Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

У червні 2019 р. позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд припинити право користування відповідачем квартирою за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідача з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідач був зареєстрований та вселився в зазначену квартиру як член сім`ї позивача. При цьому, повідомляє, що зазначена квартира належить позивачу на праві особистої приватної власності. З 2007 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Позивач наголошує, що відповідачем створюються різні перешкоди в користуванні квартирою, вчиняє насильство відносно позивача, зазначає, що вона неодноразово зверталась до органів поліції, а відносно відповідача складався адміністративний протокол, було прийнято судове рішення про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності на підставі ст. 173-2 КУпАП. Позивач зазначає про випадок, коли відповідач вчинив сварку, бив позивача, після чого з`явився в нетверезому стані, що призвело до того, що позивач почала боятись за своє життя та здоров`я. Договору найму між сторонами не укладалось, квартира є однокімнатною, в квартирі проживає позивач разом з донькою. Також позивач зазначає, що відповідачем було збудовано ошатний будинок за адресою: [ADDRESS] . відповідач створює перешкоди в користуванні квартирою, з приводу чого позивач була змушена звернутися до органів поліції. Позивач направляла відповідачу письмову вимогу, з пропозицією протягом 3 місяців звільнити квартиру, виселитись та знятись з реєстраційного обліку, проте, відповідач будь-яких дій щодо виселення з квартири в добровільному порядку не вчиняє, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду. Просить припинити право користування відповідачем квартирою за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідача з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, справу просила розглядати в порядку спрощеного провадження. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2019 р., справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. В подальшому, до суду надійшло клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи відеозапису телевізійного сюжету, в якому відповідач освідчився в коханні іншій жінці. Також, до клопотання було додано заяву позивача про вчинення відповідачем кримінального правопорушення. Також представник позивача просив приєднати до справи відповідь від правоохоронних органів на адвокатський запит представника позивача, а також, копії направлення зазначеної відповіді відповідачу. Окрім того, до суду надійшли відзив відповідача на позовну заяву та заперечення на клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи доказів. У відзиві відповідач зазначає, що обставини повідомлені позивачем є надуманими та такими, що не підтверджені жодними доказами. Відповідач повідомляє, що випадково дізнався під час ознайомлення в суді з матеріалами позовної заяви про наявність заяви до органів поліції, після чого, звернувся до Святошинського УП ГУНП у м. Києві з заявою про наклеп за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину. Зазначає, що ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності та не піднімав руку на позивача, травми позивача, про які йде мова в довідці з травмпункту, не мають до нього жодного відношення, звертає увагу на відсутність доказів щодо вчинення відповідачем відносно позивача психологічного насильства, зазначає про відсутність доказів факту припинення шлюбних відносин між сторонами з 2007 року, та про намагання виконувати зобов`язання по аліментам належним чином, дбайливе ставлення до неповнолітньої доньки, а також про непов`язаність виконання аліментних зобов`язань з позовними вимогами. Також відповідач зазначає, що не створює позивачу перешкоди в користуванні квартирою, а також, що він не брав безпосередню участь при судовому розгляді адміністративного протоколу, намагався оскаржити вказану постанову суду в апеляційному порядку, проте йому було відмовлено в поновленні строків апеляційного оскарження. Вважає вказану постанову таку, що винесена з порушенням норм чинного законодавства та просить застосувати положення ч. 5 ст. 82 ЦПК України. Відповідач наголошує, що з 22.04.1997 проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується позивачем, регулярно сплачує комунальні платежі, іншого житла у нього немає, звертає увагу на відсутність жодних доказів щодо проживання відповідача в будинку за адресою: [ADDRESS] , письмової вимоги про виселення не отримував, з позовними вимогами категорично не погоджується, оскільки утримував самостійно свою сім`ю протягом 20-ти років, а тепер може бути виселеним. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, при цьому, просить не приймати до розгляду докази, долучені за клопотанням позивача, оскільки докази подані не у строки, визначені законом, їх копії не були надані відповідачу, як того вимагають норми закону. На вказаний відзив, позивачем було подано відповідь, в якій вона повідомила, що будинку за адресою: [ADDRESS] , площею близько 100 кв.м. оформлений на матір відповідача і він має там можливість проживати, зазначає про наявність довіреностей від матері відповідача на володіння, користування та розпорядження належними їй земельними ділянками. При цьому, наголошує, що надані докази часткової сплати комунальних платежів були обов`язком відповідача нести витрати за спожиті комунальні послуги аз період його проживання в квартирі. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.09.2019, з урахуванням інформації, викладеної у відзиві на позовну заяву та у відповіді на відзив, враховуючи необхідність надання сторонами пояснень по справі, було продовжено розгляд у спрощеному провадженні з викликом сторін. В судовому засіданні позивач повідомила, що квартира належить їй на праві приватної власності, підтвердила, що в квартирі знаходяться речі відповідача, зазначила про те, що не претендує на ці речі і у будь-який момент готова віддати їх відповідачу на його вимогу. Повідомила, що наразі, її з відповідачем нічого не пов`язує, водночас, зазначила про чисельні випадки порушення її прав та погроз з боку відповідача, якого вона досі боїться з огляду на ті ситуації, які складались за час їх спільного життя, просила позов задовольнити. Представник позивача позов просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача проти позовних вимог заперечувала, зазначила про відсутність належних та допустимих доказів, підтверджуючих підстави зазначеного позову, наголошувала на недоведеності позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе розглянути цивільну справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право власності було набуто нею на підставі договору купівлі продажу нерухомості від 28.02.1995 року (а.с. 10). Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). [PERSON] на момент розгляду справи зареєстрований за адресою: [ADDRESS] за наданими суду відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА (а.с.25). У власності відповідача станом на 04.03.2019 нерухомість відсутня (а.с. 86-88). Також, відповідачем на підтвердження сплати комунальних платежів надано копії квитанцій (а.с. 89-97). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва, актовий запис № 374 - з 18.05.1996. Під час шлюбу, у сторін народились дві доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2018 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано, позивачу [PERSON] Відновлено дошлюбне прізвище " [PERSON] ". Рішення набрало законної сили 20.06.2018 (а.с.12). Згідно з заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.06.2017, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. З [PERSON] на користь [PERSON] було стягнено аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в сумі 5000 грн., щомісячно починаючи з 23.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 20.12.2017(а.с. 13-14). З даними довідки розрахунку, наданої позивачем заборгованості від 14.05.2019, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 14.05.2019 складала 83 765, 04 грн (а.с.33). За даними довідки розрахунку, надоного відповідачем, розмір його заборгованості по сплаті аліментів станом на 21.08.2019 складає 40 765, 04 грн (а.с. 78-79). Водночас, в судовому засіданні сторонами було визнано, що на момент розгляду справи заборгованість по аліментах погашена в повному обсязі. В судових рішеннях від 21.05.2018 та від 01.06.2017 зазначено про те, що за твердженнями позивача фактично шлюбні відносини припинені між сторонами з 2007 року, при цьому, жодних інших доказів вказаному факту суду не надано, відповідно, враховуючи, що обидва рішення приймались за відсутності відповідача, суд критично ставиться до моменту припинення шлюбних відносин. Згідно з ч.1 ст. 141 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. З огляду на викладене, суд вважає встановленим припинення шлюбу між сторонами 20.06.2018. В матеріалах справи наявна вимога позивача до відповідача про добровільне виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку від 09.07.2018 року (11). При цьому, документів на підтвердження отримання відповідачем вказаної вимоги суду не надано. Відповідач у своєму відзиві заперечує факт отримання вказаної вимоги. Окрім того, в судовому засіданні було повідомлено, що вказана вимога містилась в матеріалах іншої цивільної справи, з якою відповідач ознайомлювався. Враховуючи викладене, а також, незгоду відповідача з позовними вимогами, відповідач фактично підтверджує свою незгоду добровільно виселитись з зазначеної квартири та знятись з реєстраційного обліку. Також відповідачем було надано довідку про те, що станом на 16.06.2019 він до дисциплінарної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с.76). Окрім того, за інформацією начальника ЖЕД №5 на відповідача за час проживання та заяв від сусідів та мешканців будинку в ЖЕД №5 не надходило (а.с.77). Також в матеріалах справи наявна постанова Київського апеляційного суду якою було відмовлено [PERSON] до [PERSON] про виселення, поданого з підстав, передбачених ст. 391 ЦК України в порядку захисту права власності позивача на спірну квартиру, тобто з інших підстав аніж позов від 11.06.2019. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з цим, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло. Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом. За змістом частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч. 3 ст. 64 ЖК України). Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст.405 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням, за комунальні послуги, що відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК УРСР. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.116 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члений його сімї або інші особи, які проживають разом з ним систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винного на вимогу власника будинку провадиться без надання іншого жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України в постанові № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами і доповненнями) роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідач вселилився у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника квартири і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки Цивільний кодекс України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сімї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сімї власника) обовязку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сімї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. 116, 157 ЖК України). З матеріалів справи вбачається, що відносини між сторонами є конфліктними та напруженими, що підтверджується поясненнями як позивача, так і відповідача. Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та закрито провадження у звязку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушенн строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с.15). При цьому, підставою для складення адміністративного протоколу стало те, що 07.03.2017 [PERSON] вчинив сімейну сварку відносно своєї дружини [PERSON] , в ході якої виражався нецензурною лайкою. Постанова набрала законної сили 11.07.2017 (а.с. 15). В матеріалах справи також наявна довідка Травмпункту КМКЛ №7 за №7175 від 05.06.2019 згідно з якою [PERSON] звернулась з травмою, яка була їй завдана 03.06.2019 за якою їй було поставлено діагноз: механічні забої, підшкірні гематоми верхніх та нижніх кінцівок (а.с.17). Також, позивачем було надано інформацію щодо огляду [PERSON] спеціалістами Центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва (а.с.16). За інформацією Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 30.07.2019 згідно з ІП "ЄО" ІПНП впродовж 2018-2019 було виявлено три факти реєстрації звернення [PERSON] до Святошинського управління поліції, а саме: ЄО №91093 від 23.10.2018- матеріали списані до справи №146/4 від 31.10.2018; ЄО №50668 від 27.06.2019 матеріали списані до справи №99/2 від 02.07.2019; ЄО № 43029 від 05.06.2019 - внесено до ЄРДР №12019100080004079 від 05.06.2019 за ознаками ч.1 ст. 126-1 КК України - знаходиться в провадженні слідчого відділу управління. При цьому, згідно з висновком дільничного від 31.10.218 перевірку по матеріалу ЄО №91093 від 23.10.2018 закінчено, ознак адміністративного чи кримінального правопорушення не виявлено. Згідно з довідкою про проведення перевірки від 30.07.2019 за матеріалами ЄО №50668, відносно громадянина [PERSON] було складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, який висловлював образи та погрози в сторону [PERSON] . При цьому, зазначити, що 16.08.2019 відповідачем було подано до Святошинського УП ГУНП у м. Києві заяву про наклеп, у якій він заперечує свою причетність до травм [PERSON] та вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого с. 126-1 КК України (а.с.72-75). Досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №12019100080004079 від 05.06.2019 за заявою [PERSON] триває. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведене, суд приходить переконання про те, можливість застосування до спірних правовідносин положення статтей ст. 406 ЦК України, 116, 156, 157 ЖК УРСР та наявності підстав, передбачених статтею ч.2 ст. 406 ЦК України для припинення права відповідача користування квартирою та виселення колишнього чоловіка позивача з квартири, у зв`язку з істотним порушенням останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в однокімнатній квартирі, враховуючи, що вжиті заходи запобігання такій поведінці виявились безрезультатними. Позивач є власником спірної квартири. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 14 серпня 2019 в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856ск18) тощо. Враховуючи викладене, суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача обов`язок відшкодувати позивачеві суму сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved