Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу, згідно якого просила розірвати шлюб між нею та Відповідачем - [PERSON], укладений у відділі реєстрації актів громадянського стану Верхнемамонського районна, Воронежської області, с. Верхній Мамон, актовий запис № 19 від 01.03.2012р. (а.с.2-3). Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що вона разом з Відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Верхнемамонського районна, Воронежської області, с. Верхній Мамон, актовий запис № 19 від 01.03.2012р. Шлюб сторони уклали в Росії, після чого Позивачка переїхала до України на постійне місце проживання. Від шлюбу подружжя має сина - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, після одруження сімейне життя з чоловіком не склалося, він не виявляє бажання постійно проживати з Позивачкою та сином в Україні, що в кінцевому результаті привело до фактичного припинення шлюбних відносин, кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім'ю. В грудні 2012 року Відповідач приїздив в Київ на кілька місяців, проте в 2013 році Відповідач поїхав на батьківщину та вирішив в подальшому там залишитися. При вагітності Позивачки, Відповідач не виявляв бажання спільно проживати в Україні, при народженні дитини чоловіка поряд не було, з пологового будинку дитину не забрав, життям спільної дитини не цікавиться і по сьогоднішній день. На момент звернення до суду ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено, а тому подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Окрім того, Позивачка зазначила, що після розірвання шлюбу дитина буде проживати з нею в м. Києві, де вона проживає в трикімнатній квартирі своїх батьків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Маліновської В.М. від 06.10.2014р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.19). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач у справі - [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 03 грудня 2014 року провадження у справі було зупинено у зв'язку зі зверненням з судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації (а.с.25-26). Разом з тим, в січні 2015 року Відповідач - [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою, в якій зазначив, що у зв'язку із тим, що він постійно проживає на території Російської Федерації та складнощами в'їзду до України, просив розглядати цивільну справу [PERSON] до нього про розірвання шлюбу без його участі, проте за участі його представника - [PERSON] з метою прискорення розгляду справи. Окрім того, у вказаній заяві Відповідач зазначив, що визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, оскільки його сім'я з Позивачкою розпалася та зберегти її неможливо, та повідомив, що не заперечує проти того, що спільний з Позивачкою син - [PERSON], [INFO] залишається проживати разом з матір'ю - [PERSON] (а.с.33). Ухвалою суду від 09.02.2015р. провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу відновлено і призначено до розгляду в судовому засіданні. Позивачка в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище - «[PERSON]» (а.с.45). Представник Відповідача - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.44). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Згідно ст. 63 вказаного Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Водночас, ч.ч.1-2 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Водночас, відповідно до п. 2 ст. 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року та набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України, зокрема, з Російською Федерацією, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Водночас, статтею 29 вказаної Конвенції визначено, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя. Судом з'ясовано, що між громадянином Росії [PERSON] (Відповідач), [INFO]., та громадянкою України [PERSON] (Позивач), [INFO]., 01 березня 2012 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Верхнемамонського району Воронежської області зареєстровано шлюб, про що 01.03.2012р. складено запис про укладення шлюбу № 19 та видано Свідоцтво про реєстрацію шлюбу. Після державної реєстрації шлюбу прізвища сторін визначені так: чоловіка - "[PERSON]", дружини "[PERSON]". Реєстрація шлюбу підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 01.03.2012р. [NUMBER] (а.с.13). [INFO] року у Позивачки та Відповідача народився син - [PERSON], про що 12.12.2012р. складено відповідний актовий запис № 2423, що підтверджується Свідоцтвом про народження від 12.12.2012р., виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, в якому зазначено в графі «мати»: [PERSON], «батько» - [PERSON] (а.с.14). Також встановлено, що Позивачка не вбачає можливості подальшого продовження шлюбних відносин і збереження шлюбу суперечило б її інтересам та інтересам дитини. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1.ст. 110 СК України). Згідно з ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із заявлених позовних вимог вбачається, що сторони по справі втратили почуття любові та поваги один до одного, не підтримують сімейно-шлюбних відносин, окремо ведуть господарство, тобто стали чужими людьми. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, а тому шлюб потрібно розірвати. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 4, 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 28-29 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року та набула чинності для України 14 квітня 1995 року, ст.ст. 104, 105, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved