Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом до відповідача /третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ренійська районна державна нотаріальна контора/ про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] - мати позивача. [INFO] померла [PERSON] - бабуся позивача. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № 68 від 14 березня 1997 року. За час життя [PERSON] заповідального розпорядження не залишила, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Після смерті спадкодавця [PERSON] до кола спадкоємців першої черги входили: [PERSON] (вдовець), відповідач (син спадкодавця) та позивач (онучка спадкодавця), відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК Української РСР, після смерті [PERSON] (донька спадкодавця). Інші спадкоємці першої черги відсутні. [PERSON] прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном (ст.ст. 548, 549 ЦК Української РСР ), а позивач, відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК Української РСР. Відповідач ніяких дій, які б свідчили про прийняття спадщини не здійснював, з заявою про продовження строку на прийняття спадщини не звертався. Таким чином [PERSON] та позивач успадкували по 1/6 частині (кожному) квартири [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № 68 від 14 березня 1997 року, та 1/6 частина вищевказаної квартири, яка успадкована ним після смерті [PERSON] . За час життя [PERSON] заповідального розпорядження не залишив, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги спадкового майна [PERSON] є відповідач (син спадкодавця) та позивач (онучка) за правом представлення ( ч. 1 ст. 1266 ЦК України). У встановлений законом строк сторони звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . З врахуванням вищевикладених доводів та того, що за відповідачем на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 492, видане Ренійською районною державною нотаріальною конторою 13 квітня 2017 року, визнано право власності на 2/3 частки вищезазначеного спадкового майна, представник позивача звернулась до суду з позовом за захистом порушених, невизнаних та оспорюваних прав позивача. Позивач у судове засідання не з`явилась, сповіщалась належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник позивача - адвокат Златі Н.С. з`явилась до судового засідання, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач з`явився до судового засідання, заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що він не оспорює приватизацію квартири. Після смерті матері [PERSON] до нотаріальної контори не звертався, від спадщини яка відкрилась після смерті матері не відмовлявся. Представник відповідача - адвокат Урум А.Д. з`явився до судового засідання, заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що вважає обґрунтованим видачу відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення з`явившихся осіб, дійшов наступних висновків. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON] - мати позивача. [INFO] померла [PERSON] - бабуся позивача, після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № 68 від 14 березня 1997 року. Інша частина зазначеної квартири належить [PERSON] та позивачу по 1/3 частині кожному. За час життя [PERSON] заповідального розпорядження не залишила, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Оскільки спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, зазначені правовідносини регулюються вимогами чинного на той час ЦК Української РСР. Після смерті спадкодавця [PERSON] до кола спадкоємців першої черги входили: [PERSON] (вдовець), відповідач (син спадкодавця) та позивач (онучка спадкодавця) - відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК Української РСР, після смерті [PERSON] (донька спадкодавця). Інші спадкоємці першої черги відсутні. Частиною 2 статті 529 ЦК Української РСР, передбачено, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. [PERSON] прийняв спадщину яка відкрилась після смерті [PERSON] фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину , якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідач ніяких дій, які б свідчили про прийняття спадщини не здійснював, з заявою про продовження строку на прийняття спадщини не звертався. Таким чином [PERSON] та позивач успадкували по 1/6 частині (кожному) квартири [ADDRESS] , однак належним чином не оформили свої спадкові права. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № 68 від 14 березня 1997 року, та 1/6 частина вищевказаної квартири, яка успадкована ним після смерті [PERSON] . За час життя [PERSON] заповідального розпорядження не залишив, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги спадкового майна [PERSON] є відповідач (син спадкодавця) та позивач (онучка), відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення). У встановлений законом строк сторони звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що підтверджується заявою наданою представником третьої особи від 13 серпня 2016 року № 419, яка долучена до спадкової справи № 216/2016. Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця отримати майно після смерті спадкодавця. Тобто сторони, в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, підтвердили своїми діями бажання прийняти спадщину яка відкрилась після смерті [PERSON] , оскільки їх воля як спадкоємців за законом, була виражена у діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. В подальшому, відповідно до вимог чинного законодавства, позивач звернулась до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 21 жовтня 2017 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивачем також було з`ясовано, що відповідачу, на підставі поданої до нотаріальної контори заяви від 13 квітня 2017 року № 184, яка долучена до спадкової справи № 216/2016, видане свідоцтво № 492 про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке відкрилось після смерті [PERSON] , яке складає 2/3 часток оспорюваної частини спадщини. Згідно ч. 2 ст. 1297 ЦК України, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, що передбачено ч.1 ст. 1301 ЦК України. Порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна регламентується ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановленні повноваження суб`єктів державної реєстрації прав, зокрема, проведення державної реєстрації прав. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Суд також звертає свою увагу, що за витребуваними матеріалами спадкової справи № 216/2016, відкритої після смерті [PERSON] , встановлено два звернення до нотаріальної контори із заявою сторін про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] від 13 серпня 2016 року та заявою відповідача від 13 квітня 2017 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, з аналізу яких не встановлено відмови позивача як спадкоємця від прийняття спадщини. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід зазначити, що сторонами по справі та їх представниками клопотань про виклик свідків не заявлено, а наявні у справі протоколи опиту осіб за їх згодою від 23 січня 2018 року та 01 лютого 2018 року не можуть бути взяті судом до уваги, так як вони одержані з порушенням ст.ст. 90, 91 ЦПК України. У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з урахуванням повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та дослідженні доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивачем та її представником у позові та під час розгляду справи не заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладення цих витрат на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved