Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання договорів недійсними. Свої вимоги мотивує тим, що 30 листопада 2006 року між ним та АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11083805000, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 200 тис. дол. США. Зазначив, що 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги та договір факторингу № 4, за умовами якого відповідач-1 відступив ТОВ «Кей-Колект» заборгованість позивача про кредитному договору № 11083805000 від 30.11.2006 року. 25 березня 2015 року позивач надав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій крім вищевикладеного вказує, що для настання реальних правових наслідків щодо договору факторингу відповідачі повинні були: - ТОВ «Кей-Колект» надати грошові кошти в розпорядження ПАТ «УкрСиббанк», що визначається за кожним первинним договором та здійснити перерахування суми фінансування одним платежем; - відступлення прав вимоги повинно було забезпечуватися складанням сторонами акту приймання-передачі прав вимоги; - ПАТ «УкрСиббанк» повинен був повідомити за власний рахунок кожного боржника та гаранта про відступлення прав вимог протягом 30 робочих днів з дати відступлення та всі витрати сплачує відповідач-1. Посилаючись на те, що загальні вимоги відповідачами виконані не були після укладення договору факторингу, позивач просить визнати недійсними договори факторингу № 4 та відступлення права вимоги від 11 червня 2012 року укладених між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позову щодо порушення його прав та інтересів укладенням договору факторингу та відступлення прав вимоги, а оскаржувані договори відповідають усім вимогам чинного законодавства України (а.с. 114-116). Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа та її представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник третьої особи направила до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність. Заслухавши пояснення представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк», вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 листопада 2006 року між позивачем та АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11083805000 (а.с. 164-170) Відповідно до п. 1.1. даного договору банк надав позивачу кредит у розмірі 200 тис. дол. США. 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги (а.с. 3-5) та договір факторингу № 4 (а.с. 6-14), за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» заборгованість позивача про кредитному договору № 11083805000 від 30.11.2006 року. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ряд умов, які не були виконані відповідачами, а саме: - ТОВ «Кей-Колект» повинно було надати грошові кошти в розпорядження ПАТ «УкрСиббанк», що визначається за кожним первинним договором та здійснити перерахування суми фінансування одним платежем; - відступлення прав вимоги повинно було забезпечуватися складанням сторонами акту приймання-передачі прав вимоги; - ПАТ «УкрСиббанк» повинен був повідомити за власний рахунок кожного боржника та гаранта про відступлення прав вимог протягом 30 робочих днів з дати відступлення та всі витрати повинен сплачувати відповідач-1. Однак дані твердження позивача та його представника спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, оскільки 11 червня 2012 року між відповідачами було підписано акт приймання -передачі прав вимоги (а.с. 173) та ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» заборгованість позивача про кредитному договору № 11083805000 від 30.11.2006 року (а.с. 175). Згідно меморіального ордеру від 11 червня 2012 року ТОВ «Кей-Колект» було сплачено на рахунок ПАТ «УкрСиббанк» суму фінансування за договором факторингу №4 (а.с. 174). Матеріали справи свідчать, що ПАТ «УкрСиббанк» листом від 20.06.2012 року№ 12-21/15225 повідомляло позивача про відступлення прав вимоги за кредитним договором (а.с. 176-178). Так, відповідно до роз'яснень у ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Пунктом 9.12 кредитного договору передбачено, що уклавши цей договір Позичальник надає Банку згоду передавати права та обов'язки Банку за даним договором третій особі без отримання на це додаткової згоди Позичальника. Особливості укладення договору факторингу регулюється главою 73 ЦК України. У відповідності з нормою ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто, відповідач міг вільно обирати спосіб та порядок розрахунку за укладеним договором факторингу, що не суперечить нормам діючого законодавства. Таким чином, висновок позивача про недійсність договору факторингу суперечить нормам матеріального права. Стаття 1079 ЦК України передбачає, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб»єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов»язань або відповідальності перед боржником у зв»язку з порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Визнання правочину недійсним у судовому порядку можливо з підстав недодержання стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст.215 цього кодексу). Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договору факторингу позивач посилається на нібито не спрямованість правочину - договору факторингу на реальне настання наслідків. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» домовились з усіх істотних умов та уклали договір факторингу № 4 від 11 червня 2012 року та договір відступлення прав вимоги в письмовій формі. Відповідно до положень п. 1 ч. 1ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином( відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановленого договором або законом. Згідно зі ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд вважає, що спірні договори відповідають вимогам законодавства, були спрямовані на реальне настання наслідків обумовлених ними, на виконання умов цього договору банк передав фактору всю необхідну документацію, а фактор- оплатив ціну продажу. Посилання представника позивача у судовому засіданні на недійсність договору факторингу у зв'язку з неотриманням його згоди на обробку його персональних даних відповідно до п. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» суд вважає необґрунтованим з огляду на те, що відповідно до ст. 21 зазначеного закону про передачу персональних даних третій особі володілець персональних даних протягом десяти робочих днів повідомляє суб'єкта персональних даних, якщо цього вимагають умови його згоди або інше не передбачено законом. Норми ст. ст. 1077-1086 ЦК України не передбачають отримання первісним кредитором письмової згоди боржника на обробку його персональних даних новим кредитором при укладенні договору факторингу, до того ж, листом від 20 червня 2012 року № 12-21/15225 АТ «Укрсиббанк» повідомляло позивача про відступлення прав вимоги. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договори не відповідають вимогам чинного законодавства та не відповідають положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215, 1077, 1079 ЦК України. Крім того, оскаржувані договори укладалися між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк», а тому позивачем не зазначено та не надано доказів на обґрунтування того, які його права були порушені зі сторони відповідачів при укладенні договору факторингу № 4 та договору відступлення прав вимоги. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оспорювані договори факторингу та відступлення прав вимоги не можуть бути визнані недійсними, оскільки в момент їх вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України. Договори відповідають вимогам законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed