Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувшись до суду з вказаною позовною заявою, вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем 01.08.1992 був зареєстрований шлюб, за час перебування в якому 14.03.2014 був придбаний автомобіль марки Volkswagen, д.н. [NUMBER]. 26 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля на що позивач згоди не давала. Також позивач вказує, що рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30.05.2016 шлюб було розірвано, стосунки між нею та відповідачем погіршились, в добровільному порядку встановити порядок користування майном не виявилось можливим. З урахуванням уточнень позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Volkswagen д.н. [NUMBER] укладений 26 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], а також припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину даного автомобіля з виплатою йому компенсації та визнати за [PERSON] право власності на вищевказаний автомобіль. В судовому засіданні позивач вимоги викладені в позовній заяві підтримав у повному обсязі. Відповідач, позовні вимоги визнав повністю. Дослідивши по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а згідно до ч. 2 даної статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з статтею 65 СК України (ч. 1) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Цією ж статтею (ч. 2) передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. З урахуванням вищевикладених норм суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, та не порушує прав інших осіб, оскільки вимоги позову стосуються виключно майна яке є власністю сторін.

Outcome: approved