Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №244К від 29 серпня 2008 року в сумі 262 053,03 доларів США. У позовній заяві зазначено, що 29 серпня 2008 року між відповідачем по справі [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №244К. Відповідно до умов даного договору відповідач отримав кредит у розмірі 50 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення кредиту до 28 серпня 2018 року. Відповідно до договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися у такому порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Умови договору позивачем по справі виконано повністю. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання станом на 16 квітня 2015 року заборгованість позичальника перед банком становить 262 053,03 доларів США, що за курсом НБУ від 16.04.2015 року 21,78 становить 5 707 514,94 грн. Просили позов задовольнити повністю, стягнути із відповідача борг за кредитним договором та судові витрати. Позивач явку свого представника у судове засідання не забезпечив. Представник позивача Кохан Л.І. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю із підстав, наведених у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позов не визнали посилаючись на те, що Івано-Франківським міським судом 19 серпня 2010 року було ухвалено рішення в цивільній справі за позовом ПАТ Комерційний Банк "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення за даним кредитним договором на предмет іпотеки. Вважають, що у випадку задоволення позову відповідачі будуть нести подвійну відповідальність, що суперечить вимогам закону. Законом України "Про іпотеку" встановлено відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Передбачено право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням. У зв'язку з цим вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 244К-1 від 17.09.2008 р. є передчасними і можуть заявлятися позивачем після виконання чи невиконання рішення Івано-Франківського міського суду від 19.08.2010 року, а тому просять у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно із вимогами ч.3 ст.10 та ч.1 ст.11, 60 ЦПК України кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду №244К. Загальна сума кредиту в рамках кредитної угоди 80 000,00 доларів США. Відповідно до п.1.1 кредитної угоди надання коштів здійснюється окремими частинами - траншами кредиту. Видача частин кредиту здійснювалася після підписання договору про видачу траншу, на термін і на умовах, передбачених у даній угоді, а також у договорі про видачу траншу. 29 серпня 2008 року між сторонами було підписано договір про видачу траншу. Сума траншу кредиту - 50 000,00 доларів США. Відсоток за користування кредитними коштами становить 18 % річних. Кінцевий термін повернення кредитних коштів згідно додатку 1 до договору про видачу траншу від 29 серпня 2008 року - 28 серпня 2013 року.Кредитні кошти надавались на придбання основних засобів. Згідно розрахунку заборгованості за договором №244 К від 29 серпня 2008 року, укладеним між ПриватБанком і [PERSON] станом на 16 квітня 2015 року сума заборгованості становить 262 053,03 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ від 16 квітня 2015 року становить 5 707 514,94 грн., Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2012 року стягнуто з [PERSON], [PERSON] 540 426,82 грн.,що враховано у позовній заяві. Відповідно до договору поруки №244К від 29 серпня 2008 року [PERSON] поручилася перед банком за належне виконання [PERSON] своїх зобов'язань. Відповідно до п.4 договору поруки у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. В судовому засіданні також було встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 серпня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 244К від 29 серпня 2008 року на загальну суму 83 551,65 дол. США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ, на момент подачі позову до суду складало - 668 413,22 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки: виробничі приміщення, загальною площею 133,2 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS], які на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2004 року за №Д0556 налажать відповідачу [PERSON] Рішення набрало законної сили 30 серпня 2010 року. Однак, позивачем у позовній заяві про наявність даного судового рішення не зазначено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що у зв'язку з порушенням боржником [PERSON] виконання кредитного зобов'язання банк звертався до суду про дострокове стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна, згідно укладеного між банком та [PERSON] 29 серпня 2008 року іпотечного договору. В матеріалах справи відсутні докази щодо фактичного виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та позивачем не наведено жодних доводів про неможливість чи перешкоди продажу іпотечного майна. Положення ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні роз'яснення (п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобов'язанням. У абз. 1, 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Проте, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання. Дійсно, як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, позичальником порушені умови кредитного договору, в установлений договором строк сума кредиту, процентів, комісій та штрафних санкцій сплачені не були. Разом із тим, перш ніж здійснювати стягнення боргу, відповідно до вимог закону та умов договору, неохідно визначити розмір заборгованості після фактичного здійснення стягнення на предмет іпотеки. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позов предявлено передчасно, а неявка позивача в судове засідання та неподання відповідних розрахунків, зробило неможливим встановлення реальної суми заборгованості, що підлягає стягненню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. А тому так як у задоволенні позову позивачу відмовлено, тому у вимозі про стягнення судового збору з відповідачів на користь позивача слід відмовити.

Outcome: dismissed