Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

У червні 2013 року ПАТ «Райффазен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що 24 липня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 014/11-175/0430 згідно умов якого позивач надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 89 929 доларів США зі сплатою 14,25% річних строком до 24 липня 2027 року. Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 23 листопада 2012 року утворилась заборгованість в розмірі 89 916,90 доларів США, що за курсом НБУ (1 долар США - 7,9930 грн.) дорівнює 718 705,78 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку. Заочним рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 25 листопада 2013 року позов задоволено. З [PERSON] на користь ПАТ «Райффазен Банк Аваль» стягнута заборгованість по кредитному договору № 014/11-175/00115/1 від 10 вересня 2007 року у розмірі 28 053,28 долара США, що в перерахунку за курсом НБУ станом на 11 січня 2013 року складає 224 229 грн. 87 коп., а також на користь позивача стягнута заборгованість за кредитним договором № 014/11-175/0430 від 24 липня 2007 року у розмірі 718 705 грн. 78 коп., вирішено питання судових витрат. З рішенням не погодився представник відповідача [PERSON], яка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що висновки суду є незаконними та необґрунтованими. Суд задовольнив вимоги позивача, незважаючи на необґрунтовано нараховану пеню. Крім того, судом не досліджена обставина за якою змінювалася відсоткова ставка по кредиту згідно умов договору, у матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості по нарахованій пені та відсоткам, також судом не прийнято до уваги реструктуризацію заборгованості по даному кредитному договору. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак в у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/11-175/0430 від 24 липня 2007 року, згідно з яким відповідачу було надано кредит у сумі 89 916,90 доларів США, строком до 24 липня 2027 року зі сплатою 14,25% річних за користування кредитними коштами. Погашення кредиту відбувалося з порушенням встановленого графіку, що визнається сторонами. Пунктом 6.5 кредитного договору встановлено, що кредитор має право вимагати достроково погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов договору. Пунктами 10.1, 10.2 кредитного договору встановлено, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0.5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки; за кожне порушення умов п.5.6 договору, позичальник додатково до компенсації витрат кредитора на страхування сплачує останньому за кожен випадок порушення штраф в розмірі несплаченого страхового платежу (а.с. 8-15). Задовольняючи позов, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь Банку суму заборгованості по кредитному договору № 014/11-175/00115/1 від 10 вересня 2007 року у розмірі 28 053,28 долара США, що за курсом НБУ станом на 11 січня 2013 року складає 224 229 грн. 87 коп. Суд також стягнув заборгованість за кредитним договором № 014/11-175/0430 від 24 липня 2007 року у розмірі 89 916,90 доларів США (за курсом НБУ станом на 11 січня 2013 року 1 долар США становить 7,9930 грн. ), що склало 718 705 грн.78 коп., з яких: заборгованість за кредитом 76 954,30 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ дорівнює 615 095 грн. 72 коп.; заборгованість за відсотками 5 478,27 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ дорівнює 43 787 грн. 81 коп.; пеню за прострочку погашення кредиту і відсотків 7 484,33 долів США, що в еквіваленті за курсом НБУ дорівнює 59 822 грн. 25 коп. Однак повністю погодитися з такими висновками суду не можна. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними (пункт 9.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 24 липня 2027 року (пункт 1.2 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів згідно Графіку погашення кредиту (пункт 1.3 кредитного договору). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у ч. 1 ст. 611, ч. 2 - 4 ст. 612 ЦК України, ч. 1, 2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. Таким чином, рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/11-175/0430 від 24 липня 2007 року по тілу кредиту та заборгованість за відсотками ґрунтується на нормах матеріального права та відповідає обставинами справи. Разом з тим рішення суду щодо стягнення пені за вказаним договором, а також стягнення заборгованості по кредитним договором № 014/11-175/00115/1 від 10 вересня 2007 року у розмірі 28 053,28 долара США, що за курсом НБУ станом на 11 січня 2013 року складає 224 229 грн. 87 коп., ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та стягнув штрафні санкції за кредитним договором № 014/11-175/0430 від 24 липня 2007 року за прострочку кредиту за період з 31 березня 2010 року по 31 жовтеня 2012 року, та за прострочку відсотків за період з 23 листопада 2009 року по 31 жовтня 2012 року. З урахуванням спеціальної позовної давності, апеляційний суд ухвалює змінити рішення суду першої інстанції в цій частині та стягнути з відповідача на користь банку пеню за прострочку вказаного кредиту за період з 31 серпня 2012 року по 31 жовтня 2012 року у розмірі 253,53 доларів США (за курсом НБУ станом на 11 січня 2013 року 1 долар США становить 7,9930 грн.), що становить 2 026 грн. 46 коп., а також пеню за прострочку відсотків за період з 08 червня 2012 року по 31 жовтня 2012 року у розмірі 1 476,97 доларів США, що становить 11 805 грн. 42 коп., а всього 13 831 грн. 88 коп. Рішення суду щодо стягнення з відповідача на користь Банку суму заборгованості по кредитному договору № 014/11-175/00115/1 від 10 вересня 2007 року у розмірі 28 053,28 долара США, що за курсом НБУ станом на 11 січня 2013 року складає 224 229 грн. 87 коп. не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки таких вимог позивач на заявляв та доказів на те, що між сторонами було укладено вказаний кредитний договір, до матеріалів справи не залучено. За таких обставин апеляційний суд ухвалює вказаний висновок суду виключити з резолютивної частини рішення. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін. Доводи апелянта стосовно того, що в односторонньому порядку банком було підвищено процентну ставку, та з порушенням нараховано штрафні санкції у вигляді пені свого підтвердження в апеляційному суді не знайшли, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи. Доказів на підтвердження зазначених в апеляційній скарзі обставин апелянт суду також не надав. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законів, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Беручи до уваги наведене, апеляційний суд дійшов до висновку, що висновок суду першої інстанції про стягнення штрафних санкцій у вигляді пені ухвалено з порушенням норм матеріального права, з огляду на що рішення суду в цій частині підлягає зміні у відповідності до ст. 309 ЦК України

Outcome: partial