Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

02.03.2018 року [PERSON] звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з цивільним позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], в якому просить усунути перешкоди [PERSON] у користуванні будинком, що розташований за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Наварія по вул. В. Стефаника, № 28, шляхом визнання [PERSON], такою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком та виселити. Свої вимоги мотивує тим, що 07 лютого 2018 року між [PERSON] і [PERSON] від імені та за дорученням якої діяв [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за № 104, що розташований за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Наварія, вул. В.Стефаника, 28. Договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] На момент укладення договору купівлі-продажу в будинку за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Наварія, вул. В.Стефаника, 28, зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON]. 10 лютого 2018 року представник позивача [PERSON] разом з продавцем [PERSON] прибули до придбаного будинку, з метою передачі майна та вступу в володіння будинком, а також попередження зареєстрованої, за вказаною адресою особи [PERSON] про зміну власника будинку та проханням про її зняття з реєстрації місця проживання та звільнення займаного нею приміщення. [PERSON] та [PERSON] було проведено огляд прибудинкової території, підвалу, гаража та першого поверху будинку. Другий поверх [PERSON] оглянути не дала та після повідомлення їй (усного та письмового) про необхідність виселення та вимоги про зняття з місця реєстрації проживання, вигнала [PERSON] з будинку. В подальшому було скеровану письмову вимогу щодо зняття з місця реєстрації, яку [PERSON] отримала 14.02.2018р. 21.02.2018 року [PERSON]Б, було повторна спроба прийняти у продавця у фактичне користування, однак [PERSON] в категоричні формі відмовилась звільнити приміщення будинку. За таких обставин, позивачу, як законному власнику будинку чиняться перешкоди у користуванні її власністю. 04.09.2018 року позивача [PERSON] звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області від 07.02.2018 року, зареєстрований приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу за № 104, як такий, що є фіктивний без наміру створення правових наслідків; визнати недійсним договір від 07.02.2018 року купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий № 6423610100:02:002:0359, що знаходиться за адресою Львівська область, Пустомитівский район, с. Наварія, вул. Стефаника, 28, зареєстрований приватним нотаріусом Пустомитівскього районного нотаріального округу за № 105, як такий, що є фіктивний без наміру створення правових наслідків. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.01.1973 року до 26.12.1986 року. Після розірвання шлюбу і до реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], вони продовжували проживати однією сімєю. Позивач зазначає, що за час перебування у шлюбі, вони спільними зусиллями та коштами провели будівництво будинку № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області, а за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, провели реконструкцію вказаного будинку. [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON] у 2009 році, неодноразово намагався виселити позивача з будинку, що стверджується судовими рішенням. 14.02.2018 року позивач від представника [PERSON] отримала вимогу про виселення та зняття з реєстрації з будинку, у звязку із зміною власника житлового будинку. В подальшому позивачу стало відомо, що 07.02.2018 року [PERSON] та [PERSON] в особі представника [PERSON]Б, уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області, за ціною 1740220, 00 грн., разом із земельною ділянкою, розташованою під будинком за ціною 334778, 00 грн. Позивач вважає, що укладений договір купівлі-продажу, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовленими такими правочинами, оскільки дійсна їх мета укладення, задля виселення та зняття з реєстрації за вказаною адресою колишньої дружини [PERSON]І,, яка продовжує проживати у будинку. А тому правочину у відповідності до вимог ст.. 234 ЦК України, є фіктивним з наступних підстав : обумовлена у договорі вартість житлового будинку, є умисно заниженою та не відповідає ринковій вартості вказаного майна; [PERSON] не передавала плату за майно [PERSON], оскільки не володіла необхідною сумою грошей; [PERSON] являється сусідкою дружини [PERSON] [PERSON]; [PERSON] продовжує виконувати обовязки власника будинку, утримує вказаний будинок, не звільнивши його від власних речей та вселив на теперішній час у житловий будинок орендарів. Таким чином, фактично уклавши договір купівлі-продажу, ще у лютому [PERSON] так і не вступила у володіння будинком; не переоформила на своє імя особові рахунки по утриманні комунальних послуг, а тому насправді немала наміру отримати будинок у власність. На підставі наведеного просить позовні вимоги задоволити. 21.03.2018 року провадження у справі № 450/596/18 за позовом [PERSON] поданого в інтересах [PERSON] до [PERSON], Пустомитівський районний сектор Державної міграційної служби у Львівській області про усунення перешкод в користуванні будинком та зняття з реєстрації місця проживання, відкрито. 05.09.2018 року провадження у справі № 450/2796/18 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відкрито. 12.10.2019 року цивільну справу № 450/2796/18 та цивільну справу № 450/596/18 обєднано в одне провадження та присвоєно справі № 450/596/18. 19.10.2018 року відзив [PERSON] на позовну заяву; 16.11.2018 року справи призначені до судового розгляду. 11.02.2019 року провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] поданої в інтересах [PERSON] до [PERSON], Пустомитівський районний сектор Державної міграційної служби у Львівській області про усунення перешкод в користуванні будинком та зняття з реєстрації місця проживання, в частині позовних вимог про зобовязання Пустомитівський районний сектор Державної міграційної служби у Львівській області зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] закрито. В судове засідання позивач та відповідач [PERSON] не зявилась, однак зявився її представник [PERSON], заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив такі задоволити з підстав викладених в позовній заяві. Щодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечив, просив в задоволенні таких відмовити з підстав зазначених у письмовому відзиві. В судове засідання відповідач та позивач [PERSON] не зявилась, однак зявився її представник [PERSON], який позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив такі задоволити з підстав викладених в позовній заяві, а щодо позовних вимог [PERSON] заперечив, просив у задоволенні таких відмовити. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, однак подав на адресу суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, оскільки є рішення суду, яким встановлено, що спірне майно являється його особистою власністю. Третя особа приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення представників, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягаю до задоволення, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113215539 від 07.02.2018 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області. Судом встановлено, що у будинку № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що стверджуються Довідкою № 528 від 21.02.2018 року, що видана виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради. [PERSON] не перебуває у родинних відносинах із власником житлового будинку, не є членами її сімї в розумінні ст. 3 СК України ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України. Судом встановлено, що [PERSON] фактично проживає у зазначеному вище будинку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає, оскільки така сторонами визнана. [PERSON] із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Сторонами суду не представлено та судом не здобуто доказів того, що існує правова підстава для проживання [PERSON] у зазначеному вище житловому будинку. В силу вимог ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, власник має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відтак, право на проживання осіб у житловому приміщенні є похідним від волі власника житлового приміщення. Законом визначено принцип непорушності права власності і в тому випадку коли таке не повязане з правомочністю, щодо володіння майном, так: Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право осіб користуватися житлом існує лише за наявності на це волі власника. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Із зазначеного слідує, що [PERSON] вправі усунути порушення свого права власності, яке повязане із позбавленням можливості володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також, судом встановлено, що [PERSON] володіє на праві власності житловим будинком № 63 в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області; квартирою № 91 в будинку № 117 по вул. Кульпарківській в м. Львові, що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого № 113512903 від 09.02.2018 року. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що [PERSON], слід виселити без надання іншого житлового приміщення та визнати такою, що втратила право користування житловим будинком, № 28 по вул. В. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області. Щодо позовних вимог [PERSON], слід зазначити наступне : [PERSON] ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 07.02.2018 року [PERSON] (продавець) та [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі продажу житлового будинку № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 104. 07.02.2018 року [PERSON] (продавець) та [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0, 0812 га, яка розташована в с. Наварія по вул. Стефаника, 28, Пустомитівського району, Львівської області, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 4623610100:02:002:0359, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 105. Судом встановлено, що сторонами вищевказаних договорів, є [PERSON] (продавець) та [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] (покупець). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 13 ЦПК України йдеться про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, законодавець визначив, що право на звернення до суду за захистом своїх прав має та особа, права якої було порушено і яка є учасником спірних матеріальних правовідносин або кому Законом надане право на звернення до суду в інтересах інших осіб. Всупереч вимогам статті 81 ЦПК України позивачем [PERSON] не надано належних доказів про порушення її прав, у звязку із укладенням 07.02.2018 року [PERSON] (продавець) та [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] (покупець) договорів купівлі продажу житлового будинку № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області та земельної ділянки площею 0, 0812 га, яка розташована в с. Наварія по вул. Стефаника, 28, Пустомитівського району, Львівської області, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 4623610100:02:002:0359, посвідчених приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі N 6-78цс13 (Постанова N 6-78цс13); постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі N 6-806цс16 (Постанова N 6-806цс16). Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду № 405/20/15-ц від 05.04.2018 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не було доведено в судовому засіданні, що порушені її права, оскільки оскаржувані договори були укладені між [PERSON] та [PERSON] і ними такі не оспорюються. Відповідно до положень ст.\~204\~Цивільного кодексу\~України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. [PERSON], посилається, як на правову підставу для визнання недійсним правочинів, на положення ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України. Відповідно до статі 234\~Цивільного кодексу\~України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», для визнання правочинну фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до статті 328\~Цивільного кодексу\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. [PERSON] положень ст.\~334\~Цивільного кодексу\~України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна. Верховним Судом України винесено постанову від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, предметом якої був спір про визнання договору недійсним, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на квартиру, де роз'яснено, що правочин не може бути визнаний фіктивним, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти результату. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Виходячи зі змісту ст.78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а враховуючи положення\~\~ст. 218 Цивільного кодексу України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях осіб. Відповідно до ст.\~81\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Покликання [PERSON], як на одну з підстав того, що вищевказані договори купівлі продажу є фіктивними, оскільки сторонами не вчинено дій на виконання умов договору, а саме те, що [PERSON] продовжує проживати у житловому будинку № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області, спростовується будинковою книгою, згідно якої останній 06.03.2018 року знятий з реєстрації місця проживання у житловому будинку, який ним був відчужений [PERSON]. Зважаючи на викладене, з урахуванням положень ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договорів купівлі продажу від 07.02.2018 щодо відчуження житлового будинку № 28 по вул. Стефаника в с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області та земельної ділянки площею 0, 0812 га, яка розташована в с. Наварія по вул. Стефаника, 28, Пустомитівського району, Львівської області, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 4623610100:02:002:0359, нотаріально посвідчених приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], з підстав, передбачених ст. 234 Цивільного кодексу України, оскільки [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які мали довести умисел сторін правочину на укладання даного виду правочину. За таких обставин та з врахуванням фактичних обставин справи, предмету та підстав позову, визначених норм матеріального та процесуального права, що врегульовують правовідносини між сторонами по справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договорів купівлі-продажу. На підставі наведеного та

Outcome: approved