Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] за його місцем проживання або перебування. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між сторонами 02 липня 2005 року було укладено шлюб. У шлюбі у сторін народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Подружнє життя у сторін не склалося, зокрема через те, що відповідач зловживає спиртними напоями та рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 22 квітня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу він разом із відповідачем та дітьми продовжили проживати разом, у зв'язку з чим діти неодноразового були свідками перебування відповідача у нетверезому стані, що негативно впливає на їх розвиток. Крім того,11 серпня 2016 року через передозування алкогольними напоями відповідача було госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні № 18. Враховуючи інтереси дітей, позивач просив суд визначити місце проживання дітей разом з ним. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідач, в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в заяві до суду позовні вимоги визнала, а також просила розглянути справу у її відсутність. Представник третьої особи, в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову в частині вимог порядку визначення місця проживання спільних дітей сторін, оскільки зазначений порядок максимально враховує інтереси дітей. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебували з 02 липня 2005 року у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року було розірвано (а.с.5, 8). За час перебування в шлюбі сторони мають спільних дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. 6,7). Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Зі змісту ст. 150 СК України вбачається, що одним із основних батьківських обов'язків є обов'язок по належному вихованню дитини, прищеплення їй моральних цінностей, духовності, культури своєї нації. Саме батьки повинні навчити дитину формувати систему пріоритетів та ні в якому разі не дати їй спотворити існуюче світосприйняття. Батьки повинні виховувати особистість, яка б із повагою ставилася б до прав та свобод інших людей, любила б свою сім»ю та родину. Принципом Конвенції існує принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 1 та 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов"язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров"я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки з Київської міської лікарні № 18 та консультативного огляду від 11.08.2016 року [PERSON] знаходилась у Київській міській лікарні № 18 у зв'язку з екзогенно-токсичною дефолапотією, синдром відміни алкоголю (а.с. 13-16) З копії договору оренди житлового приміщення від 04.09.2016 року вбачається, що позивач орендує житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). З 15.12.2006 року по даний час позивач працює на посаді директора з виробництва в ТОВ «АДМ» з посадовим окладом 10 000,00 грн., що підтверджується відповідними довідками №20072016/к/5 від 20.07.201 року та № 21072016/Б/02 від 21.07.2016 року (а.с. 17-18). Судом встановлено, що згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.11.2016 року № 109/02/40-9704 місце проживання дітей повинно бути з батьком - громадянином [PERSON]. (а.с.53-55). Крім того, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не заперечує, щоб діти проживали разом з позивачем. Позивач також під час розгляду даної справи зазначив, що відповідач зловживає спиртними напоями, що і стало головною причиною розірвання шлюбу, а він має стабільний дохід, яким він в може створити всі необхідні умови для проживання та морального розвитку дітей. Відповідно до ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім'ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з викладеного вище, обставин, встановлених в судовому засіданні, суд приходить до висновку про встановлення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] за місцем його проживання або перебування. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги підлягаю задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved