Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У квітні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, в обґрунтування якого зазначила, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 01.12.2011 року розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з нею, з відповідача стягуються аліменти в примусовому порядку. Позивач разом із дитиною проживали у с.Сопіно Новоазовського району, у зв'язку із проведенням антитерористичної операції та проведенням активних бойових дій на території селища вимушена терміново виїжджати на інше місце проживання. Піклуючись за життя, виховання, утримання доньки вона має можливість виїзду за межі України, де вона зможе забезпечити безпеку дитини. Через те, що відповідач в добровільному порядку заперечує надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, вона вимушена звернутись до суду. Просила надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та на виїзд малолітньої доньки за межі України до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку без згоди батька дитини. В подальшому позивачем уточнювалися позовні вимоги та позивач просила надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та на виїзд малолітньої доньки за межі України до Російської Федерації до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку без згоди батька дитини, остаточно позивач уточнила позовні вимоги та просила надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та на виїзд малолітньої доньки за межі України до Російської Федерації строком на три роки без згоди батька дитини Позивачка та її представник адвокат Коваль Л.Л. у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволені. Позивач зазначила, що відповідач належним чином не сплачує аліменти на утримання дитини, має заборгованість, з дитиною належним чином не спілкується. У зв'язку із проведенням активних бойових дій у селищі Сопіно, де вона проживала разом з дитиною, вона була вимушена переїхати до іншого міста та на цей час тимчасово проживає у м.Запоріжжя разом із дитиною, власного житла не має, квартиру орендує. Крім того, вона має родичів у РФ та Білорусії, яких має намір відвідати, і з якими повинна спілкуватись її донька. В подальшому позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутність за участю її представника адвоката Лещенко О.Д. Представник позивача Лещенко О.Д. також підтримала уточнені позовні вимоги та зазначила, що у позивача є родичі - тітка [PERSON], яка проживає в Росії , Іркутська область м. Усть-Ілимськ, та яка зобов'язалася надати місце для проживання позивачу та її дитині та зареєструвати їх за місцем проживання. Позивачці складно облаштовувати життя на цей час у м.Запоріжжя, відсутня робота, не вистачає коштів на оренду житла та утримання дитини. Відповідач сплачує аліменти, але у зв'язку з тим, що аліменти перераховуються на рахунок ВДВС з м.Київа є складнощі щодо своєчасної їх оримання в установах банку, останні п'ять місяців мається заборгованість. Тому у зв'язку із проведенням бойових дій безпосередньо за місцем реєстрації позивача та складною матеріальною обстановкою позивач має потребу виїхати з дитиною тимчасово до родичів у Росію, а саме до Іркутської області, де їй тітка гарантує проживання. Про наявність можливості виїхати саме до Іркутської області позивачу стало відомо вже при зверненні до суду з позовом. Донька позивача звикла до матері та не може проживати у родині батька, який на цей час має іншу сім'ю. Перешкод у спілкуванні дитини з батьком позивач не чинить, відповідач ні разу не відвідав дитину, коли вона навчалася у школі. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначив, що позивач намагається вивезти дитину з території України для постійного проживання, перешкоджає спілкуванню батьку з дитиною. На цей час позивач зареєстрована у м.Запоріжжя, де бойові дії не проводяться та має можливість проживати на мірній території. В подальшому представник відповідача адвокат Маросін М.О. заперечував проти уточнених позовних вимог, зазначив, що позивач має намір виїхати на постійне проживання до Росії, належних доказів того, що в Росії у позивача є родичі та можливість належним чином облаштуватися дитині позивачем не надано, в заяві до школи інтернату позивач зазначила, що має намір виїхати до м.Белгород Росії, в судовому засіданні вказала, що має намір виїхати до Іркутської області. Крім того перебування саме у Росії може негативно вплинути на психологічний розвиток дитини у зв'язку із напруженою обстановкою та проведенням антитерористичної операції у Донецькій області. Представник третьої особи Служба у справах дітей Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не зявився, третя особа надала суду клопотання про розгляд справи без її присутності, виходячи з інтересів дитини. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.10.2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 492 та рішенням Новоазовського райсуду Донецької області від 01.12.2011 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 26.04.2007 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, батьками дитини є сторони у справі. Відповідно до паспорту позивача [PERSON] зареєстрован у [ADDRESS]. та відповідно до довідки Лебединської селищної ради від 02.04.2015 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS]. Згідно довідки від 08.04.2015 року позивач [PERSON] взята на облік як переміщена особа з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції разом з дитиною [PERSON], 2007 року народження за адресою [ADDRESS]. Актом від 07.06.2012 року Лебединської селищної ради встановлено, що [PERSON] виховує доньку [PERSON] без участі батька . Згідно довідці про доходи [PERSON] від 12.03.2015 року позивач працювала педагогом-організатором у школі-інтернаті № 2 м.Маріуполя. Відповідно до наданих суду копій рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 16.11.2012 року відповідач [PERSON] звертався з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, у задоволенні позову відмовлено, ухвалою апеляційного суду Донецької області від 03.01.2013 року рішення суду залишено без змін. З відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання доньки, що підтверджується довідками з місця роботи відповідача за 2013-2015 роки у ТОВ «Фоззі-Фуд», м.Київ. Позивачем надано суду роздруківку з сайту м.Маріуполя 0629 від 02.04.2015 року про обстріл бойовиками селища Сопіно. Згідно довідки з школи-інтернату № 2 м.Маріуполя від 13.05.2015 року [PERSON] була відрахована 03.04.2015 року на підставі заяви матері для подальшого проживання у м.Белгород Росії. Відповідно до зави позивача від 29.04.2015 року надано копію нотаріального зобов'язання тітки позивача [PERSON] від 24.04.2015 року, яка мешкає у [ADDRESS] та зобов'язується надати позивачу та її доньці житлову площу для проживання та реєстрації за вказаною адресою. Вимогами ч. 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно зі ст. 64 ч.1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч.7, ч.8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затриманий та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у ст. 2 цього Закону, за якою серед інших документів, які дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. За ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. На підставі ст.ст. 9, 11 Конвенції «Про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. При цьому держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Так, згідно паспортних даних позивачки та свідоцтва про народження дитини, вони є громадянами України. Дитина проживає разом з матір'ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на вищевикладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На теперішній час, позивачка у зв'язку з подіями, що відбуваються на сході України бажає тимчасово виїхати з дитиною до тітки, яка мешкає у Російській Федерації в м. Усть-Ілимськ Іркутської області, проте не має можливість це зробити, оскільки не має змоги отримати відповідну згоду від батька дитини - відповідача. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Аналізуючи вищевикладені норми права, враховуючи те, що судом при розгляді справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, те що селище Сопіно Новоазовського району, де зареєстрована позивач з дитиною та проживали до переміщення у м.Запоріжжя перебуває у зоні бойових дій, дитина проживає разом з матір'ю та за своїм віком 8 років потребує піклування матері, враховуючі заперечення відповідача проти виїзду дитини та те що дитина за віком відвідує школу та у випадку виїзду до іншої держави повинна мати можливість пройти навчання протягом навчального року, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та на виїзд малолітньої доньки позивача за межі України до Російської Федерації строком на один рік без згоди батька дитини.

Outcome: partial