Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, без згоди та дозволу батька, в обґрунтування позову позивач зазначила наступне. З відповідачем [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 24.12.2011. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , 2012 р.н., яка проживає разом із нею. 06.06.2019 шлюб із відповідачем було розірвано. На даний час дитина проживає разом із нею в [ADDRESS] . Позивач матеріально утримує дитину та належним чином піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу окремого проживання та розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дитини не приймає, розвитком дитини не цікавиться або іноді цікавиться по телефону. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За рекомендаціями лікарів дитині необхідно періодичне перебування на морі та у лісі, оскільки часто хворіє. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон з метою оздоровлення, лікування та спілкування дитини з родичами, які проживають у Німеччині. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний розвиток особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. В судове засідання позивач не прибула, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не інформував. Разом з тим, відповідачем подано зустрічний позов, у якому він вказав про розгляд справи без його участі. Ухвалою від 02.03.2020 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, без згоди та дозволу матері було повернуто заявнику. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.05.2012 року, який рішенням Дзержинського міського суду від 06.06.2019 розірвано. (а.с.9-11) Від спільного шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8) Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається потреба у виїзді дитини за кордон (Німеччина), мета таких поїздок - відвідування і спілкування дитини з родичами, а також відпочинок та оздоровлення дитини. Відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України". Передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України, суд вважає, що прагнення позивача забезпечити своїй доньці моральний та духовний розвиток, а також оздоровити дитину у поїздці за кордон, повністю відповідає вищевказаним засадам прав та інтересів дитини. При цьому, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати дозвіл на в`їзд/виїзд дитини за кордон без згоди батька одноразово. З урахуванням обставин справи, віку дитини, тимчасовий дозвіл на в`їзд/виїзд дитині за кордон до Федеративної Республіки Німеччина слід визнати доцільним строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини, позивач не позбавлена права звернутися до суду з аналогічним позовом. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про допущення негайного виконання рішення суду, оскільки статтею 430 ЦПК України передбачений вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути допущені до негайного виконання, у якому надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон не передбачено. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, а відтак позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial