Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право на приватизацію квартири [ADDRESS] , та зобов`язати відповідача виконавчий комітет Долинської міської ради вчинити дії по передачі у власність йому житлового приміщення квартири № 139 за вказаною адресою у відповідності до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Свої вимоги мотивує тим, що він мешкає в квартирі, яка розташована за адресою [ADDRESS] і має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У вказану квартиру (на той час будинок мав статус гуртожитку) він вселений на підставі ордеру на жиле приміщення № 85 серії МП від 24.11.2005. 21 жовтня 2002 року гуртожиток за адресою [ADDRESS] прийнятий у комунальну власність територіальної громади м. Долина, 10.08.2005 йому надано статус житлового будинку, а 22.08.2006 статус житлового будинку змінено на житловий будинок малосімейного типу, а також надано квартиронаймачам дозвіл на приватизацію житлових приміщень, які вони займають на підставі ордерів, виданих Долинською міською радою. Згідно з п. 2 рішення Долинської міської ради № 490 від 25.16.2007 визначено номери кімнат як ліжко-місця, що не підлягають приватизації. Квартира № 139 у вказаний перелік не входить. Про те, що він займає окрему кімнату під № 139 встановлено рішенням Долинського районного суду по справі № 343/2093/13-а від 26.11.2013. З метою приватизації житлового приміщення він звернувся до органу приватизації Долинської міської ради із заявою з додатком документів визначених міською радою про передачу у власність квартири, однак отримав відмову у здійсненні приватизації у зв`язку з тим, що при голосуванні питання про приватизацію квартири [ADDRESS] не отримало необхідну кількість голосів. При повторному зверненні отримав аналогічну відповідь. Вважає, що дії відповідача, які виразились в бездіяльності (неприйняття будь-якого рішення) в приватизації квартири, є такими, що суперечить чинному законодавству та порушують його права. Якщо при розгляді питання і при його голосуванні члени виконкому утриматись, то вважається, що рішення не прийнято і воно оформляється у формі нормативно-правового акта. Неоформлення рішення у формі акта є бездіяльністю міськвиконкому, що унеможливлює його оскарження і, як наслідок, порушується право на захист. 4 жовтня 2016 року на засіданні виконавчого комітету Долинської міської ради М. Бігун інформувала членів виконкому, що «в кімнаті № 139 по [ADDRESS] було надано громадянину ліжко місце. В той час в гуртожитку існувала блочна система. При перезатвердженні нумерацій кімнат було допущено помилку і в рішенні за 2007 рік опущено, що в кімнаті № 139 є ліжко місця». 22 серпня 2006 року було змінено правовий режим житлових приміщень у гуртожитку за адресою [ADDRESS] з-поміж яких і квартири № 139 за вказаною адресою , та включено об`єкти нерухомого майна (у тому числі і спірну квартиру) до житлового фонду постійного проживання та зобов`язано відповідний департамент здійснити дії щодо видачі квартиронаймачам ордерів на квартири для постійного проживання . Зазначена квартира відрізняється від кімнати в гуртожитку своїм правовим статусом, площею і цільовим призначенням - для постійного проживання людей. При цьому необхідно врахувати, що зі зміною власника житлового фонду і категорії житла його статус як гуртожиток втрачено. Разом з тим чинний ЖК УРСР не вимагає від наймача отримання іншого ордера з урахуванням природи останнього як підстави для вселення в житлове приміщення, оскільки наймач уже вселився у житлове приміщення на законній підставі і правомірно ним користується. Квартира належить до державного житлового фонду, власником якого є Долинська міська рада, а він є наймачем цього житла і відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» отримав право на приватизацію вказаного житла. Перелік підстав для відмови в приватизації квартири, вказаний у даному Законі, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і на спірну квартиру не розповсюджується. З огляду на те, що на спірну житлову площу, окрім нього, ніхто не претендує, квартира за адресою [ADDRESS] є єдиним об`єктом нерухомого майна, він вселився у житло на законних підставах і протягом тривалого часу добросовісно використовує квартиру як єдине житло, слід зробити висновок про необхідність захисту його житлових прав. Позивач в судове засідання не з`явився, однак його представник у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених в ньому та повідомив суду, що [PERSON] не приватизував житло. Виконком не приймав жодного рішення, тому оскаржити не можна. Позивач отримав право на проживання в гуртожитку. Згодом гуртожиток було переведено у житловий будинок, при цьому декілька квартир залишилися як ліжко-місце, але квартира №139 , де проживає [PERSON] , у цей перелік не попала. Міська рада вказала, що квартира не може бути приватизована, оскільки [PERSON] мав право в ній на ліжко-місце. Після переведення у житлове приміщення [PERSON] один користувався квартирою №139 і не потребував отримувати ще один ордер. Наголосив, що ні одна підстава для відмови приватизувати, не підпадає під умови для [PERSON] Додатково представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій вказав, що у відзиві відповідач не спростував його твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Зокрема, у своєму відзиві відповідач послався тільки на те, що суди не вправі підміняти собою органи місцевого самоврядування шляхом задоволення позовів про зобов`язання вчинити певні дії, які відносяться до повноважень таких органів, а також на те, що виконкомом два рази розглядалося питання про передачу квартири у приватну власність, однак рішення не було прийнято. Разом з тим, сам відповідач посилається на ч. ч. 1, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з якими передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Однак, рішення ні про передачу або про відмову передачі квартири в приватну власність відповідач не прийняв, чим порушив право на захист. Щодо повноваження суду про розгляд даного позову, то необхідно відмітити таке. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року, у Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Цивільне судочинство - це форма реалізації судової влади, форма здійснення правосуддя в цивільних (в широкому розумінні) справах. Метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Захист прав здійснюється у разі їх порушення. Відповідно до ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, інтереси держави. В рішенні Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (Справа N 1-10/2004)), провівши системний аналіз, вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому він просить в задоволенні позову відмовити в позові у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що Долинська міська рада не погоджується із позовними вимогами,

Outcome: approved