Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Послався на те, що працював в Житомирській філії підприємства з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Аматіл Україна Лімітед», правонаступником якого є Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед на посаді торгового представника оформлювача відділу продажу, а з 04 липня 1997 року на посаді торгового представника відділу продажу. Зазначає, що 21 серпня 1997 року під час виконання трудових обов'язків торгового представника підприємства потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої отримав виробничу травму. Згідно рішення медико-санітарної експертної комісії (МСЕК) 26 травня 1998 року [PERSON] була встановлена ступінь втрати професійної працездатності 60%, 2-га група інвалідності у зв'язку із травмою, отриманою 21 серпня 1997 року. [PERSON] посилається на те, що ПП «Кока-Кола Аматіл Україна ЛТД» не виконало розслідування нещасного випадку та склало Акт Н-1, що не відповідає вимогам Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, в установах та організаціях, затвердженого Постановою КМУ від 10.08.1993р. № 623, в результаті чого ПП «Кока-Кола Аматіл Україна ЛТД», а з часом й відповідач не визначали розмір втрати заробітку внаслідок каліцтва і не здійснювали їх виплати. Тільки на виконання рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03.06.2013 року у справі №2-2726/12 ПП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» склало Акт №01-13 від 08.08.2013 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, по якому третьою особою почались здійснюватись виплати. На підставі викладеного в позовній заяві, з урахуванням уточнених позовних вимог, закриття судом провадження по ряду позовних вимог, позивач [PERSON] просить стягнути на його користь з відповідача втрачений заробіток в сумі 15 266 грн. 97 коп., а також компенсацію за несвоєчасну виплату заробітку у сумі 28 096 грн. 05 коп. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Додав, що відповідачем була виплачена за весь час тільки одноразова допомога. Після складання нового Акту №01-13 від 08.08.2013 року форми Н-1 він почав одержувати виплати від ФССзНВП із 2011 року. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні пославшись на те, що право на відшкодування шкоди, про яку зазначає у своїх вимогах позивач виникає тільки в разі вини підприємства. Звертав увагу суду на той факт, що вини підприємства в отриманні виробничої травми [PERSON]. у 1997 році немає і відсутні будь-які документи, які б підтверджували протилежне. Окрім цього просив суд застосувати строки позовної давності, які були пропущені позивачем. Надав відповідні письмові заперечення (а.с. 85-91, 158-159). Представник прокуратури м. Житомир підтримав позовні вимоги, зазначивши, що підстав для застосування строків позовної давності з огляду на норми законодавства України, а також те, що про порушення відповідачем Закону України «Про охорону праці» позивачу стало відомо тільки у 2013 році, немає. Вказала, що факт отримання [PERSON]. травми на виробництві представник відповідача визнав у судовому засіданні по справі № 2-2726/12, яка слухалась у 2012-2013 роках Богунським районним судом м. Житомира. Представник Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Житомирі підтвердила в судовому засіданні, що виплати позивачу у зв'язку із отриманням виробничої травми проводяться із 2011 року на підставі Акту №01-13 від 08.08.2013 року, складеного на виконання рішення суду і даним актом підтверджується вина відповідача. Не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 01.07.2014 року по справі було закрито провадження щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди в частині позовних вимог [PERSON]. про стягнення із відповідача на свою користь 24 262 грн. 56 коп. одноразової допомоги та 100 000 грн. моральної шкоди. Суд, заслухавши пояснення сторін, прокурора та третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 21.04.1997 року на підставі наказу № 10-к був прийнятий на посаду торгового представника оформлювача відділу продаж житомирської філії підприємства з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Аматіл Україна Лімітед», правонаступником якого є «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», а наказом №22-к від 04 липня 1997 року був переведений на посаду торгового представника відділу продажу, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача, а також копіями наказів на підприємстві (а.с. 35, 126, 127). У грудні 1998 року [PERSON] був звільнений з роботи у відповідача у зв'язку із реорганізацією житомирської філії. Судом також встановлено, що 21.08.1997 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю позивача [PERSON] внаслідок якої останній під час виконання ним своїх обов'язків отримав виробничу травму. Факт отримання [PERSON]. 