Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Представник ТОВ «Веллфін» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики № 64197 від 15.08.2016 року в розмірі 51524,07 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.08.2016 року між ТОВ «Веллфін» та відповідачем було укладено договір позики № 64197 в електронній формі на суму 1 201 грн. грн., строком на 30 календарних днів, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача. Відповідно до п. 1.4. Договору дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення Договору позики між позичальником і позикодавцем. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30 (тридцять грн.) за перший день користування позикою, 1,9% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позика надана до 14.09.2016 року. Однак Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, а тому, станом на 06.09.2019 року у відповідача перед ТОВ «Веллфін» виникла заборгованість у розмірі 51524,07 грн., з яких: 1201,00 грн. - основний борг; 25518,82 грн. - заборгованість по відсоткам; 24804,25 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. У зв`язку з вище викладеним представник позивач був змушений звернутись з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 51524,07 грн. та судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 1 921,00 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.12.2019 справу передано за підсудністю до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.01.2020 справу прийнято до провадження та вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.01.2020 здійснено перехід на розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Адвокат відповідача - Дрига Л.В. 27.01.2020 скерувала до суду відзив, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вважає, що вимоги позивача незаконні та необґрунтовані, а також у позивача відсутнє право на звернення до суду. Зазначила, що при укладенні договору позики № 64197 від 15.08.2016 в електронній формі Позивач не впевнився, чи це особисто Відповідач укладає договір на отримання грошових коштів та чи відповідач особисто надає свої дані та згоду для оформлення даного кредиту. Відмітила, що з доказів, які були надані позивачем, є електронна заявка на оформлення договору, проте на фотокартці видно, що відповідач відпочиває і сам би такі фото на підтвердження не надав би позивачу для оформлення. Також ІР адрес, який вказано 91.244.36.27 та номер телефону [NUMBER] ніколи не належав особисто [PERSON] . Це свідчить про те, що заявку на оформлення кредиту було зроблено іншою особою, що й підтверджено вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.05.2018, де [PERSON] визнаний винним у тому числі й у викраденні кредитної картки № [NUMBER] , яка була відкрита у ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] і належала відповідачу до 11.08.2016. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач ознайомився із заявкою на отримання кредиту, копією правил надання грошових коштів у вигляді позики, копією договору позики, а також підписував їх. Тому дані документи не можна вважати складовою та самим договором позики. Також позивач не навів обґрунтованого розрахунку сум, які просить стягнути з відповідача, який повинен містити відомості щодо розміру залишку непогашеного кредиту, розміру відсоткової ставки, порядку нарахованих відсотків, пені, суми коштів, які надходили в рахунок погашення заборгованості, суму використаних коштів, періоду нарахування, відомості щодо розміру простроченого зобов`язання. В судове засідання представник позивача не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Дрига Л.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши адвоката відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається з матеріалів справи, в підтвердження укладення між позивачем та відповідачем договору позики, позивачем було надано суду заявку відповідача про укладення договору позики та договір позики № 64197 від 15.08.2016, сторонами якого визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник). Відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.3. та 1.4. Договору позики № 64197 від 15.08.2016, копію якого надано до суду позивачем, позикодавець зобов`язується надати позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1201 гривень 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою зазначені у пункті 1.5. цього Договору. Строк дії договору становить 30 (тридцять) днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позика надається строком на 30 (тридцять) днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем. Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. Розділу 4 Правил надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. Згідно п. 5.1. Розділу 5 вказаних Правил, рішення про погодження чи відмову в наданні позики приймається товариством на підставі наданої заявником в електронній формі заявки на отримання позики та будь-якої додаткової інформації, наданої заявником. У відповідності до пункту 6.3. цих Правил у разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу, зазначену в заяві. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики. Статтею 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. При цьому, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час еревірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: -надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Також, частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Разом із тим, представником позивача надана копія договору позики № 64197 від 15.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та [PERSON] , де в розділі 8 "Реквізити та підписи сторін" міститься лише зазначення інформації про позикодавця та прізвища, ім`я та по-батькові відповідача, а також надрукований запис "електронний підпис". В судовому засіданні адвокат відповідача Дрига Л.В. стверджувала, що [PERSON] жодного договору з ТОВ «ВЕЛЛФІН» не укладав, оскільки його кредитна картка була викрадена [PERSON] , який вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.04.2018 визнаний винним у вчиненні, у тому числі, і даного злочину. Вироком Соснівського районного суду м.Черкаси від 16.04.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 200, ч. 2 ст. 361 КК України. Зокрема, вказаним вироком встановлено, що [PERSON] , маючи при собі банківські картки потерпілого [PERSON] , відкриті в ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] та № [NUMBER] , в період часу з 11.08.2016 по 04.03.2017 провів ряд операцій по зняттю готівки, перерахунку коштів та оплаті товарів. Внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому [PERSON] було спричинено майнову шкоду на загальну суму 31777,16 грн. Аналіз долученої до матеріалів справи копії вироку Соснівського районного суду м.Черкаси від 16.04.2018 року свідчить про те, що у період укладення договору позики 15.08.2016 картка, яка зазначена у заявці на отримання кредиту, перебувала у [PERSON] . Крім того, сам обвинувачений свою вину визнав та вказав, що відкривав ряд кредитів на ім`я [PERSON] і використовував їх для своїх потреб. У відповідності до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Чинним ЦПК України закріплено чотири критерії доказів, а саме: належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності в сукупності яких суд враховує такий доказ на підтвердження чи спростування відповідної обставини справи. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вказане положення законодавства кореспондується із законодавчо закріпленим в ч.1 вказаної статті обов`язком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 82 ЦПК України, закріплено підстави звільнення від доказування. Так, ч.6 передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зважаючи на те, що вироком Соснівського районного суду м.Черкаси від 16.04.2018 року встановлено факт вчинення [PERSON] неправомірних дій стосовно відповідача [PERSON] , в ході яких останньому було заподіяно матеріальну шкоду, і з вказаним обвинувачений погодився, визнавши свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, то суд вважає, що вирок суду в даному випадку має преюдиційне значення в даній справі і обставини, встановлені в ньому, доказуванню не підлягають. Верховний Суд України в постанові від 12.04.2017р. (справа № 6-487цс17), вказав, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно із положеннями частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення. Разом із тим, належних та достовірних доказів волевиявлення [PERSON] на укладення договору позики, а також отримання відповідачем грошових коштів до суду не надано. Відповідно до ч. 5 ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно зі ст. 2 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», відшкодування судових витрат не здійснюється.

Outcome: dismissed