Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

02.03.2015 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстровано 06.12.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Козятинського районного управління юстиції Вінницької області, про що в книзі реєстрації шлюбів 06.12.2005 року зроблено запис №246. Позовна заява мотивована тим, що через кілька років після реєстрації шлюбу відносини між подружжям погіршилися і шлюб фактично розпався. В 2011 році відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про визнання права власності на ? частину її квартири, однак рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.04.2011 році у справі №2-261/11 в задоволенні позову йому було відмовлено. Після цих подій подружжя взагалі перестало спілкуватися між собою, незважаючи на те, що проживають в одній квартирі, однак в різних кімнатах. Шлюб існує лише формально, примирення між сторонами та відновлення подружніх стосунків неможливе, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Неповнолітніх дітей у позивача та відповідача немає. Майнових спорів між сторонами немає. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з вказаною позовною заявою до відповідача. Ухвалою суду від 21.04.2015 року сторонам по справі надано строк для примирення до 22.05.2015 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили розірвати шлюб з підстав, що наведено в позовній заяві. Додатково зазначили, що призначений судом строк для примирення результатів не дав, спільне господарство з відповідачем не ведеться з першої половини 2009 року, відповідач їй нічим не допомагає, живуть вони у різних кімнатах її квартири, у них різні бюджети, вони окремо готують собі їжу. Відповідач ображає позивача, обзиває її. Розлад сімейних відносин відбувся по тій причині, що вони з відповідачем вже не один рік судяться з приводу неврегульованих майнових питань, зокрема відповідач претендував на частину її квартири, однак судом винесено рішення про відмову у задоволенні позову. Між ними немає відносин, які б були засновані на взаємоповазі, взаєморозумінні та взаємодопомозі, шлюб існує формально. Вони з відповідачем фактично не спілкуються. Представник позивача зазначила, що на даний час немає жодного нормативного акту, який би зобов'язував особу перебувати у шлюбі, якщо вона цього не бажає. Позивач повідомила, що вона дійсно певний період часу здійснювала догляд за відповідачем, однак на даний час вона має намір відмовитись від такого догляду, оскільки її ставлення до відповідача не оцінено, він постійно зазначає, що вона за ним не доглядає та в нього до неї постійні претензії. В судовому засіданні відповідач [PERSON], та його представник [PERSON] заперечували проти розірвання шлюбу, наполягаючи на тому, що сімейні відносини мають існувати й надалі, оскільки позивач по справі оформлена по догляду за відповідачем. Внесення на розгляд суду позову про розірвання шлюбу обумовлено тим, що позивач має намір в майбутньому позбавити відповідача права користування її квартирою. Вказує на те, що вони з позивачем ведуть спільне господарство, про що представлено квитанцію про здійснення проплати за комунальні послуги за квітень 2015 року. На запитання представника позивача представник відповідача повідомив, що йому невідомо, чи здійснював його довіритель проплату за комунальні послуги за попередні місяці, до внесення на розгляд суду позову про розірвання шлюбу. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В ході дослідження позовної заяви та доданих до неї матеріалів судом відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України з'ясовано фактичні взаємини подружжя, а також те, що подана до суду позовна заява відповідає дійсній волі позивача, її бажання розірвати шлюб є істинним та добровільним. Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України ( 254к/96-ВР ) охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя Досліджуючи вказані обставини, суд зважає на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами по справі припинено в першій половині 2009 року. Розлад сімейних відносин відбувся по причині виникнення майнових суперечок між сторонами щодо права на нерухоме майно. (а.с.5). У позивача та відповідача різні (власні) бюджети, за які кожен з них задовольняє власні побутові та життєві потреби, вони фактично не пов'язані взаємними правами та обов'язками, які були б засновані на їхній добрій волі, проживають вони у різних кімнатах однієї квартири, що належить позивачу, що обумовлено відсутністю у відповідача особистого житла, яке б належно йому на праві приватної власності. Заперечення відповідача та його представника проти позову зводяться до того, що позивач не бажає втратити правовий зв'язок з власником квартири (позивачем), оскільки він стане колишнім членом сім»ї власника квартири, та це може в майбутньому позбавити відповідача права на користування вказаним житловим приміщенням, однак такі обставини не свідчать про наявність реальних шлюбних відносин, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги як підстава для відмови в задоволенні позову про розірвання шлюбу. Так, судом встановлено, що шлюб між сторонами фактично розпався, існує формально, ведення спільного господарства фактично припинено та подальше збереження шлюбу є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам позивача, тому шлюб між сторонами слід розірвати, а позов - задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved