідомлення про зміну відсоткової ставки за виданою їй карткою (а.с.135-136). Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо неможливості збільшення відсоткової ставки банком в односторонньому порядку не заслуговують на увагу суду. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені, комісії та штрафів (фіксованої частини та процентної складової) слід врахувати наступне. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17. Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що стягнення одночасно комісії, пені і штрафу, нарахованих за порушення строків проведення сплати коштів за кредитом, не відповідає вимогам закону та є подвійним стягненням, тому у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3195 грн слід відмовити. Згідно п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених дійсним договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн +5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем до апеляційного суду і не спростованого відповідачем, з [PERSON] на користь банку підлягає стягненню 500 грн штрафу (фіксована частина) та 653,80 грн штраф (процентна складова). Отже, загальна сума заборгованості, з урахування тіла кредиту, процентів, штрафів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за кредитним договором, укладеним між ними 28 вересня 2011 року, становить 14229,78 грн, яка складається з 680,28 грн заборгованості за тілом кредиту, 12395,70 грн заборгованість за відсотками, 500 грн штраф ( фіксована частина), 653,80 грн штраф ( процентна складова). Відповідно рішення суду першої інстанції належить змінити в частині визначеного судом розміру заборгованості за кредитним договором. Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що [PERSON], є споживачем фінансових послуг банку та є стороною кредитного договору і відповідно субєктом Закону України « Про захист прав споживачів» та згідно рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 є слабкою стороною у договорі, яка підлягає державному захисту, у відповідності до вимог ст.ст. 11,18 Закону України « Про захист прав споживачів» та ст. 6 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки карткові кредити не є споживчими. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, то судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial