Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

02.02.2018 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,913 га, кадастровий номер 4625510100:01:011:0001, що розташована по [ADDRESS] , який укладений 09.05.2005 між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер 426 та посвідчений приватним нотаріусом Турківського нотаріального округу Макаревич І.В., і скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним державний акт серії ВА № 38426 на право власності на земельну ділянку площею 0,913 га, кадастровий номер 4625510100:01:011:0001, що розташована по [ADDRESS] , який виданий 27.12.2005 на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки та зареєстрований за № 01:05:463:00181, і скасувати його державну реєстрацію. В обґрунтування позову позивач зазначає наступне. Позивач та її чоловік [PERSON] працювали в колгоспі, після ліквідації якого вони отримали майнові паї на 4936 грн та 2771 грн відповідно. Згідно з розмірами майнових паїв їм було виділено земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] розміром 1 га. У 2004 році до неї звернувся [PERSON] , який запропонував продати йому земельну ділянку, однак вона відповіла, що не має правовстановлюючих документів на землю і таку не продає. Тоді [PERSON] запропонував допомогу з оформлення таких документів, на що вона погодилась. [INFO] помер її чоловік і після його смерті вона звернулась до [PERSON] , щоб той віддав паспорт її чоловіка, після чого отримала від нього паспорт і державний акт на право власності на землю. У державному акті невірно було вказано ім`я по батькові її чоловіка, на що вона не звернула увагу, а також вказано розмір належної йому земельної ділянки 0,1000 га, однак в той час вона подумала, що це розмір 1 га. Через десять років у травні 2016 вирішила оформити спадщину після чоловіка, для чого звернулась в Турківську міську раду за відповідною довідкою, де дізналась, що її чоловік 09.05.2005 подарував земельну ділянку площею 0,913 га [PERSON] . Вказує, що її чоловік не міг подарувати земельної ділянки. Вважає, що [PERSON] шахрайським способом, шляхом зловживання довірою виготовив документи про приватизацію землі і за допомогою нотаріуса [PERSON] подарував від імені її чоловіка земельну ділянку. Зазначає, що не знає [PERSON] , як і не знав його її чоловік, а тому не міг подарувати землю незнайомій людині. Договір дарування просить визнати недійсним, так як її чоловік такий не підписував, а вона як дружина не давала згоду на укладення договору дарування земельної ділянки, яка є спільною сумісною власністю подружжя, заяви про це не підписувала. Про порушення свого права дізналась 13.05.2016, коли отримала спірний договір дарування, а отже строку позовної давності не пропустила. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, від 02.02.2018 для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Строну Т.Г. Ухвалою судді Турківського районного суду Львівської області від 13.03.2018 відкрито загальне позовне провадження в справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.03.2018 накладено арешт на спірну земельну ділянку. 03.04.2018 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позову. Вказав, що у справі його процесуальний статус має бути визначений як третьої особи, а не як відповідача, що відповідає судовій практиці. Окрім цього зазначив, що дійсно посвідчував спірний договір, який підписали його сторони, а також позивач, як дружина дарувальника. Сторони і позивач надали йому необхідні документи, зокрема паспорти, ознайомились з договором, особисто його підписали. Всі реквізити сторін договору, позивача були записані в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Зазначив, що відмови би у посвідченні договору, якби бачив ознаки обману чи шахрайства. Вказав також на пропущений строк позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову. 10.04.2018 представник відповідача [PERSON] [PERSON] подала відзив на позовну заяву. Вважають позов безпідставним, оскільки спірний договір укладено в нотаріальному порядку, позивачем була надана нотаріально засвідчена заява про згоду на відчуження земельної ділянки, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Протягом 11 років не виникало жодних спорів щодо земельної ділянки, [PERSON] не відчужував таку, сплачував земельний податок. Лише у 2016 році позивач звернулась до поліції з заявою про шахрайство під час укладення договору дарування. У ході кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що підпис в спірному договорі виконаний самим [PERSON] , підпис від імені [PERSON] в заяві також виконаний нею. За результатами проведеної комісійної почеркознавчої експертизи не виявилось можливим встановити чи виконано досліджувані підписи [PERSON] та [PERSON] через малий обсяг наданих графічних матеріалів. Кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення. Оскільки позовні вимоги ґрунтуються виключно на голослівних твердженнях позивача, що її чоловік не укладав договір дарування, тому відсутні підстави для задоволення позову. 16.04.2018 позивач та його представник подали відповідь на відзив. Зазначили, що [PERSON] повинен бути відповідачем у справі, оскільки саме він склав фіктивний договір дарування земельної ділянки, підробив підписи. Твердження [PERSON] у відзиві щодо того, що позивач і її чоловік особисто ставили свої підписи є неправдивими, оскільки позивач та її чоловік не були знайомі з цим нотаріусом. Щодо пропуску позовної давності, то такий не пропущений, про зазначала позивач в позовній заяві. 24.04.2018 від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якій вказує на відсутність юридично значущих аргументів та доказів, які б спростовували факти та обставини наведені у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 20.06.2018 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, оформленого відповідним протоколом від 30.07.2020, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 26.08.2020 цивільна справа прийнята до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 12.11.2020 закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав та доводів, які викладені в позовній заяві. Зокрема позивач вказала, що в 2016 році її син повідомив її, що має намір будувати будинок і хотів, щоб вона подарувала йому земельну ділянку. Вона пішла в міську раду до [PERSON] , яка повідомила їй, що вона, позивач, землі не має. [PERSON] подзвонила до землевпорядника [PERSON] і він приніс договір дарування землі. Вона знала, що їм з чоловіком належала земельна ділянка розміром 1 га, але [PERSON] віддав їй державний акт на ім`я її чоловіка [PERSON] , в якому зазначено розмір земельної ділянки 0,1000 га, на іншу частину земельної ділянки акта не дав, бо як сказав, земля була подарована [PERSON] . Пояснила, що їй не було відомо про цей договір, що її чоловік не підписував такого договору, вона також нічого не підписувала, ні вона, ні її чоловік ніколи не були в нотаріуса [PERSON] . Вважає, що договір дарування підробив [PERSON] . Вона продовжує користуватись землею, обробляє її, земельний податок не сплачує, оскільки є пенсіонером. Вказала, що має трьох дітей, яким би могла подарувати земельну ділянку, а не чужій людині. Представник позивача [PERSON] не заперечив, що позивач дійсно зверталась в правоохоронні органи з заявою щодо підроблення документів. Було розпочато розслідування, проведено почеркознавчу експертизу. Вказав, що експерти не підтвердили, що підпис в договорі дарування належить [PERSON] , а в заяві-згоді позивачу [PERSON] , бо встановили ряд розбіжностей. Вважає, що вільних зразків для проведення експертизи було достатньо, додаткових зразків підпису [PERSON] не надавала. Проведеній в кримінальному провадженні експертизі, якою, як вважає, експертом було встановлено, що подружжя [PERSON] не підписували договору і заяви-згоди, вони довіряли, а тому не клопотали перед судом про призначення почеркознавчої експертизи в рамках розгляду цієї цивільної справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 05.01.2021 через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що спірний договір дарування земельної ділянки було укладено чоловіком позивача з дотриманням його форми, а саме письмово та з нотаріальним засвідченням. Земельна ділянка була надана [PERSON] в порядку безкоштовної приватизації, а тому така не є спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що нотаріус засвідчував заяву-згоду від імені позивача [PERSON] на укладення договору дарування, оскільки страхувався щодо спільної сумісної власності подружжя і так нотаріуси зазвичай вчиняють. Вказав, що позивач ще в 2006 році знала, що в державному акті на право власності, виданому на ім`я її чоловіка, було вказано розмір належної йому земельної ділянки 0,1000 га, а не 1 га, окрім цього, там було невірно вказано ім`я по батькові [PERSON] , що також було відомо позивачу. А тому, вважає, що нею пропущений строк позовної давності, який просить застосувати. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач з чоловіком працювали в колгоспі і їм дали землю (поле), яким вони постійно користувались. Позивач продовжує користуватись землею, не бачила, щоб хтось чужий приїжджав на цю земельну ділянку. Нотаріуса [PERSON] вона не знає, чи дарував [PERSON] землю також нічого не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює землевпорядником в Турківській міській раді. Чоловік позивача [PERSON] звертався в міську раду з заявою про приватизацію землі, яку мав в користуванні як член колгоспу, і йому було надано шляхом безоплатної приватизації земельну ділянку розміром 1 га. Позивач з такою заявою не зверталась. Після цього [PERSON] було видано Державний акт. Близько трьох років тому, позивач сказала, що в неї не такий розмір земельної ділянки, як має бути згідно з Державним актом. Вона відповіла їй, що частину земельної ділянки було відчужено, тому й менший розмір землі. Вказала, що їй відомо, що більше десяти років тому, позивач продавала земельну ділянку і про це знали всі. Оскільки громадяни, які продають земельні ділянки не повідомляють про це міську раду, тому їй, як землевпоряднику, не було відомо про продаж землі позивачем. Про відповідача [PERSON] вона дізналась, коли почала з`ясовувати розмір землі, який належить чоловіку позивача, після її звернення. [PERSON] не знала. Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. З копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 21.11.1967 видно, що 21.11.1967 Рай бюро ЗАГС м. Турка Львівської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (арк. справи 23). Згідно з копією Виписки з рішення загальних зборів колгоспу ім. Б. Хмельницького від 26.02.1992 «Про затвердження майнових паїв та визнання їх розмірів» [PERSON] є власником майнового сертифікату в розмірі 4936 грн, [PERSON] 2771 грн (арк. справи 9). Як видно з копії рішення ХУІІ-тої сесії ІУ скликання Турківської міської ради від 07.09.2004 № 730 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» сесія міської ради вирішила передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки згідно з додатком № 1, зокрема [PERSON] 1,08 га, з яких 0,9800 га ОСГ та 0,1000 га під будівлями по [ADDRESS] (арк. справи 13,14). На підставі зазначеного вище рішення міської ради [PERSON] видано Державний акт на земельну ділянку серія ЯА № 205831 від 30.11.2004, згідно з яким він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Кадастровий номер земельної ділянки 4625510100:01:010:0001 (арк. справи 10). [INFO] [PERSON] помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.03.2006 (арк. справи 8). 23.11.2017 Турківською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49988827 (арк. справи 24). Як видно з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.10.2004 серія [NUMBER] та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.10.2004 серія СВЕ № 626324, [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок по [ADDRESS] (арк. справи 11, 12). Згідно з копією договору дарування земельної ділянки від 09.05.2005, посвідченого приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Макаревичем І.В., [PERSON] (Дарувальник) подарував [PERSON] (Обдарованому) земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,913 га, що знаходиться по [ADDRESS] . Земельна ділянка належала [PERSON] (Дарувальнику) на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЯА № 205832, виданого Турківською міською радою 30.11.2004 на підставі рішення № 730 17 сесії ; 4 скликання Турківської міської ради від 07.09.2004 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 01:-4:463:000031. Цільове призначення земельної ділянки ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4625510100:01:011:0001, експертна вартість ділянки 27 120 грн, грошова оцінка 37 707 грн. Відповідно до п. 7 Договору сторони ствердили, зокрема, що дружина [PERSON] згідна з укладенням цього договору. Договір підписаний сторонами, посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 426 (арк. справи 18 - 21). З копії заяви [PERSON] від 09.05.2004 на ім`я приватного нотаріуса Турківського районного нотаріального округу Макаревича І.В. видно, що вона цією заявою дала згоду на дарування її чоловіком [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,9130 га по [ADDRESS] , що набута ними під час зареєстрованого шлюбу, [PERSON] на умовах на його розсуд. Приватний нотаріус Макаревич І.В. засвідчив справжність підпису [PERSON] , який зроблено в його присутності. Заява зареєстрована в реєстрі за № 425 (арк. справи 22). Відповідно до копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 738426 від 27.12.2005, виданого на підставі договору дарування земельної ділянки № 194452 від 09.05.2005, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,9130 га, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки 4625550100:01:011:0001 (арк. справи 16, 17). Як видно з копії акта від 19.05.2016, складеного депутатом Турківської міської ради та сусідами, [PERSON] згідно з Декретом КМ № 15-92 від 1992 отримала у приватну власність земельну ділянку в натурі для ведення особистого селянського господарства в розмірі 1 га з колгоспу ім. Б. Хмельницького. Ділянка використовується за призначенням. Інших землекористувачів не було (арк. справи 15). Матеріалами справи встановлено, що 25.05.2016 за письмовою заявою [PERSON] слідчим СВ Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про шахрайські дії, вчинені [PERSON] , який шляхом обману або зловживання довірою виготовив документи на земельну ділянку ім`я її чоловіка [PERSON] та подарував земельну ділянку площею 0,9130 га [PERSON] . Розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12016140340000326 від 25.05.2016 за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України. У ході досудового розслідування було призначено та проведено криміналістичну експертизу з дослідження підписів та комісійну судово-почеркознавчу експертизу підписів у договорі дарування земельної ділянки від 09.05.2005 та заяви [PERSON] від 09.05.2005 про надання згоди [PERSON] на дарування земельної ділянки. Згідно з висновками № 4618 від 12.12.2016 криміналістичної експертизи дослідження підписів за матеріалами кримінального провадження № 12016140340000326: 1. Підпис від імені [PERSON] , розташований в графі «Підписи сторін», після слова «Дарувальник» на зворотній стороні одного примірника договору дарування земельної ділянки площею 0,913 га, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.05.2005, - виконаний самим [PERSON] ; 2. Підпис від імені [PERSON] , розташований у графі «Підпис», після слова: [PERSON] » на заяві від імені [PERSON] приватному нотаріусу Турківського районного нотаріального округу укладеній 09.05.2005, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрованим в реєстрі за номером 425 та виконаній на нотаріальному бланку ВСВ № 194451 виконаний самою [PERSON] (арк. справи 128-132). Згідно з висновком експертів № 10253?10255/17-32 від 30.10.2017 за результатами проведеної комісійної судово-почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні № 12016140340000326 від 25.05.2016: 1. Підпис від імені [PERSON] , який міститься у розділі «Підписи сторін» у рядку «Дарувальник» в одному з примірників договору дарування земельної ділянки площею 0,913 га від 09.05.2005 та підпис від імені [PERSON] у рядку «ПІДПИС» у заяві [PERSON] від 09.05.2005 про надання згоди чоловікові [PERSON] на дарування земельної ділянки площею 0,913 га, що по [ADDRESS] , виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів; 2. Встановити чи виконано підпис від імені [PERSON] , який міститься у розділі «Підписи сторін» у рядку «Дарувальник» в одному з примірників договору дарування земельної ділянки площею 0,913 га від 09.05.2005 по [ADDRESS] , [PERSON] або іншою особою, не виявилось можливим з причин, що в казані у п. 2 дослідницької частини висновку експертів. Встановити чи виконано підпис від імені [PERSON] у рядку «Підпис» у заяві [PERSON] від 09.05.2005 про надання згоди своєму чоловіку [PERSON] на продаж земельної ділянки площею 0,913 га не виявилось можливим з причин, викладених у п. 3 дослідницької частини висновку експертів. Зокрема згідно з п. 2 дослідницької частини висновку експертів встановити, чи виконано досліджуваний підпис [PERSON] або іншою особою не виявилось можливим, а згідно з п. 3 - встановити, чи виконано досліджуваний підпис [PERSON] або іншою особою також не виявилось можливим. Звернувшись до суду з цим позовом, позивач вказує, що підпис у спірному договорі дарування виконаний не її чоловіком, а іншою особою, і, що вона не підписувала заяви-згоди на укладення такого договору як щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним. Відповідно просить скасувати державний акт на земельну ділянку, відчужену за цим договором, який виданий на ім`я відповідача. Вирішуючи спір суд виходить з наступних положень закону та відповідних їм правовідносин. Згідно з ч. 1\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено в\~ст. 203 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У ст. 204 ЦК України закріплено положення про те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно зі змістом ст.\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У розрізі наведеного вище, суд, вирішуючи спір виходить з наступного. Позивач, вказуючи на недійсність договору дарування земельної ділянки, зазначає як підстави такої недійсності те, що її чоловік (Дарувальник за спірним договором) не підписував цього договору, а вона в свою чергу, як його дружина, не підписувала заяву-згоду на укладення договору щодо земельної ділянки, яка є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо заяви-згоди позивача на укладення спірного договору дарування, як підстави визнання недійсним самого договору. Так, як видно з положень ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Також, згідно з ч. 3 ст. 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної\~\~реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Водночас, у ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. і ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~ст. 60 СК України \~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Предметом спірного договору є земельна ділянка, яку, як вважає позивач, було передано у власність їй та її чоловікові, а відтак така є спільною сумісною власністю подружжя. У ході судового розгляду справи суд встановив, що земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1,08 га, з яких 0,9800 га ОСГ, 0,10000 га під будівлями, була передана безкоштовно у власність [PERSON] згідно з рішенням ХУІІ-тої сесії ІУ скликання Турківської міської ради від 07.09.2004 № 730 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». На підставі цього рішення міської ради [PERSON] було видано державний акт серії ЯА № 205832 від 30.11.2004 на земельну ділянку площею 0,913 га, та державний акт серії ЯА № 205831 від 30.11.2004 на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . Відтак, [PERSON] набув земельну ділянку у власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки громадянином в порядку\~ст. 118 ЗК України\~(в редакції на час набуття права власності), а тому спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, як про це вказує позивач. Суд зазначає, що правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Однак, лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Отже, зважаючи на те, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, то при укладенні оспорюваного договору дарування згода іншого подружжя не потрібна, а відтак права позивача як другого з подружжя порушені не були. Зворотного суду не доведено. При цьому, підстав для подальшої правової оцінки доводів позивача про те, що вона не підписувала заяву-згоду на укладення договору дарування земельної ділянки суд не вбачає, оскільки такої згоди не потрібно було при укладенні спірного договору. Водночас, позивач як на ще одну підставу своїх вимог щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, покликається на те, що її чоловік [PERSON] взагалі не підписував цього договору дарування, а його підпис підробили. Оцінюючи такі доводи позивача на обґрунтування заявлених вимог суд виходить з наступного. Згідно з положеннями ч.1 та ч.2\~ ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Реалізовуючи своє право як власник майна, чоловік позивача [PERSON] подарував свою земельну ділянку відповідачу [PERSON] . У договорі дарування зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо нікчемності правочинів, діють добровільно, без будь-якого примусу, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки цього документу. Договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу. Суд встановив, що за заявою [PERSON] були внесені відомості до ЄРДР за № 12016140340000326 від 25.05.2016 за ознаками ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України. Постановою слідчого СВ Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області від 07.02.2018 кримінальне провадження закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. У цьому кримінальному провадженні було проведено криміналістичну експертизу з дослідження підписів за матеріалами кримінального провадження № 12016140340000326 та комісійну судово-почеркознавчу експертизу. Враховуючи те, що експертизи проведені в кримінальному провадженні містять інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі, суд вважає за необхідне надати оцінку таким як доказам у справі. Так, згідно з висновком криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами кримінального провадження № 12016140340000326 підпис у спірному договорі виконаний [PERSON] , а за результатами комісійної судово-почеркознавчої експертизи встановити чи виконано досліджуваний підпис [PERSON] чи іншою особою не виявилось можливим. Зокрема у висновку експертів комісійної судово-почеркознавчої експертизи зазначено, що оцінити походження встановлених розбіжностей, чи з`явились вони внаслідок виконання досліджуваного підпису не [PERSON] , а іншою особою, або вони є варіантами підпису [PERSON] , які не проявились у наданих зразках, експерти не змогли, у зв`язку з вкрай обмеженим обсягом вільних зразків підпису [PERSON] , співставних за часом виконання з досліджуваним підписом. Збіжні ознаки за наявності встановлених розбіжностей, не є достатніми не тільки для категоричного, але й для ймовірного позитивного висновку про тотожність. Відповідно до\~положень ст.\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів . При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Згідно з\~ч.\~ст.\~103\~ЦПК України\~суд призначає\~експертизу у\~справі за\~сукупності таких\~умов: для\~з`ясування обставин,\~що мають\~значення для\~справи,\~необхідні спеціальні\~знання у\~сфері іншій,\~ніж право,\~без яких\~встановити відповідні\~обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Клопотання про призначення експертизи може бути подано сторонами та відповідно вирішене на стадії підготовчого засідання у разі розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Водночас у\~відповідності до\~положень ст.\~12\~ЦПК України\~суд,\~зберігаючи об`єктивність\~і неупередженість,\~зокрема,\~роз`яснює у\~випадку необхідності\~учасникам судового\~процесу їхні\~процесуальні права\~та обов`язки,\~наслідки вчинення\~або невчинення\~процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. У ході підготовчого засідання сторонами не було заявлено клопотання про призначення відповідної почеркознавчої експертизи в справі з урахуванням предмета спору, доводів позивача щодо непідписання оспорюваного договору її чоловіком та наявності двох експертиз, проведених у кримінальному провадженні. При цьому, представництво сторін у справі здійснюють адвокати, які обізнані з процесуальними правами, обов`язками, наслідками вчинення або ж невчинення процесуальних дій під час розгляду справи. Водночас, в судовому засіданні під час розгляду справи по суті, представник позивача вказав, що не вбачає підстав для призначення відповідної почеркознавчої експертизи в рамках цієї цивільної справи, оскільки довіряє висновкам експертиз у кримінальному провадженні, якими встановлено, що підпис у договорі дарування земельної ділянки виконаний не [PERSON] . Однак, твердження представника позивача щодо беззаперечного встановлення у висновках проведених експертиз того, що підпис у договорі дарування земельної ділянки виконаний не самим [PERSON] є безпідставними та суд розцінює такі як власне бачення та тлумачення цих висновків позивачем та його представником. У вказаних вище висновках містяться протилежні висновки, зокрема криміналістична експертиза з дослідження підписів вказує про те, що підпис виконаний [PERSON] , тоді як у висновках комісійної судово-почеркознавчої експертизи зазначено про неможливість встановлення чи виконаний підпис [PERSON] або іншою особою. Отже, такі висновки експертиз не дають ствердної відповіді на питання щодо того, що підпис в оспорюваному договорі виконаний не [PERSON] , як стверджує позивач. Водночас інших доказів на підтвердження чи спростування таких висновків, які оцінюються судом з урахуванням того, що жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду, суду не надано. Зокрема, допитана судом свідок [PERSON] лише вказала про те, що позивач користується земельною ділянкою, однак їй нічого не відомо про те, чи укладався договір дарування між [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила, що їй було відомо, що їй лише було відомо, що позивач продавала землю більше 10 років тому. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, які оцінені як кожен окремо так і в сукупності суд дійшов переконання, що позивачем не доведена передбачена ч. 3 ст. 203 ЦК України підстава для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, а саме, що волевиявлення її чоловіка [PERSON] , як учасника оспорюваного договору дарування, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, так як наданими доказами не підтверджено, що підпис в договорі дарування земельної ділянки виконано не самим [PERSON] . Беручи до уваги те, що позовна вимога про визнання недійсним державного акта та скасування його реєстрації обґрунтована позивачем тим, що такий виданий на підставі недійсного, як вважає позивач, договору дарування земельної ділянки, що суду не доведено і підстав для визнання такого договору недійсним суд не встановив, тому така вимога також не підлягає до задоволення, так як є похідною від вимоги про визнання недійсним спірного договору. Також суд зазначає, що звертаючись до суду з позовом, позивач в якості відповідача визначила також нотаріуса. Беручи до уваги те, що нотаріус не є особою прав і обов`язків яких стосується спір сторін, так як у нього відсутня заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення, та те, що позивач не обґрунтовує недійсність правочину неправомірними діями приватного нотаріуса, тому такий за конкретних обставин справи є неналежним відповідачем, що в свою чергу є підставою для відмови в позові по суті заявлених вимог щодо такого неналежного відповідача.\~ Щодо застосування строків позовної давності, про що подав заяву відповідач, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України\~позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Як наведено у правовому висновку Верховного Суду України в постанові від 11.10.2017 у справі № 6-1674цс17 позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Отже, з наведеного можна зробити висновок, що метою встановлення в законі\~позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом\~інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду. Відповідач у заяві про застосування строків позовної давності зазначає, що позивач знала про укладений договір дарування ще у 2006 році, адже отримала Державний акт на земельну ділянку розміром 0,1000 га, а не розміром 1 га, про що ствердила в судовому засіданні. Те, що позивач вважала це помилкою в Державному акті, представник відповідача вважає таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Позивач, у свою чергу, вказує, що про укладення спірного договору їй стало відомо лише через десять років, а саме в травні 2016, коли вона вирішила оформити спадщину після чоловіка і отримала спірний договір дарування земля, тому вважає, що строк позовної давності не пропустила. На думку суду, позивачу було відомо про укладення договору дарування в період, що окреслений відповідачем, оскільки тоді вона одержала державний акт на ім`я її чоловіка, де було вказано про розмір земельної ділянки саме 0,1000 га, а її покликання на помилку в такому щодо розміру земельної ділянки є непереконливими, оскільки вона мала змогу з`ясувати, чи дійсно має місце помилка і об`єктивних підстав неможливості це не зробити позивач не навела. І як слідує з її пояснень, протягом десяти років цього так і не з`ясовувала. Окрім цього свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що їй та іншим жителям міста було відомо, що позивач з чоловіком більше як десять років тому продавала землю. Відтак, станом на час звернення позивача до суду, строки позовної давності вже спливли. Однак, беручи до уваги те, що в ході розгляду справи не було встановлено, що права позивача були порушені, тому у цій справі суд має відмовити у задоволенні позову саме за безпідставністю заявлених позовних вимог, а не через сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed