Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У серпні 2015 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» (далі - ОКП «Донецьктеплокомуненерго») звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з опалення, посилаючись на те, що вони зареєстровані в квартирі [ADDRESS], є абонентами послуг з централізованого опалення, користуються ними, однак належним чином їх не оплачують, що порушує право позивача на отримання плати за надані послуги. Станом на 01 липня 2015 року заборгованість за вказані послуги у відповідачів склала 9658 грн. 25 коп., яка утворилась за період з 01 жовтня 2011 року по 30 червня 2015 року, що підтверджується оборотними відомостями та особовим рахунком № 04270 на вказане житло. Окрім цього, боржникам нараховані втрати від інфляції в сумі 4 279 грн.41грн. та 3 % річних в розмірі 467 грн. 64 коп. Тому позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму основного боргу за спожиті послуги в розмірі 9 658 грн.25 коп., втрати від інфляції - 4 279 грн. 41 коп., 3% річних - 467 грн. 64 коп. та сплачений позивачем судовий збір за подачу позову , що складає 243 грн. 60 коп. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року позов Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги задоволено. ОКП «Донецьктеплокомуненерго» поновлено строк позовної давності. Стягнуто солідарно з [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Слов'янськтепломережа» на структурний підрозділ «Єдиний розрахунковий центр» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» р/р 26006962494214 філія ПАТ «ПУМБ» в м. Донецьку, МФО 334851 код ЄДРПОУ 26221744 одержувач ВО ОКП «ДТКЕ» «Слов'янськтепломережа» заборгованість за спожиті послуги з опалення у розмірі 9 658 грн. 25 коп., втрати від інфляції в сумі 4 279грн. 41 коп., 3 % річних - 467 грн. 64 коп. та судовий збір - 243 грн. 60 коп. Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування доводів скарги вона зазначила, що суд не встановив хто є власником квартири та на підставі якого правовстановлюючого документу. Рішення суду не містить доказів користування всіма відповідачами житлово-комунальними послугами, враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають та зареєстровані в інших регіонах України. Суд не прийняв до уваги, що відповідач [PERSON] надала витяг з протоколу комісії виконкому Слов'янської міської ради від 28 вересня 2007 року, проект на газопостачання квартири [ADDRESS], технічні умови на індивідуальне газове опалення від 11 грудня 2007 року, лист погодження на влаштування індивідуального опалення, лист позивача від 17 грудня 2007 року, в якому він визнав, що погодив встановлення індивідуального опалення в квартирі відповідачів. Суд помилково застосував до спірних правовідносин наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 169 від 06 листопада 2007 року, яким виключено право споживача відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в окремому приміщенні житлового будинку, який почав діяти після 14 грудня 2007 року. Безпідставним є і поновлення позивачу строку позовної давності, оскільки початок проведення антитерористичної операції в м. Слов'янську Донецької області не є підставою для поновлення строку позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] рішення суду не оскаржили. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - ОКП «Донецьктеплокомуненерго» [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками і телефонограмами, та в письмових заявах, які надійшли до суду, просили розглянути справу без їх участі (а.с. 102, 103, 104, 116, 117, 118-119, 120-121). Відповідач [PERSON] вважала, що доводи апеляційної скарги [PERSON] обґрунтовані. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача [PERSON], представника позивача [PERSON], перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині розподілу судових витрат, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно з вимогами п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ч. 2 ст.309 цього ж ЦПК норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці відносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Як передбачено ч. 3 ст.309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. За приписами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.5 ч.3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875 - IV, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» від 2 червня 2005 року № 2633 -IV передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції встановив, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], всі троє, зареєстровані в квартирі [ADDRESS] є абонентами послуг з централізованого опалення, користуються ними в повному обсязі, однак оплату послуг з опалення та гарячого водопостачання не провадили. Згідно з розрахунками позивача, заборгованість за ці послуги в період з 01 жовтня 2011 року по 01 липня 2015 року склала 9 658 грн. 25 коп., втрати від інфляції - 4 279 грн. 41 коп., а 3% річних - 467 грн. 64 коп. Задовольняючи позовні вимоги ОКП "Донецьктеплокомуненерго" про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованості за теплопостачання в сумі 9 658 грн. 25 коп., втрат від інфляції в розмірі 4 279 грн. 41 коп., 3 % річних у сумі 467 грн. 64 коп. та судового збору на суму 243 грн.60 коп., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не сплачували витрати за теплопостачання у період з 01 жовтня 2011 року по 01 липня 2015 року. Тягар утримання спірної квартири несуть відповідачі, які там є споживачами послуг, і тому повинні сплачувати витрати за теплопостачання в квартирі [ADDRESS] та нараховані втрати від інфляції в сумі 4 279 грн. 41 коп. та 3 % річних, що складають 467 грн. 64 коп. Суд дійшов висновку, що відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається та одностороння відмова не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання, а тому відповідачі несуть солідарну відповідальність з оплати послуг за опалення та гаряче водопостачання. Виходячи з положень законодавства та обставин по справі, посилаючись на норми Житлового кодексу України, Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, суд дійшов правильного висновку про стягнення вказаної заборгованості з відповідачів в солідарному порядку за період з 01 жовтня 2011 року по 01 липня 2015 року, нарахованих втрат від інфляції та 3 % річних. При цьому апеляційний суд погоджується з розрахунками заборгованості, за теплопостачання, втрат від інфляції та 3 % річних, які є обґрунтовані, мотивовані та належним чином викладені в рішенні суду. Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції з'ясував, що відповідачі зареєстровані в квартирі за вказаною адресою та є споживачами послуг. Як вбачається з правовстановлюючих документів, відповідачу [PERSON] належить 2/3 частки квартири [ADDRESS], а [PERSON] - 1/3 частка цієї квартири (а.с. 108, 112-113,114). Однак, згідно довідок житлового органу, станом на 18 серпня 2014 року та 07 грудня 2015 року всі троє відповідачів - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі (а.с. 5, 127). Тому вони всі троє є споживачами послуг з теплопостачання. Апеляційний суд відхиляє, як безпідставне твердження відповідача [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] відключена від тепломережі в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами. Питання відключення мереж централізованого опалення та постачання гарячої води в багатоповерхових житлових будинках регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Мінбуду від 22 листопада 2005 року N 4, а також СНиП 2.04.05.-91* Отопление, вентиляция и кондиционирование. Відповідно до зазначених норм, відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання проводиться у разі згоди всіх власників житлового будинку, затвердженої органом місцевого самоврядування в установленому порядку оптимізованої схеми перспективного розвитку систем теплопостачання населеного пункту, технічної можливості влаштування індивідуального опалення, якщо проект індивідуального (автономного) теплопостачання відповідає вимогам чинних нормативних документів. Також слід зазначити, що при проектуванні будинку закладається і засіб теплопостачання - централізоване теплопостачання, згідно з вимогами відповідних будівельних норм щодо питань влаштування системи опалення, всі стояки та внутрішні розподільчі мережі при проектуванні гідравлічно ув'язані для забезпечення стабільної роботи системи опалення будинку. До технічного обладнання в будинку відносяться інженерні комунікації та технічні пристрої, які забезпечують санітарно-гігієнічні умови та безпечну експлуатацію квартир (загальні будинкові мережі тепло-, водо-, газо-, електропостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення ліфти, центральні розподільчі щити електропостачання, а також елементи благоустрою прибудинкової території). Система опалення відноситься до сантехнічного обладнання, власник квартири не має права самовільно змінювати систему опалення та здійснювати відключення від мереж централізованого опалення. Опалення є системою, яка гідравлічно та теплотехнічно об'єднує всі квартири. Відключення окремих квартир по стояку призводить до розбалансування гідравлічного режиму роботи внутрішньобудинкової системи опалення, перерозподілу теплоносія, що є причиною зменшення подачі теплоносія на інші стояки. Тобто, якщо сам будинок містить 100 % теплоти, то на кожну квартиру йде певна кількість теплоти, певний відсоток. У разі ж відключення однієї квартири від цілісної взаємодіючої системи, інші мешканці квартир будуть отримувати вже не 100 % тепла від будинку. Основна кількість теплоти йде саме від цілого будинку, від його невід'ємних частин - квартир, завдяки цьому йде зворотна віддача на всі квартири будинку. Частиною другою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Таким чином, здійснення власником квартири своїх прав обмежується відповідними нормами та технічними умовами. Як вбачається з матеріалів справи, 11 грудня 2015 року відповідачу [PERSON] були видані технічні умови на індивідуальне газове опалення (а.с. 61). Однак акт про відключення від централізованого опалення і монтажу індивідуального опалення відповідна комісія не склала, а тому відключення квартири [ADDRESS] проведено самовільно (а.с. 62 - зворотній бік). Доводи апеляційної скарги щодо неотримання відповідачем послуг, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідач [PERSON], згідно з довідками житлового органу - ТОВ «Ліра -ЛТД» від 18 лютого 2014 року та від 07 грудня 2015 року, вона зареєстрована в квартирі [ADDRESS], незважаючи на те, що вона є особою, яка тимчасово переміщена із зони проведення антитерористичної операції (а.с. 97), однак постійно проживає в [ADDRESS], де й зареєстрована (а.с. 5, 97, 127). Суд обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача про те, що на нього не можуть покладатися зобов'язання по оплаті вказаних вище послуг, оскільки, відповідно до вимог ч.3 ст. 156 ЖК України, повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири). Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, правочини, інші юридичні факти. Згідно зі ст. 509 ЦК України - зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України (в тому числі і з юридичних фактів). Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (передати майно, сплатити гроші тощо). З обставин справи вбачається, що хоча між сторонами по справі не укладено письмового договору на оплату послуг з теплопостачання, проте, позивач фактично їх надавав, а відповідач не здійснював оплату за надані послуги в повному обсязі. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами фактично існували і існують правовідносини по наданню послуг з теплопостачання і користування такими послугами випливають із зазначених вище нормативно-правових актів. Позивач виконував свої зобов'язання по наданню таких послуг, відповідач є споживачем цих послуг та зобов'язання по їх оплаті не виконував. Відповідно до ч.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. У даному випадку позивач, виконавши свої зобов'язання з надання послуг, має законні підстави вимагати від відповідачів оплати за надання їм цих послуг. Окрім цього, частиною 1 ст.218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача [PERSON] обов'язок по відшкодуванню суми боргу, який є споживачем послуг. З позовом про перерахунок оплати за надані послуги у спірний період до суду вони не звертались. Відповідно до ст.ст.10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін за зверненням юридичних і фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи апелянта щодо ненадання відповідачам послуг у спірний період не знайшли своє підтвердження. Те, що між відповідачами і позивачем виникло зобов'язання підтверджують наступні норми законодавства. Так відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Згідно зазначеної статті, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки. Таким чином, між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов'язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги, а відповідачі ними користуються. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, одностороння відмова не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми. Вищий спеціалізований суд України своїм листом від 13 квітня 2011 року (п.8), аналізуючи ст.625 ЦК України указує, що наслідки простроченого грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають захистом майнового інтересу, який полягає в компенсації матеріальних розходів кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів і отримання компенсації від боржника за використання затриманих ним грошових коштів, які підлягали до сплати кредитору. Таким чином, боржникам нараховані індекс інфляції у сумі 4279 грн. 41 коп. та 3% річних в сумі 467 грн.64 коп. відповідно до вимог чинного законодавства. Розрахунок розміру інфляційних нарахувань здійснено судом правильно, наступним чином: (інфляційні нарахування за попередній місяць + сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць) х індекс інфляції / 100 - (інфляційні нарахування за попередній місяць + сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць). Якщо індекс інфляції за місяць менше 100 %, показник інфляційних витрат за даний місяць не враховується. 3 % річних нараховані наступним чином: (сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць) х 3 х (кількість прострочених днів) : 365 днів : 100. Отже загальний розмір заборгованості складає: сума основного боргу (9 658 грн. 25 коп.) + загальний розмір інфляційних нарахувань (4 279 грн. 41 коп.) + 3 % річних (467 грн. 64 коп.) = 14405,30 грн. Отже, відповідачі зобов'язані сплатити гроші за спожиту послугу, а позивач має право вимагати від відповідачів виконання обов'язку щодо оплати наданих послуг. Немає правового значення твердження апелянта про те, що суд безпідставно поновив позивачу строк позовної давності, оскільки з заявою про застосування судом наслідків спливу позовної давності ніхто з відповідачів до винесення рішення не звертався. Відповідно до вимог ч. 3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, щодо розподілу судових витрат суд припустився помилки, а тому рішення суду не може бути залишено без змін. Як зазначено в абзаці 2 статті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Окрім цього, відповідно до вимог абзацу 6 пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Тому апеляційний суд вважає, що судове рішення в частині розподілу судових витрат слід змінити, стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір по 81 грн. 20 коп. з кожного, який був сплачений останнім при подачи позову, тобто пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Outcome: partial