Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

01.04.2016 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення, мотивуючи тим, що відповідачі, які фактично є тимчасовими мешканцями, добровільно не бажають звільнити квартиру [ADDRESS] (пр. Леніна) м. Миколаєва, не сплачують комунальні послуги, чим спричиняють перешкоди позивачам в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою. В обґрунтування позовних вимог, позивачі зазначили, що їм разом з [PERSON], згідно свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1994 року, належить квартира [ADDRESS]. З 1994 року в зазначеній квартирі, як тимчасовий мешканець, проживав [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON]. Після смерті [PERSON] у 1996 році 1/8 частку від її права власності на спірну квартиру успадкував [PERSON]. В 2001 році брак між [PERSON] та відповідачкою було розірвано. В 2014 році [PERSON] помер. Посилаючись на те, що відповідачі не є членами їхньої родини, вселилися до квартири як тимчасові мешканці і продовжують проживати в ній без достатніх на то правових підстав, створюючи власникам перепони в вільному розпорядженні та користуванні майном, позивачі просили суд ухвалити рішення, яким усунути їм перешкоди в користуванні квартирою №58 в будинку №9 по проспекту Леніна в місті Миколаєві шляхом примусового виселення [PERSON], [PERSON] без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачі в судове засідання не зявилися, причину неявки суду не повідомили, про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином, у зв'язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.06.1994 року належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та позивачам. 16 лютого 1996 року [PERSON] померла. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.03.2008 року були визначені частки кожного власника квартири, які склали по 1/4 частки за кожним. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2008 року, виданого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №417/1996, після смерті [PERSON], яка померла 16.02.1996 року, 1/2 її частки в спірній квартирі успадкував [PERSON]. Згідно ст. 818 ЦК України та ст. 98 ЖК України, на яку посилаються позивачі в обґрунтування заявлених вимог, тимчасовим мешканцем є особа, якій наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, за взаємною згодою дозволили тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, без стягнення плати за користування приміщенням. Відповідно до ст. 156 ЖКУ члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ), згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частина 4 ст. 156 ЖКУ встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням. Отже, посилання позивачів на те, що відповідачі позбавлені права на проживання та користування квартирою після припинення сімейних відносин з власником [PERSON] є необґрунтованими. Крім того, після смерті [PERSON], 05.12.2014 року, його син [PERSON] заявив про свій намір отримати після нього спадщину, про що повідомив нотаріуса в заяві за №319 від 09.06.2015 року. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи викладене, [PERSON] не може бути виселений як тимчасовий мешканець на підставі ст. 98 ЖК України. Крім того, щодо виселення матері [PERSON] - відповідача [PERSON], то ст. 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, про які позивачами не заявлялося і які не були предметом судового розгляду. Також не заслуговують на увагу і посилання позивачів, як на обґрунтування заявлених вимог, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги, а тому додатково створюють перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою, оскільки вказані обставини мають розглядатися в іншому порядку. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed