Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

01.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відокремленого структурного підрозділу ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітну за час затримки розрахунку. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.04.2007 року [PERSON] був прийнятий начальником бюро матеріальних нормативів відділу головного технолога в ТзОВ «Львівські автобусні заводи», 01.04.2011 року був переведений на відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду начальника бюро матеріальних нормативів відділу головного технолога та 10.12.2013 року був звільнений згідно п. 1 ст. 37 КЗпП України за згодою сторін. При звільнений розрахунок з [PERSON] проведено не було, тому він просить стягнути на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 24023 грн. 21 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 9549 грн. 66 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 47185 грн. 88 коп. Крім того, [PERSON] просить стягнути з Відокремленого структурного підрозділу ТзОВ «Львівські автобусні заводи» обов'язкові платежі в Пенсійний фонд України та за незаконне звільнення з роботи в період з дня подачі заяви до суду по день ухвалення рішення. Ухвалою від 23.03.2016 року первісного відповідача - Відокремлений структурний підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи», оскільки він не є юридичною особою, замінено на належного відповідача - ТзОВ «Львівські автобусні заводи». В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі. При цьому позивач посилається на те, що розмір заробітної плати він розрахував, виходячи з розміру тарифної ставки з оплати праці за його професією. Представник відповідача в судове засідання не з'явився за невідомих обставин. В судовому засіданні 06.05.2016 року представник відповідача просив надати можливість вивчити документи, які є на підприємстві та 08.07.2016 року надав заперечення, в яких позов не визнав та зазначив, що позовні вимоги позивачем не доведені. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 01.04.2007 року позивач прийнятий начальником бюро матеріальних нормативів відділу головного технолога в ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011 року позивач був переведений на відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду начальника бюро матеріальних нормативів відділу головного технолога. 10.12.2013 року позивача звільнено згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Тобто, позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. З пояснень позивача вбачається, що під час роботи заробітна плата виплачувалася в меншому розмірі, ніж передбачено законодавством, та в день звільнення заробітна плата з компенсацією за невикористану щорічну відпустку позивачу виплачена не була. Статтею 96 КЗпП України передбачено, що основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розмірі надбавок, доплат, премій встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій. Якщо колективний договір на підприємстві не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації. Конкретний розмір тарифних ставок (окладів) встановлюється власником або уповноваженим ним органом. За вимогами ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки. Випадків, коли така компенсація може не виплачуватися, діючи трудове законодавство не передбачає. З розрахунку, який зроблено позивачем, вбачається, що відповідач має перед позивачем заборгованість із заробітної плати в розмірі 24023 грн. 21 коп. та з компенсації за невикористану відпустку в розмірі 9549 грн. 66 коп. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зробленого позивачем розрахунку. Відповідачем також не надано доказів в підтвердження виплати позивачу всіх належних йому сум. Таким чином, відповідачем при звільненні позивача було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України щодо виплати належних йому сум, оскільки відповідачем не доведено належне виконання вимог вищезазначеної статті закону. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обов'язку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Доказів відсутності вини підприємства у розрахунку з позивачем відповідачем не надано. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Отже, позивач був звільнений 10.12.2013 року. Всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України заборгованість із заробітної плати та компенсація за невикористану відпустку виплачена не була. Відповідачем не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про відсутність заборгованості, а також відсутність вини підприємства у невиплаті позивачу належних їй сум в день звільнення. За таких обставин, на підставі ст. 117 КЗпП необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення за цим позовом. Середній заробіток обчислюється за положеннями п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Так, останніми повними місяцями роботи позивача були жовтень та листопад 2013 року. В жовтні позивачем відпрацьовано 23 календарних дні, в листопаді 2015 року - 21 робочий день. За жовтень 2013 року позивачу мали виплатити заробітну плату в розмірі 2003 грн. 76 коп., за листопад 2013 року - 1829 грн. 52 коп. Середньоденна заробітна плата позивачки перед звільненням складала 87 грн. 12 коп.: 2003,76 грн. + 1829,52 грн. = 3833,28 грн. 3833,28 грн. / 44 днів = 87,12 грн. З дня звільнення по день ухвалення рішення за цим позовом минуло 653 робочих дня. Тому середній заробіток по день розгляду позову складає 56880 грн. 36 коп. (653 дня х 87,12 грн. = 56880,36 грн.). Таким чином, на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за весь час до дня ухвалення рішення в розмірі 56880 грн. 36 коп. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача обов'язкових платежів до Пенсійного фонду України, суд виходить з того, що позивач просить стягнути ці платежі не на свою користь, а на користь держави. З такими позовними вимогами може виступати відповідний державний орган, а позивач не наділений повноваженнями звертатися до суду в інтересах держави. Позовну вимогу щодо стягнення за незаконне звільнення з роботи в період від подачі заяви до суду по день ухвалення рішення суд вважає неконкретною, невмотивованою та необґрунтованою. Позивач посилається на те, що його звільнення є незаконним. Беручи до уваги, що позивачем не було заявлено позовної вимоги про поновлення на роботі, або про визнання звільнення незаконним, суд не має підстав перевіряти законність звільнення. При цьому, ні до суду, ні до комісії з трудових спорів із заявою про визнання звільнення незаконним позивач не звертався. Таким чином, на день розгляду даного позову незаконність звільнення позивача в передбаченому законом порядку не встановлена, а даному судовому засіданні питання незаконності звільнення не розглядалося, оскільки не було заявлено відповідної позовної вимоги. Крім того, позивачем не зазначено, що саме має бути стягнуто з відповідача та не зазначено норми закону, яка передбачає таке стягнення. Тобто, обраний позивачем спосіб захисту, не передбачений законодавством. Також судом враховано, що за вимогами ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач посилається на те, що до теперішнього часу він не ознайомлений з наказом про звільнення. Проте, факт своєчасного отримання позивачем трудової книжки із записом про звільнення позивачем не оспорюється. Таким чином, строк звернення до суду почався з дня отримання трудової книжки, тобто з грудня 2013 року. З позовом [PERSON] звернувся 01.02.2016 року.Тобто, позивачем пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами щодо незаконного звільнення та стягнення будь-яких виплат, обумовлених таким звільненням. Діюче законодавство про працю передбачає можливість поновити цей строк в разі пропуску їх з поважних причин (ст. 234 КЗпП України). Проте, позивач не просить суд поновити строки звернення до суду, крім того, причину пропуску строку жодними обставинами не обумовив. Будь-яких підстав для поновлення строку звернення до суду позивачем не наведено та не доведено. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення вищезазначеної позовної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial