Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В подальшому звернувся з заявою про уточнення позовних вимог. Позовна заява та уточнена мотивовані тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26.04.2002 року [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] та 11.05.2002 року зареєструвався в ній. Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири продавець зобов'язався виселетись і звільнити продану квартиру для покупця до 10.05.2002 року, а також виписатись із проданої квартири до 30.05.2002 року. В порушення умов договору відповідач не виконав належним чином зобов'язання за вказаним договором, а саме не виписався з даної квартири. В зв'язку з цим позивач змушений сплачувати за відповідача комунальні та інші платежі та не має змоги в повній мірі розпоряджатися своєю власністю. Оскільки вирішити спір з відповідачем в добровільному порядку не вдається, позивач змушений був звернутися до суду з позовом та просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продав, а [PERSON]купив двокімнатну квартиру за [ADDRESS] за 27000 грн., що складає еквівалент 5000 дол. США, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору (а.с. 4). Відповідно до п. 5 вищевказаного договору продавець зобов'язується виселитись і звільнити продану квартиру для покупця до 10 травня 2002 року, а також виписатись із проданої квартири до 30 травня 2002 року. Згідно п. 6 договору право власності на дану квартиру переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], судом вбачається, що власником зазначеної квартири є [PERSON] (а.с. 5-6). Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрації ТОВ "ЖЕО" № 3765 від 08.09.2014 року, судом встановлено, що [PERSON] проживає і постійно зареєстрований в [ADDRESS], загальною площею 43,52 кв.м. В квартирі також зареєстрований [PERSON] (а.с. 9). З акту ТОВ "ЖЕО" № 784 від 18.09.2014 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS], однак на момент обстеження тимчасово не проживає в ній (а.с. 10). Підтверджено факт непроживання відповідача в спірній квартирі з 2002 року в судовому засіданні показами свідків [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склались між сторонами є відносинами з приводу користування жилим приміщенням, а саме приватизованої квартири [ADDRESS] та для їх врегулювання підлягають застосуванню норми ст. 71, 72 ЖК України. За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приіщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона відсутня в ньому понад встановлені строки. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у квартирі [ADDRESS] понад встановлені законом строки, а саме з 2002 року, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягненню 243 грн. 60 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved