Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

Сторони із 07 серпня 1994 року по 11 червня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач добровільно не приймає участі в утриманні сина, позивач заявила до суду вимогу про стягнення із [PERSON] на її користь на утримання сина аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала та пояснила, що з 07 серпня 1994 року по 11 червня 2013 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON], який було розірвано на підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду від 30 травня 2013 року. У шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. На даний час [PERSON] навчається у Мурованокуриловецькій санаторній школі-інтернат для дітей із захворюванням серцево-судинної системи. Вона періодично їздить на заробітки за кордон, аби створити дитині всі умови для його навчання та розвитку. На сьогоднішній день, у зв'язку з значним підняттям цін на товари, їй самій важко утримувати сина, готувати його до школи та купувати йому необхідні речі. Відповідач же після розірвання шлюбу створив іншу сім'ю, мало цікавиться потребами сина та не надає йому матеріальної допомоги. Переконана, що законом передбачено, обов'язок як матері так і батька утримувати дитину, а тому на даний час для захисту її прав та інтересів сина, просить задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час і місце судового розгляду (а.с. 13). Телефонограмою від 03 вересня 2015 року відповідач позов визнав та не заперечив, щоб з нього стягували аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини його заробітку (а.с. 15). Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін у справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення у заявленому об`ємі з врахуванням наступних підстав: Поясненнями позивача у судовому засіданні та рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 30 травня 2013 року, яке набуло чинності 11 червня 2013 року (а.с.4) стверджується, що із 07 серпня 1994 року по 11 червня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Свідоцтвом про народження (а.с. 5) доводиться, що сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідкою виконавчого комітету Котюжанівської сільської ради № 574 від 26 серпня 2015 року (а.с. 7) стверджується заява позивача про те, що син проживає разом з нею. Із довідки виконавчого комітету Котюжанівської сільської ради № 573 від 25 серпня 2015 року (а.с. 6) вбачається, що сільська рада відомостями щодо утримання батьками сина [PERSON] не володіє. Із пояснень позивача у судовому засіданні слідує, що вона весь час з моменту припинення шлюбу одна утримує сина, а відповідач уникає виконання такого свого обов'язку, мотивуючи відсутністю у нього коштів. Відповідач є працездатною особою, про що ствердила у судовому засіданні позивач, інших, крім спільних з позивачем, дітей не має. Нормами сімейного кодексу України передбачено обов'язок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обов'язок є рівною мірою, обов'язком як матері так і батька. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Статтею третьою Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, положень ч. 2 ст. 182 СК України про мінімальний розмір аліментів, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дитини буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від його заробітку щомісячно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати державного мита звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому підпунктом 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (0,4 розміру мінімальної заробітної плати) в сумі 487 гривень 20 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 27 серпня 2015 року.

Outcome: approved