Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулась до суду позовом до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначила, що у період з 01 грудня 2010 року по 16 лютого 2015 року працювала у ПрАТ «Азовелектросталь», після чого 16 лютого 2015 року її було звільнено у звязку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. За період часу з серпня 2014 року по лютий 2015 року їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 11415,39 грн. Також зазначає, що при затримці виплати заробітної плати роботодавець не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати (далі індексація), внаслідок чого порушені її права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом стягнення з відповідача індексації заробітної плати. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року в сумі 11415,39 грн., індексацію заробітної плати за цей період у розмірі 4300,90 грн. та середній заробіток за період з 17.02.2015 року по 21.09.2015 року у розмірі 8337,84 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надавши письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що у відповідача перед позивачкою заборгованість по заробітній платі станом на 01 жовтня 2015 року відсутня. Платіжними дорученнями № 403, 404 від 25 вересня 2015 року позивачці перераховано грошові кошти в сумі 2397,23 грн., платіжним дорученням № 20 від 28 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 5593,54 грн., платіжним дорученням № 14 від 29 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 3424,62 грн., а всього на загальну суму 11415,39 грн. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення індексації заробітної плати, то позивачці за період роботи на ПрАТ «Азовелектросталь» виконувалось підвищення заробітної плати випереджаючим шляхом. З лютого 2014 року по дату звільнення позивачка знаходилась на частковому або повному простої. Згідно «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17 липня 2003 року індексація заробітної плати нараховується тільки з оплату праці за виконану роботу. На протязі простою роботи не виконуються, тому оплата періоду простою не є обєктом індексації. Отже, заробітна плата індексації не підлягає. В задоволенні позовних вимог в цій частині просив відмовити. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача визнав розрахунок середньоденного заробітку позивачки в розмірі 56,72 грн., проте заперечував проти розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині кількості робочих днів, а саме позивачкою підраховано кількість робочих днів 147 днів затримки розрахунку при звільненні, у той час, як вірною кількістю робочих затримки розрахунку при звільненні є 153 дні. Отже, вірним розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є 153дні*56,72 грн.=8678,16 грн. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка з 01 грудня 2010 року по 16 лютого 2015 року працювала у ПрАТ «Азовелектросталь», після чого 16 лютого 2015 року її було звільнено у звязку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата. (а.с. 7-9). Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок з позивачкою при звільненні з нею не був проведений. Судом встановлено, що платіжними дорученнями № 403, 404 від 25 вересня 2015 року позивачці перераховано грошові кошти в сумі 2397,23 грн., платіжним дорученням № 20 від 28 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 5593,54 грн., платіжним дорученням № 14 від 29 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 3424,62 грн., а всього на загальну суму 11415,39 грн. Таким чином, станом на 01 жовтня 2015 року у відповідача перед позивачкою заборгованість по заробітній платі відсутня і позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Оскільки на теперішній час відповідачем сплачено позивачці суму заборгованості по заробітній платі, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення індексації заробітної плати, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України Про оплату праці заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 33 Закону України Про оплату праці в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України Про індексацію грошових доходів населення та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Обєктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цінперевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Згідно ч.1 ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно письмових пояснень представника відповідача, позивачці за період роботи на ПрАТ «Азовелектросталь» виконувалось підвищення заробітної плати випереджаючим шляхом. Суд не може погодитись з розрахунками позивачки, які проведені без зазначення базових місяців, якими відповідно до положень п. 5 Порядку є місяці, в яких відбувалось підвищення розмірів заробітної плати випереджаючим шляхом. Тому вказаний розрахунок не може бути визнаний вірним та братися до уваги при вирішенні спору. За таких обставин, суд вважає, що позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження того, що їй не виплачувалась індексація заробітної плати, а також на підтвердження своїх вимог про стягнення індексації заробітної плати у вказаному нею розмірі, а тому вони задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. 16 лютого 2015 року позивачку було звільнено у звязку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. На момент звільнення у відповідача перед позивачкою утворилась заборгованість по заробітній платі за період її роботи з серпня 2014 року по лютий 2015 року в сумі 11415,39 грн. 07 серпня 2015 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованої заробітної плати у розмірі 11153,17 грн. Ухвалою того ж суду від 04 вересня 2015 року судовий наказ від 07 серпня 2015 року скасовано. 24 вересня 2015 року позивачка звернулась до суду з вимогами про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У відповідача перед позивачкою заборгованість по заробітній платі станом на 01 жовтня 2015 року відсутня. Платіжним дорученням № 403, 404 від 25 вересня 2015 року перераховано грошові кошти в сумі 2397,23 грн. Платіжним дорученням № 20 від 28 вересня 2015 року перераховано грошові кошти в сумі 5593,54 грн. Платіжним дорученням № 14 від 29 вересня 2015 року перераховано грошові кошти в сумі 3424,62 грн. А всього на загальну суму 11415,39 грн. Тобто, остаточний розрахунок з позивачкою був проведений лише 29 вересня 2015 року. Суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно розраховувати, починаючи з 17 лютого 2015 року з наступного дня після звільнення позивачки, і по день фактичного розрахунку 29 вересня 2015 року. При розрахунку суми середнього заробітку суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачкою був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно наданого позивачкою розрахунку, її середньоденна заробітна плата становить 56,72 грн. Відповідач у своїх поясненнях повністю погодився із розрахованим позивачем розміром середньоденного заробітку в сумі 56,72 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 56,72 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі 56,72 грн. За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8 годин 12 хвилин на 2015 рік кількість робочих днів за період з 17.02.2015 року по 29.09.2015 року складає 153 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 17.02.2015 року по 29.09.2015 року складає 8678,16 грн. (153 дні х 56,72 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 8678,16 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial