Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

01 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся заявник із вищевказаною заявою окремого провадження, в обґрунтування якої послався на те, що він є онуком [PERSON] , який помер [INFO] , а за життя отримав державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ДП №001588, зареєстрований в книзі державних актів на право приватної власності на землю за №030392, на підставі якого набув право власності на земельну ділянку площею 0,0798, розташовану за адресою [ADDRESS] . Однак при оформленні такого державного акту була допущена помилка в написанні прізвища діда, вказано « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Ця помилка наразі перешкоджає заявнику отримати свідоцтво про право на спадщину після померлого діда, не дає можливості присвоїти земельній ділянці кадастровий номер. За таких обставин, посилаючись на те, що факт належності зазначеного державного акту на землю діду заявника підтверджується долученими до заяви окремого провадження доказами, заявник просив суд задовольнити його заяву та встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт належного державного акту на землю діду заявника. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року заяву окремого провадження прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справу, яку призначено до розгляду по суті у судове засідання. Цією ж ухвалою витребувано з Четвертої ДДНК копію спадкової справи після смерті діда заявника. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від заявника до суду надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності та підтримання вимог в повному обсязі. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.10, 211, 223, 294 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за відсутності учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що заявник є онуком [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що підтверджується копіями паспортів заявника та його діда, копіями свідоцтва про смерть діда та батька заявника, копіями свідоцтв про народження заявника, його батька та діда. 18 липня 2000 року, тобто за життя [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 15 червня 2000 року №1366 на ім`я [PERSON] , який мешкає за адресою [ADDRESS] , було видано Державний акт на право приватної власності на землю серія IV-ДП №001588, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №030392. Згідно цього акту [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний житловий будинок) за адресою [ADDRESS] , одним із його співвласників значиться дід заявника [PERSON] , який до того ж відповідно до копії будинкової книги на вказаний будинок мешкав у ньому з 10 квітня 1973 року до 12 травня 2016 року. Відповідно до копії довідки квартального комітету від 23 березня 2015 року [PERSON] , який мешкав за адресою [ADDRESS] , належить земельна ділянка за вказаною адресою. Також судом встановлено, що заявник є спадкоємцем за заповітом свого діда [PERSON] , у зв`язку із чим 28 жовтня 2020 року отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом, копія якого наявна в матеріалах справи. За твердженнями заявника наразі у нього наявні перешкоди в належному оформленні за собою права власності на спадкове майно, а саме на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , оскільки написання прізвища спадкодавця (діда заявника) відрізняється в одну букву в Державному акті на право приватної власності на землю серія IV-ДП №001588 та у паспорті спадкодавця. Правовідносини, які виникли між учасниками справи, врегульовані нормами Конституції України, ЦПК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.293, 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, одним із яких є встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За змістом ст.ст.76, 89, 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази як кожен окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість поданої заяви і необхідність її задоволення, ґрунтуючи своє рішення на наступному. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно до положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №320/948/18, Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2021 року по справі №733/324/21, п.12 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, листом Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Стосовно обставин правовідносин учасників даної цивільної справи, то судом за наслідками розгляду справи на підставі аналізу змісту наявних у справі доказів, зокрема документів, які посвідчують особу діда заявника (спадкодавця), їх співвідношення та взаємозв`язку в контексті наведених вище правових висновків і норм законодавства підтверджено, що державний акт на право приватної власності на землю серія IV-ДП №001588, виданий 18 липня 2000 року на ім`я « [PERSON] », дійсно належить діду заявника [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , а розбіжності в одну літеру в написанні прізвища останнього у паспорті та зазначеному державному акті зумовлені виключно допущеною технічною помилкою при здійсненні оформлення такого державного акту, зокрема помилкою при перекладі прізвища діда заявника з російської на українську мови. За таких обставин, оскільки встановлення даного юридичного факту необхідно заявнику для повної реалізації його спадкових прав, а саме для належного оформлення права власності в порядку спадкування після свого діда на земельну ділянку, зазначену у вищевказаному державному акті, який за своїм характером є правовстановлюючим документом, можливість усунути встановлений недолік із помилкового написання прізвища власника земельної ділянки в позасудовому порядку у заявника відсутня з об`єктивних причин, а встановлення даного юридичного факту не пов`язано із подальшим вирішенням спору про право, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог заяви окремого провадження, а отже і про можливість її задоволення. У відповідності до ст.294 ч.7 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: approved