Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

01\~грудня 2020\~року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В позові зазначила, що на праві власності їй належить житловий будинок [ADDRESS] . В зазначеному будинку зареєстровані відповідачка [PERSON] , як колишня співмешканка сина, та її малолітні діти [PERSON] , 2008 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, які з вересня 2019 року в ньому не проживають, оскільки проживають у іншому будинку по [ADDRESS] . Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідачів у будинку позбавляє у повній мірі користуватися наданими їй правами, зокрема розпорядитися вказаним будинком, позивачка просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком. Ухвалою суду від 30 грудня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено Березнегуватську районну державну адміністрацію, як орган опіки та піклування. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Пояснила, що придбала вказаний будинок для проживання у ньому сина з сім`єю. Відповідачка є колишньою співмешканкою сина, яка зареєструвалася у будинку зі своєю донькою, оскільки сумісно проживала з сином. У 2014 році у них народився син [PERSON] , якого також було зареєстровано у вказаному будинку. Вона з відповідачами не проживала, оскільки разом з чоловіком проживає в іншому будинку. У 2019 році, після припинення спільного проживання з сином, відповідачка з дітьми переїхала проживати до іншого будинку, оскільки стала проживати з іншим чоловіком, однак з реєстрації не знімається. Вона бажає подарувати вказаний будинок іншому сину, оскільки на даний час він там проживає з сім`єю, однак не має можливості цього зробити, оскільки там зареєстровані відповідачі. Син бажає зареєструвати місце проживання відповідача [PERSON] як дитини за місцем свого проживання в іншій квартирі, однак відповідачка проти цього заперечує, що унеможливлює змінити його реєстрацію. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивачки, пояснила, що майже 8 років проживала у будинку позивачки разом з її сином та зареєструвалася у ньому з дітьми лише на її прохання. У 2019 році син позивачки поїхав на заробітки до Польщі та повідомив, що не бажає з нею разом у подальшому проживати. По його приїзду вона з дітьми виселилася до іншого будинку, оскільки співмешканець її прогнав. На даний час вона не бажає проживати у будинку позивачки, оскільки проживає в іншому будинку, однак з реєстрації зніматися не бажає через відсутність власного житла та можливості зареєструватися у ньому. У будинку батьків, де вона була зареєстрована раніше, зареєструватися не може, оскільки проти цього заперечує її сестра. Аналогічні пояснення відповідачка зазначила і у відзиві на позовну заяву, який направила до суду 11 січня 2021 року. Представник третьої особи в судове засідання направив письмові пояснення, в яких проти визнання [PERSON] , 2008 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, такими, що втратили право користування житловим будинком заперечував, при вирішенні спору просив врахувати інтереси малолітніх дітей, а розгляд справи просив провести у його відсутність. Вислухавши пояснення\~осіб,\~які беруть\~участь у\~справі,\~дослідивши матеріали\~справи та\~наявні у\~ній докази,\~суд доходить\~наступного. Позивачка є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області 02 жовтня 2015 року, реєстровий номер 546, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 44989430 від 02 жовтня 2015 року та вказаний договір купівлі-продажу (а.с.5-7, 15-16). З довідки виданої виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області № 1237 від 27 липня 2020 року та копії будинкової книги слідує, що у вказаному будинку по [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] , 1987 року народження, [PERSON] , 2008 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження (а.с.8, 10-14). Згідно акту обстеження місця проживання, складеного депутатом Березнегуватської селищної ради Миколаївської області по виборчому округу № 4 Татаровою І.М. від 27 липня 2020 року, відповідачі зареєстровані у вказаному будинку за вищевказаною адресою, але в ньому не проживають з вересня 2019 року (а.с.9). Позивачка зареєстрована та проживає у іншому будинку по [ADDRESS] та разом з відповідачами у будинку по [ADDRESS] не проживала та не була зареєстрована. Вказане підтверджується копією паспорту позивачки та не заперечується сторонами у справі (а.с.4). Відповідачі порушують право позивачки на розпорядження своїм майном, оскільки не знялися з реєстрації як такі, що не проживають і не користуються житловим будинком. У відповідності до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Відповідно до ст.41 Конституції України,\~кожен має\~право володіти,\~користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Статтею 47\~Конституції Українизакріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом\~Українита Житловим кодексом\~УкраїнськоїРСР. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст.391\~ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Статтею 383\~ЦК Українита ст.150\~ЖК Української\~РСРпередбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 71, статті 72\~ЖКУРСРпри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу Української РСР), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст.150, 156 ЖК УРСР, громадяни,\~які мають\~у приватній\~власності будинок\~(частину\~будинку),\~квартиру користуються\~ним для\~особистого проживання\~і проживання\~членів їх\~сімей і\~мають право\~розпоряджатися цією\~власністю на\~свій розсуд:\~продавати,\~дарувати,\~заповідати,\~здавати в\~оренду,\~обмінювати,\~закладати,\~укладати інші\~не заборонені\~законом угоди.\~Члени сім`ї\~власника житлового\~будинку (квартири),\~які проживають\~разом з\~ним у\~будинку (квартирі),\~що йому\~належить,\~користуються жилим\~приміщенням нарівні\~з власником\~будинку (квартири),\~якщо при\~їх вселенні\~не було\~іншої угоди\~про порядок\~користування цим\~приміщенням.\~До членів\~сім`ї\~власника належать\~особи зазначенні\~в ч.2 ст.64 ЖК УРСР, а саме дружина, чоловік, їх діти, батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Суд не приймає до уваги доводи відповідачки [PERSON] та покази свідка [PERSON] стосовно примусового позбавлення відповідачки та її дітей користування будинком позивачки у вересні 2019 року, оскільки вони спростовуються показами свідка [PERSON] , який є колишнім співмешканцем відповідачки, який в судовому засіданні показав, що не проганяв відповідачку з будинку, а лише запропонував їй його покинути, оскільки у неї були відносини з іншим чоловіком, на що вона погодилася. Вказане узгоджується з позицією самої відповідачки, яка в судовому засіданні вказувала, ще не бажає проживати в будинку позивачки, а хоче лише там бути зареєстрованою разом з дітьми через відсутність іншого місця реєстрації. Крім того із заявою до правоохоронних органів про примусове позбавлення її права користування будинком та з позовом до суду про вселення до будинку відповідачка [PERSON] не зверталася. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка та її малолітні діти більше року не проживають у житловому будинку позивачки, не є колишніми членами її сім`ї, оскільки не проживали разом з нею та спільного господарства не вели, не надали доказів наявності поважних причин, які перешкоджали б їм користуватися ним, позивачка бажає розпорядитися будинком, який належить їй на праві власності, однак не має можливості цього зробити через реєстрацію у ньому відповідачів, суд приходить до висновку, що відповідачі можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим будинком, у зв`язку з чим, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд покладає на відповідачку обов`язок по відшкодуванню позивачці витрат на оплату судового збору, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] є малолітніми.

Outcome: approved