Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації,виконувач функції органу опіки звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] та стягнення на його утримання аліментів з кожного з батьків у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно. Вимоги позову обґрунтовано тим, що на території Безводненської сільської ради зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] ,які мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . 22.05.2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва було розглянуто та задоволено позов про усиновлення відповідачами малолітнього [PERSON] , [INFO] , з метою збільшення сім`ї та взяття на виховання дитини. Відловідно до даного рішення хлопчику змінено прізвище з « [PERSON] » на « [INFO] », по батькові з « [PERSON] » на « [INFO] ». Відповідно до розпорядження голови Доманівської райдержадміністрації хлопчик з 11.01.2017 влаштований до Миколаївського обласного Будинку дитини, звідки його забрали відповідачі до своєї сім`ї.За час спільного проживання між відповідачкою [PERSON] та сином [PERSON] не був встановлений психологічний та емоційний контакт, відповідачка неодноразово проявляла агресію до малолітнього, застосовувала фізичну силу, що призвело до психологічної травми у [PERSON] . Після народження в сім`ї рідної доньки посилилось відчуження відповідачки до усиновленого сина.Відповідач [PERSON] не має можливості самостійно виховувати дитину у зв`язку з графіком роботи.Службою у справах дітей Миколаївської РДА та центром СССДМ проводилась кропітка робота з сім`єю, надавалися рекомендації щодо поліпшення ситуації та налагодження контакту з усиновленою дитиною, але намагання працівників виявились марними: відповідачі добровільно звернулися до комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській РДА із заявою про відібрання у них малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відносно відповідачки [PERSON] 15.08.2019 року складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП та 19.08.2019 року направлено на розгляд до суду. Крім того 16.08.2019року за заявою відповідача [PERSON] малолітню дитину було влаштовано до Миколаївського центру соціально-психологічної реабілітації дітей Миколаївської обласної ради. До суду надійшов відзив, мотивований тим, що вимоги позову є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги викладені таким чином, щоб ввести суд в оману та справити враження, що відповідачі не любили та подали заяву лише б її позбавитись. Відносини з дитиною почали погіршуватися, тому і з цього приводу неодноразово зверталися до органу опіки та піклування, однак будь - яких дій на корегування вказаної ситуації позивачем вчинено не було. Ситуація, яка склалася, виникла саме у зв`язку з бездіяльністю органу опіки та піклування. Фактори зазначені в позові можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідачі виховували та забезпечували дитину всім необхідним, при цьому дитина ніколи не була позбавлена любові до неї та дитячих радощів. 26.11.2019р. до суду від [PERSON] та [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про скасування усиновлення, яку об`єднано з первісним позовом. Вимоги зустрічного позову щодо скасування усиновлення мотивовано тим, що відповідач як під час прийняття рішення про передачу дитини на усиновлення, так і на поточний час, бажаючи будь що передати дитину на усиновлення, укрив від позивачів, усиновлювачів, суттєві обставини що стали підставою для передачі позивачам органу опіки - відповідачу за позовом, усиновленої дитини, а не прийняття позивачами рішення про відмову від усиновлення. Вказані укриті відомості і сприяли обставинам відібрання дитини знову до дитячого будинку.Вони ж стали обставиною заявлення первинного позову про позбавлення батьківських прав, та заявлення відносно позивачів вимог стягнення аліментних зобов`язань до досягнення дитиною повноліття.Свою бездіяльність на думку позивачів відповідач на поточний час перекладає на них. При вказаному відповідач, передаючи дитину на усиновлення, скористався правовою неосвідченністю позивачів. Так, при перебуванні на обліку осіб - усиновлювачів в службі у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації з грудня 2017 року, та спільного бажання позивачів мати в родині сина, від служби отримали направлення до Миколаївського обласного будинку дитини. Познайомилися з [PERSON] . Декілька раз приїздили до будинку дитини. Спілкувалися з ним як у приміщеннях будинку дитини, так і гуляли по території. Дитина вела себе добре. За цього і виявили бажання взяти його до себе в родину.З позивачами була проведена співбесіда щодо виконання батьківських прав, та порядку оформлення дитини в свою родину, тобто на своє ім`я. На виконання вимог служби, позивачі зібрали належно витребувані документи щодо стану здоров`я, соціального та матеріального стану, інше. Працівниками установи, та відповідачем, були повідомлені що стан здоров`я дитини задовільний, що він нічим не хворіє, та що вона має бути усиновлена так як її мати позбавлена батьківських прав.При вказаному відповідачем, у порушення чинного законодавства України, позивачі не були повідомлені про суттєві обставини які перешкоджали усиновленню. На подальше, вже при винесенні позитивного судового рішення про усиновлення дитини,позивачі встановили що [PERSON] був привезений матір`ю з м. Артемівська Донецької області, та яка його залишила в будинку дитини, а сама виїхала за межі Миколаївської області, а за чутками за межі України. Крім того позивачі також не були ознайомлені з відомостями на яких підставах мати залишила сина, т.т. написала заяву про відмову від нього, про вирішення питання перебування дитини в будинку дитини, чи інше. Позивачів дійсно повідомлено що є рішення Доманівського районного суду Миколаївської області про те,що мати дитини позбавлена батьківських прав так як покинула дитину та виїхала у невстановленому напрямку, не прибуває до дитини, та не повідомляє де вона знаходиться.Окрім цього відповідач укрив від позивачів відомості, а про них встановили вже забираючи дитину до себе за рішенням суду про всиновлення, що біологічна мати дитини повідомила працівникам будинку дитини що вона біженка з зони бойових дій на Донбасі. Так відповідач, як під час підготовчих дій на усиновлення, так і на подальше укрив від позивачів відомості щодо стану здоров`я дитини.Передаючи позивачам [PERSON] відповідач не надав медичної документації щодо стану його здоров`я. Було передано виписний епікриз. Отриманням [PERSON] в родину позивачі були вимушені провести йому повне медичне обстеження.Найголовніше що незважаючи на стан здоров`я дитини який викликав занепокоєння,позивачі перш за все намагалися створити позитивий та психологічний стан в родині.Так за зверненням до відповідача про психологічну несумісність з дитиною отримали консультаційне роз`яснення про звернення до психолога. Психолог за зверненням, пояснив про подальшу, за сплином часу, психологічну сумісність батьків та дитини. Як це робити, яким чином досягати сумісності, так і не було роз`яснено окрім загальних-рекомендацій бути уважним до дитини.Проведенням двох аналогічних консультацій у психолога дитячого центру у м. Миколаєві досягли тільки висновку що дитина не сприймає позивачів як батьків. Також позивачі зазначають,що намагалися повністю створити єдину родину. Дійсно більшої уваги сину приділяв позивач за позовом [PERSON] , оскільки відповідач [PERSON] була на останньому місяці вагітності. При вказаному, перебування [PERSON] в післяродової адаптації, [PERSON] , за його віковим станом почали віддавати до дитсадка з вересня 2018 року.За характеристикою дошкільного комунального закладу [PERSON] не проявляє інтересу до занять: падає на підлогу, повзає, галасує, у хлопчика складні стосунки з однолітками. [PERSON] часто проявляє бажання заволодіти іграшкою іншої дитини, б`є дітей, штовхає, кусає, трощить іграшки...».На подальше позивачі передали [PERSON] до бабусі, матері позивачки [PERSON] на тимчасове перебування. У дитини була своя окрема кімната обладнана для нього як іграшками, так і побутовими умовами. Пізніше [PERSON] був забраний до позивачів у гуртожиток. На подальше вони зняли окреме житло. Але спільне проживання з дитиною не складалося. Дійсно більше часу він проводив з батьком. Але вказане проведення часу було обмежено тим що батько працював щоби забезпечити родину необхідним прожитковим мінімумом. Тому батько інколи не бував вдома по декілька діб.Умови які склалися в сім`ї з [PERSON] почали викликати занепокоєння.Так відповідач укриває від суду відомості що позивачка, [PERSON] , разом з ним в квітні 2019 року поїхала до дитячого будинку, та виклала керівництву всі накопичені проблеми, просила допомоги у їх вирішенні. Вищевказана допомога виразилася у направленні з дитиною до психологів про що суд повідомлений вище.Представники відповідача, дитячого будинку, жодного разу не приїхали за місцем проживання дитини. Всі розмови щодо стану родинної адаптації вирішувалися в телефонному режимі, і які зводилися до одного бути уважнішими до дитини. Не маючи будь якої допомоги від державних уповноважених органів, безпідставно ходячі по лікарям з двома дітьми, досягши граничної межі психологічного виснаження, позивачка прийняла рішення на іммулогічне обстеження дітей.За результатами обстеження [PERSON] в м. Одеса встановлено що у нього в організмі перебуває штамм вірусу Епштейна - Барр (ЕБВ, герпесвірус людини, тип 4). 15 серпня 2019 року представники відповідача вперше прибули до позивачів додому з метою забрати дитину. Таким чином, батьки виконували свої батьківські обов`язки, при цьому між ними, усиновлювачами, і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювачів, стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків. Представник служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконувач функції органу опіки та піклуванняв судове засідання не з`явився,при цьому подав заяву в якій підтримав первісний позов та наполягав на його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися,при цьому також подали заяву в якій просили відмовити у задоволенні первісного позову про позбавлення батьківських прав. Зустрічний позов щодо скасування усиновлення підтримали та наполягали на його задоволенні. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи,суд дійшов висновку про задоволення первісного позову щодо позбавлення батьківських прав та відмови у зустрічному позові щодо скасування усиновлення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено. 22.05.2018р. рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва [PERSON] та [PERSON] оголошено усиновлювачами дитини, зі зміною прізвищаз « [PERSON] » на « [INFO] », по батькові з « [PERSON] » на « [INFO] ». Відповідно до Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації від 15.08.2019 року вирішено інспектору ювенальної превенції Миколаївського РВП скласти протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП за ухилення від виконання батьківських обов`язків, щодо забезпечення необхідних умов життя,навчання та виховання малолітньої дитини. Службі у справах дітей райдержадміністрації тимчасово влаштувати малолітнього [PERSON] до Комунального закладу«Центр соціально-психологічної реабілітації дітей`Миколаївської обласної ради. Відповідно до листа ГУНП в Миколаївській області Очаківського відділу поліції Миколаївського районного відділу поліції відносно [PERSON] 15.08.2019 року складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП та направлено на розгляд. Служба у справах дітей Миколаївської райдержадімністрації,виконувач функції органу опіки та піклування 10.09.2019р. надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 8 Закону України « Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. п. 15,16 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"(зі змінами) позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ч. 1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;- ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;- жорстоко поводяться з дитиною;- є хронічними алкоголіками або наркоманами;- вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;- засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Підставою звернення з позовною вимогою до суду про позбавлення відповідачів батьківських прав, є ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до вимог ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доводи відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] , щодо складних стосунтів з дитиною у родині та психологічну несумісність з дитиною не знайшли свого підтвердження. В матеріалах справи наявні докази свідомого нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками та їх винної поведінки. За змістом ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Стаття 150 СК України встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: - батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. - батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. - батьки зобов`язані поважати дитину. - передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. - забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. - забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 152 СК України передбачено, що дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Зокрема ст.. 155 СК України закріплено: - здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; - батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; - відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; - ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом; - батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 238 Сімейного кодексу України усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. У відповідності до ст. 240 СК України право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як роз`яснив Верховний Суд України в Постанові Пленуму №3 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини,незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення,як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача; виявлення після усиновлення розумової неповноцінності або спадкових відхилень у стані здоров`я дитини, які істотно утруднюють або унеможливлюють процес виховання, про наявність якого усиновлювач не був попереджений при усиновленні; поновлення у дієздатності батьків дитини, до яких він був дуже прив`язаний і не може забути про них після усиновлення, що негативно впливає на його емоційний стан, і т. п. Однак, якщо суд буде вважати, що скасування усиновлення суперечить інтересам дитини, а крім того є підстави для нормалізації відносин між усиновлювачем та усиновленим, у позові про скасування усиновлення буде відмовлено, а усиновлювачам може бути запропоновано прийняти заходи щодо налагодження стосунків з дитиною. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. На думку суду, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. В судовому засіданні не встановлено будь-яких обставин, які перешкоджають відповідачам виконувати обов`язки по вихованню неповнолітньої дитини. У своєму зустрічному позові про скасування усиновлення позивачі посилаються на те,що між усиновлювачами та дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання своїх батьківських обов`язків. Стосунки, які формувалися між усиновлювачами і дитиною не можна назвати незалежними від волі усиновлювача, адже ці стосунки визначалися, будувалися, корегувалися, планувалися, заявлялися, приймалися в суді з волі подружжя. Подружжя вирішили усиновити дитину, прийнявши таким чином всю батьківську відповідальність.Усиновивши дитину, подружжя свідомо стали батьками [PERSON] . Дитина не страждає на недоумство, психічну чи іншу тяжку чи невиліковну хворобу. Скасування усиновлення повністю суперечить інтересам дитини, адже жодним чином не захищає її прав та інтересів. Немає жодних підстав вважати стосунки між батьками і дитиною і в період проживання однією родиною і протягом останнього часу, такими, що склалися незалежно від волі батьків. Що стосується вимоги щодо стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.ст.182,183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом, та за жодних обставин мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи зазначене та той факт, що відповідачі не мають намір та бажання спілкуватися з дитиною, приймати участь у вихованні сина, враховуючи насамперед інтереси дитини, а також відносини, що склались між сторонами, суд вважає, що наявні виключні обставини та необхідність позбавлення відповідачів батьківських прав та стягнення з них аліментів на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів їх заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 12.09.2019 р. і до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: approved