21.08.1997 року виробничої травми під час роботи торговим представником Житомирської філії «Кока-Кола Аматіл України ЛТД», правонаступником якого є Іноземне підприємство «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», встановлено рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.06.2013 року у справі №2-2726/12 за позовом [PERSON]. до Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Житомирі про встановлення факту отримання виробничої травми, визнання акту форми Н-1 від 21.08.1997 року дійсним, та зобов'язання скласти акт про нещасний випадок на виробництві у відповідності до нормативних вимог. Дане рішення набрало законної сили, а відтак з огляду на положення ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зазначеним вище рішенням у справі №2-2726/12 також було зобов'язано відповідачів скласти акт про нещасний випадок на виробництві у відповідності до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року № 1232 (а.с. 41). У зв'язку із отриманою виробничою травмою [PERSON]. за висновком МСЕК із 26.05.1998 року було визнано інвалідом 2 групи та визначено ступінь втрати професійної працездатності у 60% (а.с. 11), а з 10.12.2011 року позивачу була встановлена інвалідність 3-ї групи. Згідно Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (за текстом - Правила), та які діяли на час виникнення спірних правовідносин, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я). Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини. Доказом вини власника, як передбачено п.2 вказаних вище Правил, може бути, зокрема, акт про нещасний випадок на виробництві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти того, що отримання позивачем [PERSON]. травми внаслідок ДТП, що сталась 21.08.1997 року, пов'язане в причинно-наслідковому зв'язку із винними діями відповідача. В той же час з оглянутого судом Акту №01-13 від 08.08.2013 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом вбачається, що причинами нещасного випадку були як порушення правил дорожнього руху, так і недоліки під час навчання безпечним прийомам праці у тому числі відсутність проведення інструктажу (відсутні в архіві Журнали проведення інструктажів з охорони праці), відсутність проведення медичного обстеження. Також Актом від 2013 року було встановлено, що керівництво підприємства із 100% іноземним капіталом «Кока-Кола Аматіл Україна Лімітед» допустило порушення вимог законодавства про охорону праці, а саме не виконало розслідування нещасного випадку та склало Акт форми Н-1, що не відповідає вимогам діючого на той час Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, в установах та організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 за №623, а також були виявлені зазначені вище недоліки (а.с. 6-9). За змістом Акту розслідування нещасного випадку від 21.08.1997 року та Акту форми Н-1 про нещасний випадок від 21.08.1997 року нещасний випадок на виробництві стався внаслідок вини позивача (а.с. 107-111). Як вбачається із пояснень представника відповідача позивач 01.07.1998 року за власною заявою був переведений на посаду комірника у зв'язку з необхідністю переведення на полегшені умови праці, обумовлені наданням позивачеві другої групи інвалідності на підставі наказу №2656-2Н від 06.07.1998 року. Також відповідач зазначив, що ним були здійснені виплати позивачу [PERSON] у розмірі 6 349,52 грн. на підставі лікарняних листів (а.с. 117). Судом встановлено, що позивач у вересні 1998 році вже звертався до Богунського районного суду м.Житомира із позовом про стягнення із підприємства з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» 42 000 грн. одноразової допомоги та 20 000 грн. моральної шкоди, завданої каліцтвом у зв'язку із отриманою внаслідок ДТП травмою. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира провадження по даній справі було закрито у зв'язку із відмовою позивача від позову (а.с. 64-69). Підставою для відмови від позовних вимог, за словами представника відповідача, стала виплата підприємством позивачу [PERSON] 18 782 грн., однак підтверджуючих документів щодо цього і з чого складалась дана допомога суду надано не було. Згідно положень ст. 456 ЦК УРСР 1963 року у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток. Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтею 466 ЦК УРСР 1963 року передбачалось, що в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї в зв'язку з заподіянням каліцтва або іншого ушкодження здоров'я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи. Майже аналогічну норму містить ст. 1195 ЦК України 2004 року згідно якої юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Обов'язок власника відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, у повному розмірі втраченого заробітку передбачений також і ст. 11 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Пунктом 4 Правил передбачалось, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я (надалі - потерпілому) складається, у тому числі із виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності. При цьому утрачений заробіток або його частина відповідно до ступеня втрати професійної працездатності виплачується власником у повному розмірі, тобто без урахування розміру пенсії по інвалідності, а також незалежно від одержуваних потерпілим інших видів пенсій, заробітку (доходу) і стипендії з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності (п. 9, 38 Правил). Згідно з п. 43 Правил, якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці». Таким чином указана норма передбачає відповідальність власника не тільки за несвоєчасну виплату сум відшкодування шкоди, а й за несвоєчасне визначення цих сум. Правилами також передбачалось, що до створення Фонду соціального страхування від нещасних випадків і професійних захворювань виплата відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків здійснюється безпосередньо власником або уповноваженим ним органом. Такий Фонд був створений на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який згідно п.1 Перехідних положень Закону набрав чинності із 01 квітня 2001 року. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Такий порядок з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Виходячи з аналізу зазначених нормативних актів та змісту п. 43 Правил, в разі несвоєчасної виплати або несвоєчасного визначення сум відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, стягненню підлягає компенсація за втрату частини доходу у зв'язку із затримкою її виплати в порядку, передбаченому ст. 34 Закону України "Про оплату праці" і вказаним вище Положенням. З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати". З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року. При цьому п. 2 Порядку встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період. Тобто, своєчасно не виплачені суми відшкодування шкоди за період з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, підлягають компенсації на підставі Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, а з 1 січня 2001 року - на підставі Порядку від 21 лютого 2001 року № 159. При цьому зазначені нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку. Зазначена вище правова позиція була викладена колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в ухвалі від 29 грудня 2009 року в справі № 6-15695св11 та у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, а відтак з огляду на вимоги ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами нижчих інстанцій. Суд не погоджується із доводами відповідача про те, що оскільки до нього не звертався позивач із заявою про виплату втраченого заробітку, то це є підставою для відмови у позові. Як було передбачено п. 33 Правил така заява повинна була подаватись до підприємства, з вини якого заподіяна шкода. Натомість в судовому засіданні було встановлено, що Актом №1 про нещасний випадок від 21.08.1997 року була визначена вина виключно працівника [PERSON]. і жодних витрат та виплат внаслідок нещасного випадку «Кока Кола Аматіл Україна ЛТД» позивачу не призначало та не понесло, що підтверджується відомостями, зокрема у п. 6 Акту №1. Фактично ж вина підприємства була встановлена тільки Актом №01-13 від 08.08.2013 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, складений комісією відповідача та страховим експертом ВД ФССНВВ у м. Житомирі. Суд також не вбачає підстав для застосування строків позовної давності та відмови у зв'язку із цим у позові [PERSON] з огляду на наступне. Статтею 71 ЦК УРСР 1963 року встановлювався загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) в три роки. При цьому перебіг такого строку позовної давності, згідно ст. 76 ЦК УРСР 1963 року починався з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічне положення містить ч.1 ст.261 ЦК України 2004 року. Таким чином право на звернення до суду із позовом про відшкодування витрат передбачених, зокрема положеннями ст. 456 ЦК УРСР 1963 року, ст. 11 Закону України «Про охорону праці», ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та Правилами, виникає у позивача з моменту встановлення вини власника оскільки їх відшкодовує підприємство, відповідальне за шкоду. Як було зазначено вище, вина ПП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» була встановлена тільки у 2013 році та підтверджується Актом №01-13 від 08.08.2013 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. За встановлених у судовому засіданні обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON]. про стягнення із ПП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» суми втраченого заробітку та грошової компенсації, пов'язаної із його несвоєчасною виплатою, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що в рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди, зазначені строки їх виплати. При вирішенні питання щодо визначення суми відшкодування, яка підлягатиме стягненню із відповідача, суд приймає до уваги наданий [PERSON]. розрахунок, який міститься у Звіті про фактичні результати завдання з виконання погоджених процедур стосовно відповідності нарахування заробітку, втраченого внаслідок каліцтва в 1997p., застосовування індексації доходів та виплати компенсації за несвоєчасну виплату відшкодування вимогам законодавства України за період з 01.01.1998 р. по 31.12.1999 р. та доповненнях до нього, складених аудиторською фірмою «Стандарт» (а.с. 15-27, 149-153). Таким чином із відповідача на користь позивача підлягатиме стягненню втрачений заробіток з урахуванням індексації за період із 26.05.1998 по 01.07.2001 року в сумі 15 266 грн. 97 коп., а також компенсація втрати частини відшкодування шкоди у зв'язку із несвоєчасною виплатою за період із 26.05.1998 по 31.08.2014 року в сумі 28 096 грн. 05 коп. згідно розрахунку (доповнення до звіту, додаток №5 до звіту, а.с. 149-153). На підставі викладеного вище,

Outcome: approved