Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , у якій на даний час зареєстровані: вона - власник, [PERSON] - її колишній чоловік, [PERSON] - дочка, [PERSON] - син і [PERSON] - невістка, яка з серпня 2016 року у квартирі не проживає, її речі у квартирі теж відсутні. Адреса фактичного місця проживання відповідача їй невідома. Оскільки [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належній їй на праві власності квартирі, вона відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право користування цим житлом. Реєстрація місця проживання [PERSON] у вказаній вище квартирі обмежує та порушує її права, як власника даного житлового приміщення. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному, просила суд позов задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 72 м2, житловою площею 40,9 м2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24 червня 2003 року та договором купівлі-продажу частини квартири від 02 грудня 2004 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 жовтня 2019 року, технічним паспортом на дану квартиру. У зазначеній квартирі, крім позивача, зареєстровані четверо осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою № 1-1/6136 від 27 березня 2019 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області. Із актів обстеження житлових умов від 04 квітня та 19 вересня 2019 року, складених депутатом Броварської міської ради Київської області Зінченком М.А. у присутності сусідів, видно, що відповідач [PERSON] у зазначеній вище квартирі не проживає із серпня 2016 року. Свідок [PERSON] , син позивача, у суді показав, що він зустрічався з [PERSON] , до серпня 2016 року вони проживали у належній його матері квартирі [ADDRESS] , після сварки між ними відповідач забрала свої речі та поїхала до своїх батьків. Після цього вони більше не зустрічалися, з того часу відповідач у квартирі його матері більше не з`являлася. Аналогічні показання надала у судовому засіданні й свідок [PERSON] , дочка позивача, яка підтвердила той факт, що з серпня 2016 року відповідач [PERSON] , дівчина її брата, у належній на праві власності їхній матері [PERSON] квартирі не проживає, її речі у квартирі теж відсутні. Згідно із відомостями, наданими Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області видно, що відповідач у цій справі [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , із 09 липня 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У ч. 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що той факт, що відповідач більше одного року без поважних причин не проживає у належній позивачу на праві приватної власності квартирі [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що [PERSON] втратила право користування цим жилим приміщенням, позов [PERSON] ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved