Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

01 серпня 2019 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 01 листопада 2019 року, після виправлення недоліків позовної заяви відповідно до ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 02 вересня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на малолітню дитину, посилаючись на те, що вони з відповідачем проживали у фактичних шлюбних відносинах та мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання відповідач ніде не працював, на той час вони жили із мамою позивача, яка їх забезпечувала всім необхідним. Через десять місяців після народження дитини відповідач залишив позивача разом із малолітньої донькою та по теперішній час дитині будь-якої матеріальної допомоги не надає, а також припинив спілкування із дитиною. Позивач, не дивлячись на те, що доньці нещодавно виповнилося три роки, постійно працює та на даний час вони із малолітньою дитиною проживають в орендованій квартирі. При цьому відповідач, який проживає окремо від позивача та їх доньки, як стверджує позивач, не бажає приймати участі у матеріальному забезпеченні дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, тобто всупереч вимогам закону від виконання свого обов`язку щодо утримання доньки ухиляється. У зв`язку із вищезазначеним, з метою забезпечення достатнього рівня для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку їх з відповідачем доньки, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1699 грн., щомісячно з подальшою індексацією з урахуванням індексу інфляції. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак від неї надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи провести у її відсутність, на задоволенні позову наполягає. /а.с.32/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява, в якій він просив розгляд справи провести у його відсутність, позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення /а.с.38-40/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , і, згідно наданої копії свідоцтва про народження, відповідач є батьком дитини /а.с.10/. [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні /а.с.11-12/. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Ч.3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем домовленості щодо утримання їх неповнолітньої доньки не досягнуто. Що стосується розміру аліментів, суд прийшов до наступного. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», станом на день подання позивачем позову, прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 липня 2019 року складав 1699 грн., а на день розгляду відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року - 1779 гривень. Згідно з ч.1 ст.184 СК, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Таким чином, враховуючи, що розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який просить позивач стягнути з відповідача, не менший мінімального гарантованого розміру аліментів, передбаченого законодавством для дитини відповідного віку, беручи до уваги, що відповідач визнав позов та не заперечує проти стягнення із нього аліментів на утримання малолітньої доньки у розмірі, в якому просить стягувати позивач, що свідчить про можливість відповідачем сплачувати аліменти у відповідному розмірі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, що буде відповідати інтересам дитини, чинному законодавству та не порушуватиме прав інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо розміру стягнення з відповідача судового збору, суд, проаналізувавши норми законодавства, прийшов до наступного висновку. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави. При цьому, враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду по суті, то із нього слід стягнути судовий збір у доход держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би із нього стягненню у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої ЗУ «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не порушувати права сторін. П.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір із позовної заяви немайнового характеру справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана, що станом на день звернення до суду складає 768,40 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути у доход держави судовий збір у сумі 384,20 грн. (50% від 768,40 грн.)

Outcome: approved