Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

У грудні 2018 року позивач, \~звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання правочину недійсним , а саме\~ просить суд постановити рішення, яким: - визнати недійсним з моменту укладення , договір купівлі продажу від 24.10.2018 року продавцем [PERSON] І.А., покупцю Богаченко П.ВА., магазину, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений 24.10.2018року приватним нотаріусом Роздільнянського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований в реєстрі №15500, за яким право власності на вказане нерухоме майно належить [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Панчошенко О.В. пояснили , що перебуваючи в шлюбі з [PERSON] позивач придбав за спільні кошти магазин в смт [ADDRESS] Лиманське Роздільнянського району Одеської області [ADDRESS] : смт.Лиманське БОС 145/1 загальною площею 43,68 м.кв. В подальшому шлюб відповідно до рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.02.2013 року був розірвано. 30.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] в його( позивача ) присутності та за його згоди наданої письмово було укладено попередній договір щодо купівля магазину в смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області за адресою : смт.Лиманське БОС 145/1 загальною площею 43,68 м.кв. В попередньому договорі було зазначено умови продажу вказаного магазину та умови на яких має бути укладено договор купівлі продажу, ціна , порядок розрахунків. . Ціна вартості магазину за яку повинно було продано магазин складала 10000 доларів США . 24.10.2018 року громадянка [PERSON] уклала угоду купівлі продажу магазину в смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області за адресою : смт.Лиманське БОС 145/1 загальною площею 43,68 м.кв. Прочитавши угоду , він не погодився з умовами продажу , вважає , що його права порушені , а тому звернувся до суду з вказаними вимогами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги визнала повністю , просила їх задовольнити. Свою думку та мотиви визнання позову не обґрунтувала. Просто визнала вимоги позову. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили , що всі угоди та дозволи на укладення попереднього договору та договору купівлі продажу магазину в смт [ADDRESS] Лиманське [ADDRESS] району Одеської області [ADDRESS] : смт.Лиманське БОС 145/1 загальною площею 43,68 м.кв. були дотримані , дозволи від позивача отримані, договори посвідчені нотаріально , жодних порушень (дій ) , які б свідчили про не добровільність укладених угод не було встановлено , розрахунок було проведено повністю , що підтверджується доказами про отримання коштів. Підстави для задоволення позову відсутні. Вимоги надумані , а тому просять відмовити в задоволенні вимог. В судовому засіданні приватний нотаріус Курако О.Л. пояснила , що вона дійсно посвідчила і попередній договор, і договір купівлі продажу магазину в [ADDRESS] .Лиманське БОС 145/1 загальною площею 43,68 м.кв. [PERSON] здійснювала укладення угод з письмового дозволу свого колишнього чоловіка , всі нюанси- умови узгоджені , укладення договору було добровільним , розрахунки були проведені до підписання договору купівлі продажу. Тобто своїм підписом [PERSON] засвідчила те , що кошти в повній вартості вона ( [PERSON] ) отримала , надала їй всі необхідні право установчі документи , оцінку вартості нерухомого майна. Сама процедура укладення договору купівлі продажу магазину в смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області за адресою : смт.Лиманське БОС 145/1 загальною площею 43,68 м.кв проводилась в присутності [PERSON] .. Тобто [PERSON] все бачив на власні очі , мав можливість проконтролювати хід укладення договорів , зауважень з його сторони не поступало. Суд вислухавши позивача , його представника [PERSON] , відповідачів , представника відповідача [PERSON] адвоката Чернегу В.М. , приватного нотаріуса Курако О.Л. , дослідивши докази в сукупності , визнавши їх допустимими та належними прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог. Свій висновок суд мотивує наступним. Судом встановлено : 30 липня 2018 року позивачем [PERSON] було надано дозвіл громадянці [PERSON] на продаж магазину в смт [ADDRESS] : смт.Лиманське БОС 145/1 загальною площею 43,68 м.кв з наданням права у разі необхідності додаткової угоди внести зміни та доповнення до договору купівлі продажу. ( А.с. 16 п. 1 заяви ). 30 липня 2018/ року між громадянкою [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір , визначено вартість за яку має відбутися продаж магазину в розмірі 265000 грн ( А.с. 23 п. 2.1.2.а) .Крім цього було в якості завдатку перераховано ( а фактично отримано громадянкою [PERSON] суму 132000 грн. ( А.с. 25 п.4.1 ) . Суд зазначає , що громадянкою [PERSON] від [PERSON] до підписання договору купівлі продажу від 24.10.2018 року було отримано кошти зазначені в попередньому договорі з урахуванням раніше отриманих. (А.с. 19 п. 3), що не заперечувала сама [PERSON] . Судом встановлено , що [PERSON] діяла в межах своїх та наданих [PERSON] повноважень ,( з наданням їй права у разі необхідності додаткової угоди внести зміни та доповнення до договору купівлі продажу. ( А.с. 16 п. 1 заяви ) , кошти отримала повністю. Судом встановлено , що [PERSON] повністю виконав всі умови договору купівлі продажу ( попередній договор ) , передав кошти повністю , тобто розрахувався. Сторони діяли у відповідності з чинним законодавством. Угоди посвідчені нотаріально. Відповідно до ст. ст. 7-12, ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до 76-79 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач [PERSON] повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. Крім того, виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») Самі по собі заперечення позивача [PERSON] проти того , що [PERSON] діяла без врахування його інтересів не може служити підставою для прийняття цього доказу до уваги. Аналізуючи зазначені норми права, застосовуючи вищеприведену практику Європейського з прав людини щодо критерію доведення «поза розумним сумнівом», з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд приймає до уваги докази надані відповідачем [PERSON] та його представником [PERSON] , натомість не бере до уваги доводи сторони позивача, мотивуючи свій висновок тим , що 30 липня 2018 року позивач [PERSON] письмово надав дозвіл громадянці [PERSON] на продаж магазину в смт [ADDRESS] Лиманське Роздільнянського району Одеської області за адресою : смт.Лиманське БОС 145/1 загальною площею 43,68 м.кв з правом у разі необхідності додаткової угоди внести зміни та доповнення до договору купівля продажу. ( А.с. 16 п. 1 заяви ). Тобто надав право [PERSON] діяти на власний розсуд. [PERSON] в судовому засіданні не заперечила ( жодного слова не сказала ) , що вона не отримала повний розрахунок , який було передбачено попереднім договором. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, особа може набувати право власності на всіх підставах, не заборонених законом. У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд в ході судового розгляду справи та у відповідності з п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі « Надточій проти Укераїни « та п.23. у справі « Гурепко проти України № 2 « сприяв кожній із сторін мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі та умовах , які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище , порівняно з опонентом . Суд заслухав пояснення всіх сторін , дослідив ретельно всі надані докази Проти закінчення\~з,ясування\~обставин \~та перевірки\~їх доказами\~сторони цивільного\~провадження не\~заперечували.. Отже судом на підставі всіх доказів досліджених в судовому засіданні встановлено , що вимоги [PERSON] є не законними, не обґрунтованими і таким , що не підлягають задоволенню в повному обсязі.\~ Документально підтверджено, що при подачі позову позивач сплатив судовий збір , який поверненню не підлягає.

Outcome: dismissed