Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

02.02.2016 року позивачі звернулись в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову зазначили, що 31.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою О.В., номер договору в нотаріуса-1009. Зазначають, що [PERSON] на час укладення договору дарування житлового будинку не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, так як починаючи з 2012-2013 років проявляє ознаки неадекватності в своїх діях, не орієнтується в часі, просторі, днях тижня, порах року і т.д. В зв'язку з чим у період з 07.08.2012 року по 10.08.2012 року [PERSON] лікувалась у неврологічному відділенні Калинівської ЦРЛ та їй встановлено діагноз «Хронічна недостатність мозкового кровообігу з цефалічним вестиббулостатичним синдромом, помірними когнітивними розладами». Протягом 2014 року відбулось загострення хронічних хвороб, у зв'язку з чим 05.08.2014 року, 14.08.2014 року, 24.08.2014 року до [PERSON] здійснювались виклики сімейного лікаря та дільничної медсестри з приводу підвищення артеріального тиску, головокружіння, болі в дільниці серця, загальної слабкості . Згідно виписки №156 від 02.10.2015 року з амбулаторної картки №1367 на хвору [PERSON], виданої КУ «Калинівський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги», остання пред'являє скарги на головну біль, головокружіння, зниження гостроти зору та слуху, «шум» в голові, болі в ділянці серця, задишки при фізичній загрузці. Хвора неадекватна в своїх діях, частот не орієнтується в місці знаходження, не може сама себе обслуговувати… перенесених захворювань не пам'ятає…..діагноз: «Ішемічна хвороба серця, дифузний атеросклеротичний міокардіосклекроз, СН ІІ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст.І ст. риз. Ч., дисцикуляторна енцефелопатія ІІІ ст. з частинами когнітивними порушеннями, облітеруючий атеросклероз нижніх кінцівок…на диспансерному обліку з приводу вищезгаданих захворювань хвора перебуває з 20.05.2013 року». З вересня 2015 року [PERSON] проживає у [PERSON] в [ADDRESS], де зареєстрована на медичне обслуговування та перебуває на обліку в КЗ «ЦПМСД №5». Відтак, загальний стан [PERSON] та її неадекватна поведінка стали передумовою для звернення [PERSON] до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про визнання [PERSON] недієздатною. Влітку 2015 року [PERSON] почала згадувати про свій будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], після чого [PERSON] з сестрою вирішили поїхати разом із матір'ю у с.Пиків, сподіваючись на покращення її загального стану за допомогою рідної оселі та свіжого повітря. Приїхавши в будинок, він був замкнений. В сільській раді повідомили, що вказаний житловий будинок зареєстрований за [PERSON] За вказаних підтав, вважають договір дарування житлового будинку недійсним на підставі ст.225 ЦК України. Тому звернулись в суд з даним позовом. Крім того, 12.11.2018 року від представника [PERSON] - адвоката Лавренчука А.С. надійшла заява про збільшення позовних вимог, мотивована тим, що 26.11.2018 року шляхом пошуку інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно…, стало відомо, що 31.10.2014 року у приватного нотаріуса Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвої О.В. 31.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено ще два договори дарування, зокрема, договір дарування земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], площею-0,25 га, цільове перизначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер-[NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою О.В., номер договору в нотаріуса-1013; договір дарування земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], площею-0,3281 га, цільове перизначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер-[NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою О.В., номер договору в нотаріуса-1017. З зазначених вище підстав, просить визнати вказані договори недійсними. В судовому засіданні [PERSON], яка також являється опікуном [PERSON], та її представник - адвокат Лавренчук А.С. позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримали. Крім того, адвокат Лавренчук\~ А.С. зазначив, що про договори дарування земельних ділянок дізнались 26.11.2018 року, а відтак у відповідності до вимог ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності у даному спорі розпочався з 26.11.2018 року, тобто з моменту, коли позивачі дізналися про фактичну суть, правову природу, правові наслідки та існування оскаржуваних правочинів. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Томенко Р.В. позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог не визнав. Крім того, просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог щодо визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок. Також зазначив, що під час укладення договорів дарування земельних ділянок [PERSON] була обізнана про правові наслідки та фактичну суть договорів. Дієздатність [PERSON] була встановлена нотаріусом. Свідок [PERSON], який являється завідувачем Відокремленого підрозділу «Пиківська амбулаторія загальної практики-сімейної медицини» КУ «КРМЦПМСД» в судовому засіданні пояснив, що він знає [PERSON] з 90-х років. З 2010 року вона почала часто звертатись за медичною допомогою з приводу захворювань серцево-судинної системи та кісткової системи. З 2012 року у неї почались «когнітивні порушення» - «в дане поняття включається ослаблення пам'яті; зниження розумової діяльності; не могла сама собі приготувати їсти, не дивилась за собою». Пред'являла скарги на запаморочення, шум в голові, головний біль; у неї була шаркаюча хода, порушена координація. В тому ж році (2012 р.) [PERSON] пішла в дальній магазин с.Пиків Калинівського району, біля якого була знайдена непритомною, коли прийшла до тями, то не могла пояснити, чому туди пішла, була загальмована; в неї вимірювався низький артеріальний тиск (систолічний - 80 мм рт. ст., цифр діастолічного не пам'ятає). В подальшому [PERSON] забрав зять. Восени 2013 року вона напустила багато газу в котел перед тим, як його запалити. Внаслідок вибуху отримала удар по голові дверцятами, через що утворились ушкодження у вигляді саден. При цьому пояснити свій вчинок не могла, на запитання казала: «Не знаю». Бувало, що вона його (сімейного лікаря) не впізнавала, коли він з нею вітався, була загальмованою, «неконтрольованою». Не могла запам'ятати, які таблетки їй приймати. В неї було «випадіння пам'яті», вона добре пам'ятала всі колишні події, «як працювала на фермі, як ростила дітей», при цьому не могла відтворити недавні події - що було і що робила день - два тому; не дивилась за зовнішнім виглядом, рідко змінювала білизну - «від неї було чути запах сечі». Для покращення пам'яті призначав їй пірацетам, рекомендував сину, щоб той проконсультував її у лікаря-психіатра, але направлення не виписував. У 2013 р. та 2014 р. він часто оглядав [PERSON] через високий артеріальний тиск -АТ - 150-160/90 мм рт. ст. Тоді вона пред'являла скарги на біль в ділянці серця, задишку. При огляді не могла розповісти про те, що робила нещодавно, при цьому детально розповідала про події минулого. Неодноразово вона блукала селом, він показував їй, як повернутись додому. Таким чином він діагностував у неї зниження пам'яті на поточні події. За психічним станом їй потрібний був постійний догляд. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює в Калинівській ЦРЛ та являється племінницею [PERSON] Приблизно у 2011 році почала помічати у тітки розлади здоров'я та пам'яті. Під час перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Калинівської ЦРЛ, остання її не впізнавала та називала іншим ім'ям. У 2014 році [PERSON] . взагалі нікого не впізнавала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він являється чоловіком [PERSON], яка є дочкою [PERSON] Враховуючи родинні стосунки, [PERSON] бачив часто та допомагав останній по господарству. Погіршення стану здоров'я у [PERSON], зокрема розлад пам'яті, почав помічати ще у 2010 році, а у 2012 році її стан взагалі погіршився, так як вона його майже не впізнавала. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо недійсності правочинів, зокрема, щодо недійсності договорів дарування з підстави вчинення правочинів дієздатною фізичною особою, яка в момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Так, 31.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено наступні договори: договір дарування житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою О.В., номер договору в нотаріуса-1009; договір дарування земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], площею-0,25 га, цільове перизначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер-[NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою О.В., номер договору в нотаріуса-1013; договір дарування земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], площею-0,3281 га, цільове перизначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер-[NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою О.В., номер договору в нотаріуса-1017. Право власності на земельні ділянки (кадастровий номер- [NUMBER], [NUMBER]) та житловий будинок, що розташовані в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При наданні правової оцінки обставинам справи суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до розяснень, які містяться в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до правового висновку, сформованого Верховним Судом України у постанові №6-131цс14 від 17.09.2014 року, відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно роз'яснень, які містяться в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Згідно приписів ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів. Відповідно до вимог ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Однак, статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №2-п від 07.06.2018 року [PERSON], [INFO] на момент підписання договору дарування житлового будинку від 31.10.2014 року страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді судинної деменції. На момент підписання договору дарування житлового будинку від 31.10.2014 року [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, згідно з довідкою від 24.09.2015 року Калинівської центральної районної лікарні Вінницької області [PERSON] з 07.08.2012 року по 10.08.2012 року перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: хронічна недостатність мозкового кровообігу з цефалгічним вестибуло-атактичним синдромом, помірними когнітивними розладами. В подальшому за медичною допомогою вона не зверталась (а.с.18). Згідно з довідкою від 02.10.2015 року з Пиківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Калинівського районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги 05.08.2014 р., 14.08.2014 р., 24.08.2014 р., 12.09.2014 р. до [PERSON] додому були здійснені виклики сімейного лікаря та медсестри з приводу підвищення артеріального тиску, запаморочення, біль в ділянці серця, загальну слабкість (а. с. 30). Згідно з випискою медкарти стаціонарного хворого з Вінницької міської клінічної лікарні № 3, [PERSON] з 31.01.2017 року по 13.02.2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні (назва відділення не зазначена) із скаргами на сухий кашель, періодичний біль в серці, ногах. Лікарями встановлений діагноз: дисциркуляторна змішана енцефалопатія III з когнітивно-мнестичним зниженням, психоорганічним синдромом (ще один синдром написаний нерозбірливо); деменція змішаного ґенезу. Висновок: самостійно себе обслуговувати не може, потребує постійної сторонньої допомоги, «не орієнтована в часі, власній особі, місці, порушене сприйняття дійсності». Нею опікується донька (а.с. 200). Враховуючи викладене, а також оціюючи висновок експертизи в сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає його таким, що відповідає обставинам справи, поясненням сторони позивачів та свідків. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У п.п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що в матеріалах справи є належні, допустимі та переконливі докази, які б вказували на те, що [PERSON] під час вчинення правочинів, за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, волевиявлення дарувальника не було вільним і не відповідало її волі, вона перебувала у стані, який свідчив про її недієздатність на цей момент. Із врахуванням викладеного, дарувальник [PERSON], як сторона трьох оспорюваних правочинів, що були нею вчинені одного дня та якими вона подарувала три об'єкти нерухомого майна [PERSON], під час підписання договорів не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому відповідні оспорювані правочини пілягають визнанню недійсними в судовому порядку. Таким чином, доводи позову знайшли об'єктивне підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 та 22.02.2017 року у справі №6-17цс17. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] про оспорювані договори дарування земельних ділянок дізнались лише 26.11.2018 року про що свідчить Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна. Суд також звертає увагу на ту обставину, що згідно довідки №296 від 01.04.2019 року, виданої виконкомом Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області громадянці [PERSON], як опікуну [PERSON], з 2014 року по жовтень 2018 року земельні ділянки кадастровий номер-[NUMBER], кадастровий номер-[NUMBER] не оброблялись. У жовтні 2018 року вищевказані земельні ділянки були оброблені [PERSON], який став їх використовувати для власних потреб. Відтак, враховуючи недієздатність [PERSON], [PERSON] про існування договорів дарування земельних ділянок дізналась лише після фактичного господарювання та сезонних робіт на земельних ділянках [PERSON] Крім того, суд критично оцінює висновок та посилання відповідача на ч.1 ст.21 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої витяг про державну реєстрацію права надається заявнику, а враховуючи, що саме відповідач [PERSON] був заявником про державну реєстрацію його права власності після укладення договорів дарування і саме йому було надано відповідний витяг нотаріусом, [PERSON] не була обізнана про всі обставини відчуження, у якої ще з 2012 року почалися явні ознаки психічного розладу, 31.10.2014 року вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а 06.06.2016 року її визнано недієздатною, а [PERSON] призначено опікуном лише 22.12.2016 року, тому до жовтня 2018 року у останньої не було жодних підстав вважати, що якісь права її підопічної порушені окрім відчуження житлового будинку. Протилежного підставно не доведено відповідачем, суд погоджується із доводами представника позивача про те, що [PERSON] про порушення цивільного права [PERSON] звернулась в межах строків давності, тому підстав для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності об'єктивно судом не встановлено. Крім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача-адвоката Томенка Р.В. з приводу того, що дієздатність [PERSON] під час укладення договорів дарування перевірена нотаріусом, оскільки ч.3 ст.43 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що встановлення особи здійснюється з паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатични чи службови паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи).Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. Згідно ч.2 ст.44 ЗУ «Про нотаріат», визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Виходячи із положень ст.44 зазначеного Закону, обсяг цивільної дієздатності [PERSON] нотаріусом було встановлено за її паспортом, а за відсутносі медичної освіти нотаріус не в зимозі оцінити психічний чи психологічний стан особи. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи до заяв по суті позову та заперечення на позов на підтвердження своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відповідач належних і допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень не представив, доводи позову не спростував, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.133 ЦК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Таким чином, враховуючи прийняте судом рішення та на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача на користь позивачки [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved