Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами, так 26.02.2007 між відповідачем [PERSON] комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» на даний час ПАТ «УкрСиббанк» та третьою особою [PERSON]М, укладено Договір про надання споживчого кредиту №11122209000, згідно умов якого [PERSON] зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 215000,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів не пізніше 23.02.2018 зі сплатою 8,99 % річних. В якості забезпечення Кредитного договору укладено Договір іпотеки від 26.02.2007 № 8121. Задля додаткового забезпечення Кредитного договору також укладено Договір поруки № 243126 від 16.06.2010 із позивачем [PERSON] На думку позивача вищевказаний Кредитний договір та Договір іпотеки порушують його права як поручителя та повинні бути визнанні недійсними, так як при укладенні спірного Кредитного договору банк не дотримав умов договору, встановлених вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», постановою Національного банку України від 10.05.2007 №168 та вимогами ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами». Так, заборгованість третьої особи [PERSON] перед Банком складає 74 775, 65 швейцарських франків, що станом на момент подачі позову становив 1 796 610,02 грн. Фактично залишок по Кредитному договору більш ніж в два рази перевищує суму кредиту на початок виникнення відносин між Банком та [PERSON] та вказує на значний дисбаланс між позикою та боргом. Крім того, кредитний договір є недійсним в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме заборона нечесної підприємницької практики в зв'язку з п. 2 ч. 1 будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. На це вказує, що під час укладення Кредитного договору банк приховав (чи/або замовчав) від позичальника повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо реальної процентної ставки та кінцевої сукупної вартості кредиту, вказавши в оспорюваному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. Також відповідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. На думку позивача, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Наявність у відповідача генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. г) ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». В договорі про надання споживчого кредиту в іноземній валюті Банком не попереджено третю особу про валютні ризики, чим не дотримано вимоги чинних на момент укладення спірного договору п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Крім того даний Договір містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку Позичальника, а саме: п. 7.2. у випадку нецільового використання кредиту Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 5 процентів; п .7.3. вимагати дострокового повернення кредиту та нарухування процентів, комісій; п 7.6. Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штрафу сумі 500 грн. за порушення зобов'язань; п 9.2. може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення. Несправедливими для споживача є також умови, які зазначені в [PERSON] про надання споживчого кредиту щодо зміни (підвищення відсоткової ставки, а також спосіб її зміні та наслідки, які наступають в разі відмови споживача від такого підвищення, а саме: 9.1.У випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником своїх зобов'язань за цим [PERSON], відшкодування заборгованості перед Банком за цим [PERSON] проводиться шляхом стягнення з порунителя/і гаранта (у разі їх наявності, чи шляхом звернення стягнення на заставлене майно, що є забезпеченням за даним [PERSON] та/або активи (кошти і майно) Позичальника на вибір Банку. 9.2.Відповідно до вимог статті 651 Цивільного кодексу України Сторони погодили, що протягом дії цього [PERSON] відповідно до умов п.1.3.1. [PERSON] може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої із наступних обставин, а саме: а) порушення Позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього [PERSON] та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за цим [PERSON]); б) погіршення фінансового стану Позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться Банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи, тощо, а також даних по виконанню Позичальником кредитної дисципліни, тобто, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов'язань, передбачених цим [PERSON]; в) та/або здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара СІІІА більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього [PERSON] чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами, "овернайт" НБУ з дати укладення цього [PERSON] чи останнього перегляду процентної ставки. Таким чином відсоткова ставка може бути змінена фактично в будь-який час та за будь-яких умов, оскільки формулювання умов п. 9.2 в договорі дають банку право застосувати ці умови на власний розсуд, що не відповідає принципам добросовісності та справедливості, встановленим Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливою умова встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Просить визнати недійсним Кредитний договір № 11122209000 від 26.02.2007 року між [PERSON] комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» на даний час ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] Визнати недійсним Договір іпотеки від 26.02.2007 № 8121. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити, пояснив, що єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня. Використання іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України. При здійсненні операцій за кредитним договором, іноземна валюта всупереч законодавству використовувалася сторонами у якості засобу платежу. Умови договору є несправедливими, нечесними відносно позичальника, а тому правочин, який суперечить законодавству є недійсним. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення, просив проводити судовий розгляд без їх участі, за результатами його розгляду відмовити у позові повністю. Представник третьої особи [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи, викладені в запереченні відповідача, приходить до висновків про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, судом визначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору у постанові від 08.06.2016 (справа № 6-330цс16). Так, визначення відповідного поняття закріплено в частині другій зазначеної статті. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Згідно з ч.3 ст.18 закону №1023-XII несправедливими є також умови договору про: 1) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця, виконавця, виробника або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем, виконавцем, виробником договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця, виконавця, виробника; 2) встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп.2, 3); 3) надання можливості продавцю, виконавцю, виробнику не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі його відмови укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника в звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4). За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього кодексу, а тому в даній справі про визнання правочину недійсним суд встановлював наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що 26.02.2007 між відповідачем [PERSON] комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» на даний час ПАТ «УкрСиббанк» та третьою особою [PERSON]М, укладено Договір про надання споживчого кредиту №11122209000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), згідно умов якого [PERSON] зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 215000,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів не пізніше 23.02.2018 зі сплатою 8,99 % річних. В якості забезпечення Кредитного договору укладено Договір іпотеки від 26.02.2007 № 8121. Задля додаткового забезпечення Кредитного договору також укладено Договір поруки № 243126 від 16.06.2010 із позивачем [PERSON] Суд не погоджується із доводами позивача з огляду на наступне. Доказів, що доводили б факт умисних дій, чи умисної бездіяльності банку із метою обману позичальника та, що доводили б заперечування, або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору позичальником, позивачем до суду не було надано. Судом прийнято до уваги, що перед підписанням Кредитного договору, Позичальником отримано Інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Ця обставина підтверджується підписом позичальника в оспорюваному кредитному договорі. Вказаний факт підтверджується пунктом 9.13 Кредитного договору, яким визначено, що підписання кредитного договору позичальником свідчить про те, що всі умови кредитного договору позичальнику цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Таким чином перед укладенням кредитного договору інформаційним листом АТ «УкрСиббанк» позичальнику було доведено інформацію про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредиту, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема, дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне майно у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті, права позичальника на податковий кредит, права на відшкодування державою частини сплачених процентів у молодої сім'ї, попередження про можливу зміну процентної ставки по кредиту, місце знаходження Банку та відділення банку звернувся позичальник, дані про дозволи та ліцензії банку з надання банківських послуг. З урахуванням дослідженого, твердження Позивача щодо відсутності попередження Позичальника про валютні ризики отриманого кредиту в іноземній валюті, про надання Позичальнику інформаційного листа згідно п. 2 ст. 11 Закону №1023-ХІІ не обґрунтовані. Крім того, згідно пункту 16 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 5 визначено, що обставина зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення кредитного договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане. Щодо законності надання Банком кредиту в іноземній валюті судом встановлено наступне. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Видача індивідуальних ліцензій здійснюється Національним банком України у порядку, встановленому Положенням про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженому Постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004. За таких обставин суд вважає, що надання кредитів в іноземній валюті на підставі отримання ліцензії та спеціального дозволу (генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій) є достатнім. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Згідно п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З наведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. А тому, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Таким чином суд встановив, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Крім того, перевіряючи доводи [PERSON], який не був стороною оспорюваного іпотечного договору, про необхідність визнання його недійсним, судом не встановлено, а позивачем не доведено, яке невизнане чи оспорюване цивільне право позивача було порушено під час його укладання. Суд, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що не встановлено наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови договору є несправедливими відповідно до приписів ст.18 закону №1023-XII, тому правові підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Outcome: dismissed