Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

01.11 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, де просив відібрати дочку [PERSON], [INFO] від [PERSON] і передати [PERSON] для проживання з ним. Мотивував заявлені вимоги тим, що заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 21 вересня 2017 року визначено місце проживання доньки [PERSON] з позивачем. Відповідачка вказане рішення не виконала, а тому він звернувся до суду із даним позовом, щоб мати законні підстави для розшуку і відібрання доньки [PERSON]. На даний час він має кращі житлово-побутові умови, ніж відповідачка, з якою проживає їх молодша дочка. Хоча фактично на даний час фактичне місце проживання його дочки та колишньої дружини невідоме. Він матеріально забезпечений краще за відповідачку, відповідачка не виконую рішення про визначення місця проживання дитини. Вказане рішення відноситься до категорії, які не виконуються виконавчою службою, тому для позивача є необхідним отримати виконавчий лист за судовим рішенням про відібрання дитини. В судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, у суді дали покази відповідно позовних вимог і долучених до матеріалів справи документів. Проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з»явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена неодноразово судовою повісткою, 13.11.2017 року, 14.12.2017року за місцем реєстрації, поштові повідомлення повернуті з відміткою про неможливість вручення, відсутні за місцем проживання, за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ст.74 ЦПК України ( стара редакція) та ст.128 ЦПК України (нова редакція від 03.10.2017 року), відповідач вважається повідомленим і тому за наявності умов, передбачених ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Представник третіх осіб позовні вимоги підтримала, суду повідомила, що рішення суду повинно відповідати інтересам малолітньої дитини. Відповідач уникає із ними зустрічатись, за місцем своєї реєстрації відсутня, малолітня дитина знаходиться у бабусі. В судовому засіданні встановлено, що підтверджується і матеріалами справи, [PERSON], та [PERSON], 29 березня 2008 року зареєстрували шлюб від якого мають сина - [PERSON], [INFO] та дочку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Славутицького міського суду від 17.10.2016 року шлюб між сторонами розірваний. Рішення набрало законної сили 29.10.2016 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.03.2017 року визначено місце проживання старшого сина [PERSON] із своїм батьком [PERSON] ним. Заочним рішенням Славутицького міського суду від 21 вересня 2017 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] разом з її батьком [PERSON]. [PERSON] має постійне місце роботи, пристойну заробітну плату, зареєстрований за адресою: [INFO]. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 22 вересня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 1/6 частини заробітку до її повноліття, починаючи з 28.07.2016року та аліменти на утримання дружини в розмірі 1/17 частки заробітку до досягнення дитиною трьох років. Відповідно наданих довідок, з позивача з заробітної плати утримують аліменти кожного місяця, боргів по сплаті аліментів не має. В той же час рішенням Славутицького міського суду від 31.05.2017 року з 20.03.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] 28.01.2010 року аліменти у розмірі 30%. При цьому на 18.09.2017 року [PERSON], не сплачує аліменти на утримання сина і має борг по аліментам. [PERSON] зареєстрована за адресою:м. Славутич, [ADDRESS]. Згідно висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради від 22.11.2017 року №697 наданого у даній цивільній справі, відібрання малолітньої дитини [PERSON], 09.09.2015 року, від матері [PERSON] і передання дитини на виховання її батьку [PERSON], є доцільним і відповідає інтересам дитини. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши сторони, вивчивши надані документи, судом зроблено висновок, що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Враховуючи положення ч.3 ст.3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ч.1 ст.18 вказаної Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 ст.27 цієї Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до вимог ст.12 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру,милосердя,забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток(ч.2). Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя(ч.3). Батьки зобов'язані поважати дитину(ч.4). Відповідно до ч.1 ст.170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. п.2.5 ч.1 ст.164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров»я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому із батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. У відповідності до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Як найкраще забезпечення інтересів дитини, згідно принципу 7 Декларації, має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її (дитини) освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. З метою дотримання зазначених принципів Декларації прав дитини, суд вважає, що у даному випадку є виняткові обставини коли малолітня дитина може бути розлученою зі своєю матір'ю. При цьому, інші положення принципу 6 Декларації прав дитини, у даному випадку, на переконання суду, порушені не будуть. Відповідно до ч.3 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її матір»ю, суд за заявою матері може постановити рішення про повернення їй дитини. Таким чином, відібрання дитини від відповідача без позбавлення її батьківських прав є тимчасовим засобом захисту прав дитини, і не позбавляє її можливості звернутися в суд із заявою про повернення дитини в тому разі, коли вона виправиться та відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини. Окрім цього, як з'ясовано, [PERSON] свого житла не має, за місцем її реєстрації в однокімнатній квартирі проживає сім чоловік. Згідно витягу із кримінального провадження №12017270010001739 від 03 березня 2017 року [PERSON] із двома знайомими проникли до приміщення квартири №39, що по вул. Льотній, ЗВ у м. Чернігові, звідки відкрито викрали сейф з грошовими коштами у сумі 45 000 доларів СІЛА, 156 000 грн., 4 000 [PERSON], телевізор «Самсунг» 55 дюймів, телевізор «Самсунг» 22 дюйми, ноутбук «Леново» та інше майно [PERSON], що кваліфікується за ст. 186 ч. 5 КК України 2001 року. Також 23.03.2017 року відкрито виконавче провадження 3 12017270010003325 за ст.309 ч.1 відносно [PERSON] На підставі наведеного судом зроблено висновок, що в даному випадку є підстави для задоволення позовних вимог, оскільки відібрання дівчинки [PERSON] від матері і передання її для проживання з батьком буде відповідати інтересам дитини. Так як проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про те, що відповідач не дбає про інтереси малолітньої дитини, її фізичний, психічний, духовний та моральний розвиток, не готує її до дорослого життя і передання для проживання з батьком малолітньої дівчинки [PERSON] із батьком буде доцільним та відповідатиме інтересам дитини, а відтак позов підлягає задоволенню. За правилами ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалюється рішення, суд присуджує з відповідача понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 гривень, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 640 гривень.

Outcome: approved