Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що 27 червня 2014 року між ним та ПАТ «КБ «Надра» в особі начальника відділення №2501 Саманчук І.В. укладено договір №1959764 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформленого в рамках Пакету послуг «ПУ «Перший», відповідно до умов якого він вніс на депозитний рахунок банку грошові кошти в сумі 5000 дол. США на строк до 27 вересня 2014 року зі сплатою 11,5 % річних, а також відкриттям відповідачем вкладного рахунку (депозитного рахунку) на його ім'я та на виконання умов вказаного договору відповідач відкрив йому поточний рахунок вкладника [NUMBER]. Також зазначав, що по закінченню строку банківського вкладу, а саме 27.09.2014 року, він звернувся до відповідача із заявою про повернення банківського кладу та нарахованих відсотків, проте відповідач сплатив йому лише суму нарахованих відсотків, а грошових коштів переданих ним відповідачу на виконання умов укладеного між ними договору, не повернув, посилаючись на те, що у зв'язку з негативною суспільно-політичної ситуацією в країні, а також проведенням антитерористичної операції на сході України, НБУ були встановленні обмеження на видачу готівки через каси банку в іноземній валюті, а тому запропоновано йому декілька варіантів отримання грошових коштів. При цьому, за період починаючи із закінчення строку дії договору та звернення до відповідача із заявою про повернення грошових коштів та по день звернення з даним позовом до суду, з належних йому грошових коштів банком не виплачено 3131,89 грн., у зв'язку з чим він неодноразово звертався із відповідними листами в різні установи, зокрема до керівництва ПАТ КБ «Надра» та в НБУ з метою сприяння у поверненні його належних грошових коштів, проте відповідач належним чином своїх зобов'язань за договором не виконує та залишок коштів за депозитним договором не повертає. Також вважає, що крім суми банківського вкладу, що не повернута, відповідач повинен йому відшкодувати завдану моральну шкоду, яка полягає у тому, що він кожного дня змушений був витрачати велику кількість особистого часу на відвідування банку з метою отримання грошових коштів в сумі о50 дол., які видавались йому один раз в день без попередження точного часу доби, коли буде видаватись готівка, крім того, внаслідок неналежного виконання банком своїх обов'язків за договором, у нього різко погіршилось самопочуття, почастішали приступи стенокардії, унаслідок чого він відчував фізичний біль. Крім того, позивач уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги, вказував на те, що у зв'язку із належним виконанням банком своїх зобов'язань відповідачем йому завдано матеріальної шкоди у виді упущеної вигоди, яка полягає в тому, що він міг розмістити грошові кошти на депозитний рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримати дохід відповідно до розміру процентних ставок у вказаному банку з розрахунку 11,5 % річних, натомість у зв'язку з неповерненням йому банківського вкладу відповідачем він зазнав збитків, тобто не отримав доходів, які міг б отримати у тому разі якби його право порушене не було (упущена вигода), а також вважає, що відповідач також повинен нести відповідальність відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та сплатити йому 3 % річних від всієї суми заборгованості за весь час користування його грошовими коштами за період з 30.09.2011 року по 28.01.2015 року. Посилаючись на вказане, а також норми права та умови договору, просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 3131,89 дол. США - суму неповернутого вкладу, завдану йому моральну шкоду в сумі 200 дол. США, 98,5 дол. США - упущеної вигоди та 25,79 дол. США - 3 % річних за період з 30.09.2011 року по 28.01.2015 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Частинами 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 27 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір №1959764 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформлений в рамках пакету послуг ПУ «Перший» (а/с 10). Виходячи із положень ст.ст. 626-629, 631 ЦК України, укладений між сторонами договір є цивільно-правовою угодою, в якій сторони на власний розсуд визначили зміст їх прав і обов'язків, які є обов'язковими до виконання сторонами протягом строку, визначеного договором. Статтею 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Як встановлено судом та убачається із матеріалів справи, відповідно до умов, укладеного між сторонами договору, позивач передав відповідачу грошову сумі в розмірі 5000 дол. США (вклад), а відповідач в свою чергу зобов'язувався повернути вкладникові вклад та сплатити проценти на умовах та в порядку визначеному договором. В день підписання цього договору банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок та закриває його після повернення коштів вкладнику, розрівняння договору. Відповідно до п.п. 2.2., 2.4 вказаного договору визначено, що строк розміщення вкладу становить 3 місяці від дати фактичного надходження вкладу на вкладний рахунок, протягом строку розміщення вкладу процентна ставка встановлюється 11,5 % річних. При цьому, як убачається з положень п. 2.6 договору, повернення вкладу та сплата нарахованих процентів здійснюється банком за домовленістю сторін шляхом перерахування коштів на рахунок. Після перерахування банком вкладу та нарахованих процентів на рахунок, зобов'язання банку за цим договором вважаються виконаними. Згідно 3.4.3 договору, банк зобов'язується забезпечити повне збереження та повернення Вкладу з нарахованими процентами. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Європейський суд з прав людини у справі «Золотас проти Греції», вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку - в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи. Відповідно до абз.1 ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач на виконання умов укладеного між ним та банком договору передав банку грошові кошти в сумі 5 000 доларів США. При цьому, факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача на виконання умов вказаного договору підтверджується копією квитанції №9214 від 27.06.2014 року (а/с 12). Після закінчення строку дії договору, позивач 30.09.2014 року звернувся до відповідача із заявою про видачу йому 1000 дол. США з поточного рахунку, а 13.10.2014 року звернувся до відповідача із заявою про повернення усієї суми в розмірі 4672 дол. США з поточного рахунку (а/с 15,16). Разом з тим, як встановлено судом внесені позивачем кошти в повному обсязі банком не повернуті. Зокрема, як встановлено судом, після закінчення строку дії договорів банківського вкладу відповідачем на поточний рахунок позивача була перерахована суми вкладу в розмірі 4 998,79 доларів США, що підтверджено поточним звітом за операціями по поточному (картковому) рахунку та випискою, наданою банком до заперечень на позов (а.с. 13-14), що також визнано і позивачем в судовому засіданні. Таким чином, відповідачем ПАТ КБ «Надра» були виконані умови цих договорів по поверненню вкладу та нарахованих процентів. Разом з тим, після перерахування коштів на поточний рахунок позивачем за період з 29 вересня 2014 року по 19 грудня 2014 року були зняті грошові кошти в розмірі 1998, 01 доларів США , залишок вкладу становить 3131,89 доларів США, що підтверджується випискою з рахунку та звітом за операціями. При цьому, як встановлено судом, позивач неодноразово звертався до банку із вимогою про повернення йому усієї суми вкладу готівкою, однак сума депозитного вкладу з поточного рахунку повністю позивачу не повернуто до даного часу, що визнано і відповідачем в письмових запереченнях на позов. Як убачається з листів відповідача від 28.10.2014 року №199а/11, від 11.11.2014 року №227/11, від 23.10.2014 року №22-7-15409, відповідач неодноразово повідомляв позивача про те, що зважаючи на суспільно-політичне напруження, наявність певних елементів ризику та невизначеності щодо подальшого розвитку ситуації на банківському ринку, а також беручи до уваги економічні проблеми в країні, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території України, ПАТ «КБ «Надра» вживаються всі можливі заходи з метою збереження грошових коштів клієнтів і захисту інтересів клієнтів Банку, проте Національним банком України була прийнята постанова Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», відповідно до якої НБУ зобов'язав уповноважені банки обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті та національній валюті України з поточних та депозитних рахунків клієнтів. У зв'язку з наведеним відповідачем було запропоновано позивачу використати кошти на його поточному рахунку за декількома варіантами, зокрема отримати готівкову іноземну валюту з поточного (карткового) рахунку виключно в межах встановленого в Банку добового обмеження; отримати суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти в національній валюті України за курсом купівлі іноземної валюти Банку на день проведення операції шляхом видачі готівкових коштів через касу Банку; оплачувати необхідні товари та послуги у торговельно-сервісній мережі - в рамках встановлених Банком лімітів; скористатися діючими в Банку програмами по розміщенню коштів на депозитних рахунках з ринковою відсотковою ставкою, що надасть можливість зберегти реальну вартість коштів та отримати додатковий прибуток; розмістити кошти на накопичувальному рахунку, відкритому в Банку, що надасть можливість щоденно отримувати додатковий дохід та користуватися коштами в будь-який зручний для Вас час. Так, відповідно до змісту статей 526, 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпоряджатися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. При цьому, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 25.12.2013 за наслідками розгляду справи №6-140цс13, під строком повернення вкладу й нарахованих відсотків слід розуміти наявність у вкладника реальної можливості отримати й розпорядитися на свій розсуд вкладом. У подібних спорах доведенню підлягає той факт, що після перерахування банком суми вкладу та відсотків на поточний рахунок вкладник позбавлений реальної можливості розпорядитися своїми коштами. Таким чином, посилання відповідача у своїх запереченнях на позов, на п. 3.4.5 укладеного між сторонами договору та фактичне перерахування коштів на рахунок позивача, розміщений у цьому ж банку, а також на те, що після відповідного перерахування між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору банківського рахунку, а правовідносини по договору банківського вкладу припинились, не може вважатись належним виконанням зобов'язання за вище вказаним договором, оскільки позивач позбавлений можливості отримати свої кошти готівкою, а зобов'язання припиняється його виконанням, що передбачено ст. 599 ЦК України. При цьому, статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Зокрема, позивач вказує на те, а також встановлено судом, що частину грошових коштів з суми банківського вкладу (депозиту), а також нараховані за договором відсотки він отримав від відповідача, шляхом щоденної видачі грошових коштів в розмірі 50 дол. США, таким чином сума неповернутого банківського вкладу становить 3131,89 дол. США., а тому, враховуючи той факт, що на момент розгляду справи відсутні належні та допустимі докази, які б вказували на належне виконання відповідачем вказаних зобов'язань у строк визначений договором, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з банку грошових коштів в розмірі 3131,89 дол. США в рахунок повернення банківського вкладу. Крім того, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, як убачається з матеріалів письмового заперечення, на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 року №83 з 06 лютого 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ КБ «Надра» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, тимчасову адміністрацію запроваджено на три місяці з 06 лютого 2015 року по 05 травня 2015 року та призначено уповноважену особу фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації. Проте, оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення депозитного вкладу до початку введення тимчасової адміністрації, то банк зобов'язаний був за умовами договору і на підставі ч. 2 ст. 1060 ЦК України на вимогу вкладника грошові кошти (вклад) позивачу видати. Крім того, п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. При цьому, за змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). При цьому, як убачається з правової позиції сформованої Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року за наслідками розгляду справи № 6-140цс13, у разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. У відповідності до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як встановлено судом, позивач просив стягнути з позивача 3 % річних за період з 30.09.2014 року по 28.01.2015 року в розмірі 25,79 дол. США, тобто за період до запровадженням тимчасової адміністрації в банку, а тому суд приходить до висновку, що в даному випадку норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» застосуванню не підлягають й відповідно позовні вимоги [PERSON] в частині повернення залишку депозиту та 3 % річних від суми вкладу, розмір яких згідно наданого позивачем розрахунку за період з 30 вересня 2014 року по 28 січні 2015 року визначено в розмірі 25,79 доларів США підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди, виходячи з наступного. Так, ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, моральна шкода - це втрати немайнового характеру, яких особа зазнала внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні чи винні дії відповідача. Як загальна умова цивільно-правової відповідальності законодавством передбачений зв'язок між протиправної поведінкою та наслідками, що настали. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від N 4 від 31.03.1995 року визначено, о спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від N 4 від 31.03.1995 року, надано роз'яснення, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. При цьому, відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням грошового зобов'язання допускається лише у разі, якщо такі наслідки передбачені законом або договором. Разом з тим, як убачається зі змісту укладеного між сторонами договору, в разі порушення його умов не передбачено такої відповідальності як відшкодування завданої моральної шкоди. Крім того, підстави для відшкодування моральної шкоди також не передбачені й законодавством щодо банківської діяльності. Таким чином, ураховуючи те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі є договірними, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 200 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлено, що між сторонами виник спір саме з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором не передбачено відшкодування моральної шкоди при порушенні договірних зобов'язань. Також є безпідставними і посилання позивача в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди на положення Закону України «Про захист прав споживача», оскільки відповідальність за спричинену моральну шкоду, згідно із п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" настає, якщо така є наслідком недоліків продукції (дефекту в продукції) відповідно до закону. При цьому, недоліки продукції, згідно із визначенням терміну у ст.1 цього Закону, є такі споживчі характеристики продукції, які певною мірою впливають на можливість її використання або споживання, та сфера використання цієї продукції входить до суспільних потреб. Крім того, у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така шкода завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно вимог ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Частиною 4 ст. 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Таким чином, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів упущеної вигоди) покладає на кредитора обв'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути отримані при належному виконанні зобовязання. За таких обставин, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обовязок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача. З аналізу вище вказаних норм права вбачається, що упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний дохід, при визначенні розміру якого повинні враховуватись тільки точні дані, які безпосередньо і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання доходу, а розмір втраченої вигоди повинен бути підтверджений відповідними доказами. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Разом з тим, позивач вказуючи на те, що внаслідок невиплати у визначені договором строки суми вкладу, йому банком завдано збитків у розмірі 98,85 доларів США , оскільки він міг би розмістити свій вклад в іншій банківській установі, зокрема у ПАТ КБ «Приват Банк» та отримати вчасно свої кошти і проценти за користування ними у розмірі 11,5 % від суми вкладу, ураховуючи те, що упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний дохід, при визначенні розміру якого повинні враховуватись тільки точні дані, які безпосередньо і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання доходу, а розмір втраченої вигоди повинен бути підтверджений відповідними доказами й відповідно позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б достовірно вказували на існування реальної можливості отримання доходу шляхом укладення договору банківського вкладу з будь-яким іншим банком, крім того, як убачається з умов укладеного між сторонами договору, позивач розмістив свої кошти в ПАТ КБ «Надра» також на умовах сплати 11,5 % річних, правові підстави для задоволення вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди відсутні. Крім того, як убачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, позивач вказував на те, що отриманні грошові кошти за договором, укладеним з відповідачем він мав використати на лікування. Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Так, відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день винесення рішення суду, офіційний курс гривні щодо іноземних валют НБУ з 14-00 30 березня 2015 року встановив в розмірі 2344, 2625 грн. за 100 доларів США. Крім того, відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки при зверненні з даним позовом до суду позивач був звільнений від сплати судового збору в розмірі 1% від суми позову в гривневому еквіваленті, але не більше трьох розмірів мінімальної заробітної плати, а позовні вимоги задоволено частково, то суд вважає, що згідно вимог ст.88 ч.3 ЦПК України ці витрати належить стягнути з відповідача ПАТ «КБ «Надра» на користь Державного бюджету України в розмірі 740 грн. 16 коп. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial