Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Управління), Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, посилаючись на те, що [INFO] померла його матір [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 45/100 часток квартири [ADDRESS] , та належала їй на праві власності. Позивач зазначав, що при житті, а саме 16 червня 2011 року між [PERSON] та її сестрою [PERSON] був укладений договір дарування 45/100 часток квартири [ADDRESS] , який рішенням Апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2017 року по справі №22-ц/785/3904/17 був визнаний недійсним. Після смерті [PERSON] , він, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину, оскільки постійно проживав та був зареєстрований разом з нею в квартирі [ADDRESS] . Вказував, що при зверненні 25 січня 2019 року до Приморської державної нотаріальної контори м. Одеси із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, йому 28 жовтня 2020 року державним нотаріусом було відмовлено та видано постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду Причиною відмови став той факт, що у Державному реєстрі не зареєстровано право власності [PERSON] на 45/100 часток квартири [ADDRESS] та спадкоємцем не надано відповідних документів щодо належності спадкодавцю на праві власності вищевказаного спадкового майна. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд відмінити державну реєстрацію, визнати та зареєструвати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 45/100 часток квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 28-29). Ухвалою суду від 27 січня 2021 року за заявою позивача до участі у справі було залучено в якості співвідповідача - [PERSON] (а.с. 80-81). Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року по справі було продовжено строк проведення підготовчого провадження (а.с. 114-115). Ухвалою суду від 22 березня 2021 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 132-133). Позивач в судове засідання не з`явився, надав через канцелярію суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності (а.с. 148. 149). Представник Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про слухання справи за його відсутності (а.с. 31, 91, 93, 108, 121, 124, 138, 139). Представник Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 32, 107, 110, 122). Раніше представник Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), діючий за довіреністю від 18 січня 2021 року, надав до суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки Управління є неналежним відповідачем у справі (а.с. 33-39, 41-42, 43). Відповідачка [PERSON] та її представник, діючий за ордером від 22 лютого 2021 року,в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 97, 98, 99, 111, 112, 122, 123, 143, 147). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 55) 19 травня 1965 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було припинено, що підтверджується свідоцтвом про припинення одруження за №300 від 19 травня 1965 року (а.с. 54). Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 червня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 14 червня 1994 року №38468, належало 45/100 часток квартири [ADDRESS] (а.с. 22). 11 липня 1994 року право власності [PERSON] на 45/100 часток квартири [ADDRESS] було зареєстровано в КП БТІ та РОН. Встановлено, що при житті [PERSON] неодноразово складала заповіти, а саме заповіт за реєстровим №2-11438 від 17 жовтня 1994 року, який був скасований новим заповітом за реєстровим №3-1461 від 15 червня 2005 року, який був скасований новим заповітом за реєстровим №6-495 від 27 квітня 2011 року, який був скасований за заявою від 22 серпня 2017 року (а.с. 63, 64, 65, 66, 51-52). З матеріалів справи вбачається, що при житті, а саме 16 червня 2011 року між [PERSON] та її сестрою [PERSON] було укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] 45/100 часток квартири [ADDRESS] (а.с. 22-23). 29 червня 2011 року право власності [PERSON] на 45/100 часток квартири [ADDRESS] , було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 26-27). Встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року було визнано недійсним договір дарування 45/100 часток квартири [ADDRESS] , та складається в цілому з чотирьох житлових кімнат та приміщень житловою площею 91,9 кв.м., загальною площею 143,3 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О. 16 червня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за №6-912 (а.с. 6-11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 47). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 45/100 часток квартири [ADDRESS] , що належали їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 червня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 14 червня 1994 року №38468. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її рідний син [PERSON] , який прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрований з матір`ю в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію №733 від 10 січня 2019 року (а.с. 12-13, 48, 49). Згідно довідки МСЕК від 18 жовтня 2017 року позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи безстроково (а.с. 59). Встановлено, що 25 січня 2019 року [PERSON] звернувся до Приморської державної нотаріальної контори м. Одеси із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 46). 25 січня 2019 року була відкрита спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] за №35с/2019р. (а.с. 50). 28 жовтня 2020 року державним нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 72). Причиною відмови став той факт, що у Державному реєстрі не зареєстровано право власності [PERSON] на 45/100 часток квартири [ADDRESS] та спадкоємцем не надано відповідних документів щодо належності спадкодавцю на праві власності вищевказаного спадкового майна. Судом встановлено, що після визнання рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року недійсним договору дарування 45/100 часток квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О. 16 червня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №6-912, [PERSON] не провела державну реєстрацію свого права власності на 45/100 часток квартири [ADDRESS] . До теперішнього часу вищезазначене майно залишається зареєстрованим за відповідачкою [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] , позивач прийняв спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі за №6-164 цс12, в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (стаття 1299 ЦК України). За частиною 3 статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] на час смерті на праві власності належало 45/100 часток квартири [ADDRESS] , що належали їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 червня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 14 червня 1994 року №38468. Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У пункті 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (пункти 4.14., 4.15., 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5). Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, оскільки при житті померла [PERSON] після визнання рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року недійсним договору дарування 45/100 часток квартири [ADDRESS] , укладеного між останньою та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О. 16 червня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №6-912, не провела державну реєстрацію свого права власності на 45/100 часток квартири [ADDRESS] , тому право власності на вищезазначене майно залишається зареєстрованим за відповідачкою [PERSON] . Відомості про належність спадкодавцеві 45/100 часток квартири [ADDRESS] , в Державному реєстрі відсутні (а.с. 39). Відповідно до статті 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Отже, право на проведення державної реєстрації свого права власності на 45/100 часток квартири [ADDRESS] має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, тому після її смерті спадкоємець не має можливості зареєструвати її поновлене право власності в Державному реєстрі. Державна реєстрація права власності відповідачки [PERSON] на 45/100 часток квартири [ADDRESS] та відсутність державної реєстрації права власності померлої [PERSON] на вищевказане майно, позбавляє позивача, як спадкоємця, можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно пунктів 3, 4 статті 10 Закону України №1952-IV державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Державний реєстратор відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до вимог частини 9 пункту 1 статті 27 Закону України №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Статтею 31-1 Закону України №1952-IV встановлено, що реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення. Проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору. Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України. Частиною 2 статті 18 Закону України №1952-IV встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Пунктом 66 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Відповідно до вимог пункту 67 Порядку для державної реєстрації права власності у разі розірвання договору, за яким відбувся перехід права власності на нерухоме майно, на підставі рішення суду подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно відчужувача до укладення такого договору. Для державної реєстрації права власності у разі переведення прав та обов`язків покупця за договором, за яким відбувся перехід права власності на нерухоме майно, на підставі рішення суду подається також примірник (дублікат) такого договору. Статтею 26 Закону України №1952-IV визначено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Що стосується позовних вимог позивача щодо реєстрації за ним права власності 45/100 часток квартири [ADDRESS] , то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки в компетенцію суду не входить реєстрація права власності. Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно. Відповідачами не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі також розпорядились на свій розсуд. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач, як інвалід 2 групи, від сплати судового збору, звільнений.

Outcome: partial