Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

01 лютого 2018 року [PERSON] звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , про вселення та виділення у користування квартири. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] на підставі договору дарування належить 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідачам 1/6 частка на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.09.2016. Після отримання вищевказаного рішення суду відповідачі закрити квартиру на свій ключ, та не дають позивачу користуватися житлом, чим порушують її право власності на квартиру. Позивач, представник позивача [PERSON] , які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, не використали наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, у судове засідання не з`явилися, просили розглянути справу у їх відсутності, про що надали письмову заяву, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були сповіщені належним чином. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, а позивач та представник позивача не заперечували проти заочного розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. [PERSON] на праві приватної власності належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування частки квартири від 20.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ставніченко О.П. (а.с.6-7). Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.09.2016, яке набрало законної сили 07.10.2016, визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє її законний представник [PERSON] , право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] (а.с.10-11). Вимогами ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім`ї. Крім того, ст. 150 ЖК України передбачено, що власник майна має право користуватися квартирою для особистого проживання і проживання членів його родини, а також має право розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом: у тому числі продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди. Судом достовірно встановлено, що позивачу разом з відповідачами належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , у праві користування якої позивач позбавлена права, шляхом встановлення обмежень відповідачами, а саме: заміни вхідних замків та обмеження доступу до житла. Нормою статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача в частині вселення у спірну квартиру, які в ході слухання справи знайшли підтвердження належними та допустимими доказами. Разом з тим, враховуючи те, що позивачем не доведено вимоги в частині виділення їй у особисте користування для проживання кімнату «6» житловою площею 17,4 кв.м з балконом І-10 площею 0,9 кв.м, кімнату «7» житловою площею 10,3 кв.м, а відповідачам [PERSON] та [PERSON] - кімнату «5» площею 17,2 кв.м, залишивши у спільному користуванні усім співвласникам вказаної квартири коридор «1» площею 5,6 кв.м, кладову «8» площею 1,2 кв.м., туалет «2» площею 1,1 кв.м, ванну «3» площею 2,1 кв.м, кухню «4» площею 5,8 кв.м., тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 680 грн., який відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial