Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

01.11.2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 19.07.2013 року на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду. В шлюбі у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка є дитиною інвалідом, що підтверджується медичним висновком № 163 від 27.11.2009 року БЦ МДП. За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2014 року (справа № 357/11603/14-ц) було стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, щомісячно, починаючи з 12.08.2014 року та аліменти на її особисте утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів, протягом усього строку проживання з дитиною-інвалідом [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 12.08.2014 року. Виконавчі листи, видані на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2014 року у справі № 357/11603/14-ц знаходяться на примусовому виконанні в Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київській області. Відповідач не виконував свої зобов`язання за судовим рішенням, внаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів. Згідно розрахунків державного виконавця від 09.10.2019 року заборгованість відповідача становить: по сплаті аліментів на дитину в період з вересня 2014 року по вересень 2019 року - 69508,86 грн.; по сплаті аліментів на її особисте утримання з червня 2015 року по вересень 2019 року - 22008,77 грн. Згідно розрахунку по сплаті аліментів на дитину в період з вересня 2014 року по вересень 2019 року розмір пені складає 405 835,82 грн. Згідно розрахунку по сплаті аліментів на її особисте утримання в період з червня 2015 року по вересень 2019 року розмір пені складає 120582,51 грн. Враховуючи, що сума неустойки (пені) за порушення [PERSON] по аліментним зобов`язанням становить 405 835,82 грн. та 120 582,51 грн., тобто перевищує 100 % заборгованості по даних аліментним зобов`язанням стягненню підлягає пеня в межах наявної заборгованості по аліментам, тобто в сумі 22 008,77 грн. та 69 508,86 грн. Загальна сума пені по виплаті аліментів становить 91517,63 грн. У зв`язку з цим позивач просила стягнути з [PERSON] , [INFO] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на дитину та особисте утримання позивача в розмірі 91 517,63 грн. 21.11.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.12.2019 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, мотивуючи тим, що позивач просить суд стягнути з нього неустойку (пеню), яка була нарахована на підставі розрахунків заборгованості № 1051 та № 1052 від 09.10.2019 року. Однак, він вважає, що вказані розрахунки не відповідають дійсності, оскільки, відповідно до заяви позивача від 04.07.2016 року за січень 2015 року вона отримала 400,00 грн. (в рахунок сплати аліментів за виконавчим листом Білоцерківського міськрайонного суд Київської області № 2/357/3559/14, щодо стягнення аліментів на утримання дитини), про що також зазначено в довідці державного виконавця № 293 від 15.07.2016 року, а згідно розрахунку заборгованості № 1052 від 09.10.2019 року відповідачем було сплачено 349,00 грн. Також, в зазначеному вище розрахунку заборгованості вказано, що в березні 2015 року відповідачем сплачено 299,00 грн., а згідно заяви позивача від 04.07.2016 року та довідки державного виконавця від № 293, сплачено 400,00 грн. подібна ситуація і за іншими місяцями 2015 року. Аналогічна ситуація склалась і по виконавчому листу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 2/357/3559/14, щодо стягнення аліментів на особисте утримання позивача, а саме згідно заяви позивача від 04.07.2016 року, остання протягом 2015 року, щомісячно отримувала від відповідача по 298,00 грн., про що також зазначено у довідці державного виконавця від 15.07.2016 року, але у розрахунку заборгованості № 1051 від 09.10.2019 року, на який посилається позивач, в графі «Сплачено боржником» зазначені зовсім інші суми. Такі ж розбіжності існують і за іншими роками, тобто розрахунки заборгованості № 1051 та № 1052 від 09.10.2019 року, на які посилається позивач як на доказ наявності заборгованості по аліментах, є не достовірними, тому не можуть бути використані як доказ обставин, на яких ґрунтується заява позивача. Таким чином, вважає, що доводи позивача в частині обґрунтованості позовних вимог ґрунтується на хибних даних, тобто вказані розрахунки заборгованості та розрахунки нарахування пені є не достовірними, тому вважає, що сума пені, яку позивач просить стягнути, є не доведеною позивачем жодним належним та допустимим доказом, крім того. Ним подано скаргу на дії державного виконавця в частині зазначених вище розрахунків заборгованості. Також, згідно з положенням СК України, аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів, також визначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Тобто, неустойка (пеня) за один місяць повинна рахуватись наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножити на 1 % пені і помножити на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Таким чином, сума пені за обома виконавчими документами, яка зазначена позивачем у позовній заяві та яку вона просить стягнути з нього є необгрунтованою та недоведеною, тому задоволенню не підлягає. В зв`язку з цим просив у позові [PERSON] , про стягнення з нього неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на дитину та особисте утримання позивача в розмірі 91517,00 грн. відмовити в повному обсязі. 09.01.2020 року [PERSON] надала до суд відповідь на відзив, в якій зазначила, що розмір заборгованості по аліментам визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення суду. Твердження відповідача про недостовірність наявності заборгованості є абсурдним, оскільки, замість того, щоб надати документальне підтвердження про повну і своєчасну сплату аліментів, він надав до суду копії заяв позивача від 2016 року, в яких сума отриманих аліментів не підтверджує повну сплату, а лише вказує на іншу суму. Копія довідки державної виконавчої служби за період з вересня 2014 року по липень 2016 року не спростовує існування заборгованості з вересня 2014 року по вересень 2019 року. Вона не приймає до уваги посилання відповідача у відзиві на правову позицію Верховного Суду України від 02.11.2016 року у справі № 6-1554цс16, оскільки від наведеного висновку, відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 року у справі № 333/6020/16-ц, і вважала, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим, місяцем, в якому не проводилось стягнення. В зв`язку з викладеним, просила відхилити аргументи наведені відповідачем у відзиві та стягнути пеню за прострочення сплати аліментів по двох рішеннях Білоцерківського міськрайонного суду в розмірі 91517,63 грн. 21.01.2020 року [PERSON] подав до суду заперечення, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, які були зареєстровані судом 27.01.2020 року, обґрунтовуючи їх тим, що ним не заперечується наявність заборгованості за виконавчими листами у справі № 2/357/3559/14, виданими Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, щодо стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дитини та її особисте утримання. Дана заборгованість виникла не в наслідок ухилення від сплати аліментів, а в наслідок його фінансової несплато спроможності, що підтверджується квитанціями про сплату коштів та заявами позивача щодо отриманих сум аліментів. Також, ним не заперечується право на нарахування пені. Він заперечує лише правомірність самого розрахунку нарахування пені, оскільки дані розрахунки ґрунтуються на підставі розрахунків заборгованості № 1051 та № 1052 від 09.10.2019 року складеними державним виконавцем Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області. Так, державним виконавцем при складанні вказаних розрахунків заборгованості було допущено ряд помилок. Наприклад, згідно з відміткою державного виконавця на виконавчому листі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 2/357/3559/14, щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини, заборгованість станом 28.02.2015 року відсутня, про що також зазначено в постанові про закінчення виконавчого провадження, винесеної 25.02.2015 року державним виконавцем Районного відділу ДВС Білоцерківського РУЮ. Аналогічна ситуація сталася і при виконанні виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київсько області 2/357/3559/14, щодо стягнення з нього аліментів на утримання позивача. Тобто, державний виконавець, складаючи розрахунки заборгованості в загалі не мав права вносити період з 2014 року по лютий 2015 року до розрахунку заборгованості, оскільки за цей період заборгованість відсутня. Також, і позивач, не звертаючи уваги на зазначені помилки, в своїх розрахунках нараховує пеню з вересня 2014 року, хоча згідно постанов про закінчення та відміток на виконавчих документах, заборгованість станом на 28.02.2015 року відсутня, тобто зазначений період нарахування пені перевищує реальний на шість місяців за обома виконавчими листами. Також, зазначає, що державним виконавцем при здійсненні розподілу грошових сум за виконавчими документами (грошові кошти майже щомісяця перераховувались ним на депозитний рахунок ДВС) такі грошові кошти просто ділились навпіл, хоча відповідно до закону повинні були б пропорційно розподілятись за двома виконавчими документами, а не навпіл. Також, у зв`язку з зазначеним ним подано скаргу на дії державного виконавця до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, в частині неправомірності складення зазначених розрахунків заборгованості. На підставі викладеного, він вважає, що у позовній заяві має бути відмовлено в повному обсязі. 15.04.2020 року [PERSON] надала до суду уточнену позовну заяву про стягнення пені за прострочення по сплаті аліментів, обґрунтовуючи її тим, що відповідач не виконував свої зобов`язання за судовим рішенням, внаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів. Згідно розрахунків державного виконавця від 16.03.2020 року заборгованість відповідача становить: по сплаті аліментів на утримання дочки [PERSON] в період з березня 2015 року по грудень 2019 року - 67901,27 грн. та по сплаті аліментів на особисте утримання позивача з березня 2015 року по вересень 2019 року - 30372,24 грн. Згідно розрахунку по сплаті аліментів на дитину в період з березня 2015 року по листопад 2019 року розмір пені складає 465 790,49 грн. Згідно розрахунку по сплаті аліментів на особисте утримання позивача з червня 2015 року по вересень 2019 року розмір пені складає 238 824,17 грн. Враховуючи, що сума неустойки (пені) за порушення відповідачем по аліментним зобов`язанням становить 465 790,49 грн. та 238 824,17 грн., тобто перевищує 100 % заборгованості по аліментних зобов`язаннях, тому просила стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] [INFO] в сумі 67 901,27 грн. та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на особисте утримання позивача в розмірі 30 372,24 грн. 07.07.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та пояснила, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду 22.09.2014 року було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини та на її особисте утримання в розмірі 1/6 частини. Обидва виконавчі листи перебувають на виконанні в ДВС і коли вона звернулась до ДВС то дізналась, що по обом виконавчим листам утворився борг, проконсультувавшись з юристом вирішила звернутись до суд з позовом про стягнення пені по аліментам. Відповідач протягом усього часу сплачує аліменти, але не в повній мірі тому і утворився борг, всі кошти, що сплачував відповідач на її користь в довідці ДВС враховані, аліменти сплачувались на картку, а іншим чином аліменти не сплачував. Крім аліментів відповідач також надавав періодично додаткові кошти на додаткові витрати на дитину. Відповідач сплатив аліменти за червень 2020 року в розмірі 3 000 грн., та в червні 2020 року також сплатив через ДВС 12 000,00 грн. Дитина являється інвалідом з дитинства і на її підтримку здоров`я уходить багато коштів на ліки і на реабілітацію, коли у дитини були операції то вона просила кошти, щоб їй надав відповідач, але він не дав їх, а направив кошти в ДВС. Після цього вона вже рік з відповідачем не спілкується, відповідач дитину не забирає до себе, а забирає її бабуся, мати відповідача. Відповідач всі ці роки працював не офіційно, вона нічого від нього не вимагала, поки відповідач сам не подав на розподіл майна, лише після того вона подала позов до суду про стягнення аліментів, після чого відповідач позов про розподіл майна залишив без розгляду і автомобіль залишив їй, оскільки їй з дитиною авто було дуже необхідне. В судових дебатах позивач зазначила, що відповідач ігнорував її зауваження щодо суми боргу та сплачував аліменти на власний розсуд, в зв`язку з чим і утворилась заборгованість, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача, адвокат Чередніченко Віталіна Анатоліївна, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що відповідач працездатна людина, інших осіб на утриманні не має, здоровий, тому має можливість сплачувати аліменти в повному обсязі. Відповідач обізнаний, що має сплачувати аліменти і кошти на особисте утримання позивача, обізнаний, що дитина має не достатній рівень розвитку і потребує додаткових витрат для покращення цього стану. Доводи позивача обгрунтовані, тому просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні, позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечив проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що аліменти на утримання дитини та позивача він сплачував по мірі можливості, і до 2019 року від позивача ніяких претензій з цього приводу не було, за час перебування у шлюбі з позивачем вони придбали авто за спільні кошти , але авто він віддав їй на обслуговування дитини, він приймав і приймає участь у спілкуванні з дитиною, додатково допомає матеріально. Після розлучення була домовленість про сплату аліментів, але не в повному обсязі, тому що не мав постійного заробітку, тому мінімум сплачував через ДВС, а також додатково підтримував дитину. Оскільки він не мав постійного заробітку то аліменти сплачував не в повному обсязі, на даний час в нього є нова родина, яка потребує також матеріального утримання та мати пенсіонер якій він також матеріально допомагає. Він не згоден із сумою пені, оскільки він додатково допомагає дитині, але борг визнає, оскільки він утворився в зв`язку з тим, що він не в повній мірі сплачував аліменти. З 01.10.2019 року офіційно працює, живе в селі Вільна Тарасівка, мати проживає окремо. Він 1983 року народження, має повних 37 років і рідних дітей крім [PERSON] у нього не має, у дружини є дитина, дружина офіційно не працює. Він приймає участь у вихованні та утриманні дитини, іншим особам аліменти не сплачує, в червні 2020 року сплатив аліменти по 2-х виконавчих листах в розмірі 3000,00 грн., також ще сплатив через ДВС 12000,00 грн, як їх було зараховано йому не відомо. Він з березня 2020 року 2,5 місяці не працював, не сплатив аліменти лише за 1 місяць, решта сплачена. Він забирає дитину кожний тиждень на два дні і в той час він її повністю матеріально утримує. В судових дебатах відповідач зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки він не ухилявся від сплати аліментів і борг утворився не з його вини, а з незалежних від нього обставин, допомогу коли в нього є така можливість для дитини він надає не лише по виконавчим листам, а й просто без фіксування цих витрат. Так як борг виник не з його вини, а в зв`язку з тим, що між ним і позивачем була усна домовленість про сплату аліментів не в повній мірі, просив в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Білоус Олег Володимирович, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю, та зазначив, що відповідно до Постанови ВСУ від 15.05.2006 року на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, відповідач не ухиляється від сплати аліментів, допомагав дитині і колишній дружині, в зв`язку з не постійними заробітками не міг сплачувати аліменти в повній мірі, при розлученні відповідач залишив на користь позивача та дитини частину свого майна у вигляді авто. Відповідач на даний час має іншу сім`ю, матір пенсіонерку, яким потрібно допомагати матеріально. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі, який 19.07.2013 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду було розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Дитина - [PERSON] , [INFO] , являється інвалідом з дитинства і має захворювання (Q89.8, множинні вроджені вади розвитку Аномалія розвитку кісток мозкового черепу трепонацифалія, вроджену ваду серця, діляція короткого плеча 9 хромосоми), висновок дійсний до 20.06.2026 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12,13,19). 22.09.2014 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення у цивільній справі № 357/11603/14-ц (а.с. 14-16), яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, щомісячно, починаючи з 12.08.2014 року, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на особисте утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів, протягом всього строку проживання з дитиною інвалідом [PERSON] [INFO] , щомісячно, починаючи з 12.08.2014 року, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За положеннями ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, відповідач зобов`язаний рішенням суду сплачувати аліменти по двом виконавчим листам, на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, щомісячно, починаючи з 12.08.2014 року, та на особисте утримання [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів, протягом всього строку проживання з дитиною інвалідом [PERSON] , щомісячно, починаючи з 12.08.2014 року та відповідно до законодавства зобов`язаний вчиняти дії щодо належного виконання зобов`язання, в тому числі, повідомляти державного виконавця про місце проживання, місце роботи та доходи. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача йому було відомо про відкрите виконавче провадження, він сплачував аліменти по обох виконавчих листах, але не в повній мірі, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підтверджується за довідкою-розрахунком № 66 від 16.03.2020 року, яка видана Білоцерківським районним відділом держаної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) по виконавчому листу № 2/357/3559/14 від 03.10.2014 року на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 67901,27 грн. та за довідкою-розрахунком № 67 від 16.03.2020 року, яка видана Білоцерківським районним відділом держаної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) по виконавчому листу № 2/357/3559/14 від 03.10.2014 року на утримання [PERSON] в розмірі 30372,24 грн., дані довідки на момент розгляду справи є дійсними, інших довідки що б спростовували розмір заборгованості до суду надано не було (що підтверджується матеріалами справи а.с. 74-77). Свідок, [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що син має сплачувати аліменти на корить позивача на її особисте утримання та на утримання доньки, і спочатку сторони між собою домовились, що син буде сплачувати аліменти в розмірі 1000 грн. по обох виконавчих листах, зі слів сина. Вона особисто допомагає на утримання онуки, займається її лікуванням, оздоровленням, возять її на море, кожного тижня забирають онуку на вихідні, а інколи і по серед тижня, по потребі допомагають матеріально дитині, коли вони дружили то робили все разом, дитина не обділена, але був випадок коли дитині зробили зчеплення «манту» і позивач не повідомила їх про це, то вони посварились і в зв`язку з цим почались ці суди. На її думку борг утворився в зв`язку з тим, що сторони спочатку домовились про одне, а вийшло інше. Від позивача будь-яких претензій за усі роки щодо недоплати по аліментам до відповідача не було. Також, відповідач не в повній мірі сплачував кошти по аліментам в зв`язку з тим, що не мав постійної роботи, був період коли не працював взагалі, тому і виник борг. У позивача є чоловік, вона сама теж підробляє, а вони із сином завжди допомагали позивачу і вона ніколи не залишалась сама з дитиною. Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на заборгованість по сплаті аліментів на особисте утримання позивача (а.с. 72) прийшов до висновку, що загальний розмір неустойки (пені) з 01.03.2015 року по 31.12.2019 року складає 238 824,17 грн., перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини (а.с. 73) прийшов до висновку, що загальний розмір неустойки (пені) з 01.03.2015 року по 31.12.2019 року складає 465 790,49 грн. Відповідач заперечуючи проти стягнення пені по сплаті аліментів зазначає, що заборгованість утворилась не з його вини, в них з відповідачем була усна домовленість про сплату аліментів в меншому розмірі, він довгий час не мав офіційного місця роботи, його заробітки були не постійним і був час коли він взагалі не працював, однак жодного доказу в підтвердження даних фактів відповідачем надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач мав можливість сплачувати аліменти відповідно до рішення суду щомісячно у визначному розмірі, однак допустив заборгованість, тому позивач має право на отримання від відповідача неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен місяць прострочення. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи положення ч. 1 ст. 196 СК України, що розмір пені, який підлягає стягненню, не може бути більшим 100 відсотків заборгованості, максимально враховуючи інтереси дитини, суд,

Outcome: approved