Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У своїй позовній заяві [PERSON], просила суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] В основу своїх позовних вимог [PERSON] зіслася на те, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі до 09 грудня 2008 року. Згідно договору дарування, що укладений 05 квітня 2014 року між її сином та нею, вона являється одноосібним власником квартири [ADDRESS]. З 2006 року відповідач в належній їй квартирі не проживає, вибув на постійне місце проживання за адресою- площа Єдності в смт.Рожнятів. Вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки не проживає у її квартирі понад рік. Відповідач добровільно виписатись відмовляється, що порушує її право на володіння, користування та розпорядження належним їй житловим приміщенням, тому вона змушена звертатися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Що стосується зустрічних вимог про визнання укладеного 05 квітня 2014 року договору дарування недійсним, вважає їх безпідставними посилаючись на те, що її син набув право власності на квартиру за їхньою з відповідачем згодою. На момент укладення договору дарування квартири від 14.12.2010 року у цьому правочині дійсно передбачена можливість проживання (реєстрації) її та відповідача в квартирі. Однак, даний пункт договору не був обов'язковий. Оскільки, їхній з відповідачем син був одноосібним власником спірної квартири, то він в праві був розпорядитися нею на власний розсуд. У зустрічній позовній заяві [PERSON], просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], що укладений 05 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу за реєстром № 326, зняти в Реєстраційній службі Рожнятівського районного управління юстиції з реєстрації зареєстровану на [PERSON] квартиру [ADDRESS] реєстраційний номер [NUMBER]. У судовому засіданні [PERSON], позов [PERSON] не визнав, а свій позов підтримав пояснивши, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.09.2000 року Рожнятівським управлінням житлового господарства йому належала на праві приватної власності 1/5 частина спірної квартири, а позивачці-відповідачці на підставі Договору дарування, посвідченого 19.03.2010 року Першою Рожнятівською державною нотаріальною конторою належала на праві приватної власності 4/5 частини квартири. Вони, спільно з [PERSON], 14 грудня 2010 року подарували своєму синові, відповідачу за його позовом, належну їм квартиру. Оскільки ні він, ні [PERSON] іншого житла не мали, тому в пункті п'ятому Договору дарування було передбачено, що Обдарований не заперечує щодо проживання (реєстрації) Дарувальників в даній квартирі. Вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS], який укладений 05 квітня 2014 року між [PERSON], та [PERSON], підлягає визнанню недійсним в силу ст.228 ЦК України, оскільки порушує його право на житло. Не заперечує, що дійсно не проживає в [ADDRESS] приблизно вісім років.Перешкод, які б не давали йому можливості користуватися цією квартирою на протязі цих років не існувало. Свідок [PERSON]- приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу суду дала показання про те, що 05 квітня 2014 року вона посвідчила договір дарування, згідно якого [PERSON], подарував належну йому квартиру [PERSON] Правовстановлюючим документом на квартиру [ADDRESS] був договір дарування від 14.12.2010 року , посвідчений державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори [PERSON] Згідно п.5 даного Договору, обдарований не заперечував щодо проживання (реєстрації) дарувальників в даній квартирі. Згідно чинного законодавства, даний пункт договору не є зобов'язальним для в власника квартири, він носить тільки рекомендаційний характер.Якщо [PERSON]мав бажання проживати у квартирі для цього йому необхідно було укласти договір довічного утримання. [PERSON], мав право вчинити оспорюваний правочин. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори. 14 грудня 2010 року по реєстру за №2-211 нею було посвідчено договір дарування, згідно якого [PERSON], набув права власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно п.5.даного Договору, обдаровуваний не заперечував щодо проживання (реєстрації) дарувальників в даній квартирі, однак [PERSON], мав право вчинити оспорюваний правочин не зважаючи на п.5 попереднього договору дарування. В оспорюваний правочин переносити п.5 попереднього договору дарування не було обов"язком ні [PERSON], ні нотаріуса. Вислухавши сторін, свідків, вивчивши матеріали справи суд, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає до задоволення, а зустрічний позовов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним до задоволення не підлягає з таких підстав. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін. Згідно ст.57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко -і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON], до 04 грудня 2008 року перебувала у шлюбі з [PERSON] (а.с.7). Згідно копії договору дарування квартири [ADDRESS], що укладений 05 квітня 2014 року [PERSON], подарував належну йому квартиру [PERSON] (а.с.9). Актом від 25 березня 2014 року та від 19 червня 2014 року складеними депутатом Рожнятівської ради (а.с.5,6) підтверджено, що [PERSON], з 2006 року не проживає у квартирі [ADDRESS]. [PERSON] не заперечив, що будь-яких перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] для нього не існувало, він з власної волі, без поважних на те причин не проживав в цьому житловому приміщенні приблизно понад вісім років. За змістом ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Досліджені судом докази підтверджують, що відповідач [PERSON] не проживає в [ADDRESS] понад один рік без поважних на те причин. Що стосується вимог [PERSON], про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], та зняття в Реєстраційній службі Рожнятівського районного управління юстиції з реєстрації зареєстровану на [PERSON] квартиру [ADDRESS] суд відзначає наступне. Згідно ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст.718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Частиною 2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В силу ст.ст. 316,317,319ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, який здійснює право власності на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституційні права, свободи та обов'язки людини і громадянина визначені розділом ІІ Конституції України. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, в силу ст.55 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст.41 Конститутції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частинами 2,3 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " передбачено, що правочинамии, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, є зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. Відповідач [PERSON] як власник майна, скористався визначеними ст.ст. 316,317,319 ЦК України правами, розпорядився своїм майном на власний розсуд та з дотриманням вимог ст.ст. 717-719 ЦК України,тобто подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] яка прийняла майно на підставі нотаріально посвідчених договорів. Сам по собі факт зазначення в п. 5 Договору дарування , який укладений 14.12.2010 року про те, що обдаровуваний не заперечує щодо проживання (реєстрації) в квартирі дарувальників , одним з яких є [PERSON](а.с.34), не позбавляє власника здійснювати право власності. Аналізуючи вищенаведені судом докази, які надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог, суд вважає доводи позивача [PERSON] про недійсність договору дарування від 05.04.2014 року в силу ст.228 ЦК України необґрунтованими, оскільки оспорюваний договір дарування укладений з дотриманням чинного законодавства . На підставі ст.ст. 215, 228, 386, 405 ЦК України,

Outcome: approved