Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2013 року задоволено частково позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DNU0GK00000391 від 25.05.2005 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], в розмірі 69 520,01 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 29208,16 доларів США; 17576,73 доларів США - заборгованості по процентах за користування кредитом; 2016 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 20719,12 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № DNU0GK00000391 від 25.05.2005 року, укладеним між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко В.А. 25.05.2005 року, реєстровий № 1832, - квартиру [ADDRESS] способом реалізації шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 3219 гривень. В задоволенні позовних вимог про виселення відповідачки із квартири відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині застосування способу реалізації предмета іпотеки, та в частині відмови у виселенні відповідачки із тих підстав, що судом не враховані обставини у справі та вимоги законодавства. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до укладеного договору № DNU0GK00000391 від 25.05.2005 року між позивачем та [PERSON], остання 25.05.2005 року отримала кредит у розмірі 29 999 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних з кінцевим терміном повернення 25.05.2025 року (а.с.20-23). Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом у валюті отриманого кредиту, а саме - в доларах США. Сплата складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією та іншими витратами. В порушення умов договору відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку із чим, відповідачка станом на 18.07.2012 року має заборгованість у розмірі 69520,01 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 29 208,16 доларів США; 17576,73 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 016 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 20719,12 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою 25.05.2005 року було укладено договір іпотеки № DNU0GK00000391, згідно якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 56,3 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.26-30). Майно належить відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2005 року (а.с.30). Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти на відкритий позичковий рахунок № 29090050809391 - для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок та рахунок по відсоткам № 22138050809391, рахунок по обліку комісії № 35783050809391 (а.с.20). Відповідно до п.1.1 кредитного договору зазначено, що Позичальник зобов'язується не пізніше 25.05.2025 року повернути Банку суму наданих кредитних коштів в повному обсязі, сплачувати проценти за користування кредитними коштами. У відповідності до п.п. 15.7.1, 15.7.2 договору іпотеки, укладеного між сторонами, Банк має право у випадку невиконання основного зобов'язання, задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки шляхом його реалізації у спосіб визначений цим Договором та чинним законодавством України (а.с. 27). Відповідачці надсилалися повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання з розрахунком заборгованості (а.с.17). В даному повідомленні позивач повідомив відповідачку про непогашену заборгованість за кредитним договором № DNU0GK00000391 від 25.05.2005 року в якому запропонував [PERSON] на протязі 30 календарних днів погасити заборгованість за вищевказаним кредитним договором, та попередив, що у разі невиконання вимоги банку та непогашення заборгованості на протязі 30 календарних днів, Банк розпочне звернення стягнення на заставлене майно - квартиру [ADDRESS]. Але, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка на дані повідомлення не прореагувала та на сьогоднішній день має непогашену заборгованість. Оскільки відповідачка порушила умови кредитного договору, добровільно в строк не сплатили заборгованість за договором забезпеченим іпотекою, то суд вважав за необхідне звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 56,30 кв. м., яка знаходиться у [ADDRESS]., способом реалізації шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. До вказаних правовідносин суд обґрунтовано застосував положення ст.ст.575,589,590,592 ЦК України, ст.ст.12,33,35 Закону України «Про іпотеку». Разом із тим, вимоги про виселення відповідачки та інших осіб, які зареєстровані і проживають в даному домоволодінні зі зняттям з реєстрації суд не задовольнив, посилаючись на вимоги ст.ст. 39,40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України, оскільки позивачем не виконана процедура добровільного врегулювання спору, як це передбачає закон, а тому виселення не може вирішуватися у судовому порядку. Доводи апеляційної скарги щодо неправильності застосування способу реалізації предмету іпотеки є необґрунтованими і не можуть бути підставою для зміни чи скасування судового рішення у цій частині. Відповідно до вимог частин 5 та 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Таким чином, визначений судом спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, відповідає вимогам ч.1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку». У зв'язку із чим відсутні підстави для визначення іншого способу реалізації предмета іпотеки. Але із висновками суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачки погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування обставин у справі та вимог законодавства. Частиною 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку».передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статтею 40 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Листом ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.06.2012 року відповідачку було повідомлено про наявність заборгованості за кредитним договором, намір продажу предмету іпотеки та звільнення житлового будинку мешканцями (а.с.17). За таких обставин наявні підстави для задоволення позову також і про виселення відповідачки із квартири в порядку, передбаченому ст.ст.38-41 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи частково спростовують висновки місцевого суду, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави передбачені ст.309 ЦПК України, для скасування судового рішення в частині відмови у виселенні відповідачки із квартири, та задоволення позову в цій частині.

Outcome: partial