Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) в інтересах якої діє [PERSON] , [PERSON] (далі - відповідач 3) в інтересах якої діє [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ордеру [NUMBER] від 14.12.1992 р. Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів від 08.12.1992 р., [PERSON] разом із його сім`єю було надано право на заняття житлового приміщення - ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки за формою 3 №10/04/23404 від 14.12.16 р. виданою центром комунального сервісу в даній квартирі прописані: [PERSON] , [PERSON] (дочка позивача), [PERSON] (онука позивача), [PERSON] (онук позивача). Відповідачі зареєстровані у зазначеній квартирі, проте вони фактично у вказаній квартирі не проживають, витрати за комунальні послуги не несуть. Відповідач [PERSON] з 1999 року не проживає, а її діти [PERSON] та [PERSON] з самого народження були зараєстровані у вказаній квартирі, але ніколи там не проживали. Крім того, відповідач -1 неправомірну у 2016 році зарєструвала свою доньку [PERSON] , 2013 року народження. (а.с. 59) Тому позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 59), просив суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Представник відповідача -1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач -1 не має можливості вільно користуватися квартирою, в якій вона зареєстрована, у зв`язку з тим, що між сторонами виник конфлікт, внаслідок чого позивач умисно створюює перешкоди у користуванні житлом. Між тим, відповідачі мають бажання мешкати у вказаній квартирі. Тому, просить відмовити у задоволенні вимог позовної заяви [PERSON] Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідач не проживає в спірній квартирі майже 20 років, а проживає за місцем реєстрації свого чоловіка. Позивач вказує, що відповідач не надає суду фактичних та належних доказів факту наявності неприязних стосунків тривалістю у 20 років. Жодних перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою не здійснювались. Тому, позивач вважає обставини викладені у відзиві безпідставними та необгрунтованими. Відповідачем - 1 було подано зустрічний позов [PERSON] (далі - позивач за зустрічним позовом) до [PERSON] (далі - відповідач за зустрічним позовом) про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що 14 грудня 1992 року [PERSON] та членам його сім`ї був виданий Виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва ордер на житлове приміщення [NUMBER]. На підставі ордеру позивач за зустрічним позовом, як донька відповідача отримала прописку та право проживання в квартирі [ADDRESS] . В свою чергу [PERSON] створюються перешкоди у користуванні [PERSON] житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: відповідачем за зустрічним позовом було замінено замки від вхідних дверей квартири з метою не допуску позивача разом з дітьми до проживання в даному житлі з мотивів неприязних стосунків [PERSON] та бажання приватизувати квартиру на себе з метою її продажу. А тому, позивач за зустрічним позовом просить вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Крім того, відповідач за зустрічним позовом подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що з 1992 року у позивача за зустрічним позовом не виникало бажання захищати свої права більш ніж 26 років, протягом усіх 26 років [PERSON] та її діти проживали за місцем проживання чоловіка. Це свідчить про те, що позивач за зустрічним позовом подала позов через 26 років з моменту порушення її права, що у 8,5 разів пропустила строк позовної давності. Крім того, факт наявності між позивачем та відповідачем сварок з приводу користування спірною квартирою, не є свідчинням перешкод для проживання в спірній квартирі. Тому, відповідач за застрічним позовм просить суд застосувати до пред`явлених позивачем за зустрічним позовом позовних вимог строків позовної давності. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві, проти зустрічного позову заперечували. У судовому засіданні у відповідач -1, яка також є законним представником [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та представник відповідача -1 заперечували проти вимог первісного позову, зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених в зустрічному позові. У судовому засіданні представник третьої особи просив відмовити у задоволенні вимог первісного позову та задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви. Ухвалою судді Малинникова О.Ф. від 24.02.2017 року було відкрито провадження у даній справі. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2018 року здійснено перерозподіл даної справи у зв`язку з перебуванням судді Малинникова О.Ф . з 02.04.2018 року у довготривалому лікарняному, строк якого може перевищити два місяці. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018 року матеріали позовної заяви передано для розгляду судді Осаулову А.А. Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. За умовами ст.196 ЦПК України для виконання завдань підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.06.2018 року суддею Осауловим А.А. було прийнято справу до провадження та призначено в загальне позовне провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.09.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації та прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Протокольною ухвалою суду від 05.09.2018 року було задоволення клопотання позивача про допит свідків: [PERSON] та [PERSON] та клопотання відповідача - 1 про допит свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Протокольною ухвалою суду від 02.11.2018 року було долучено до матеріалів справи відповідь на відзив відповідача та відзив на зустрічну позовну заяву, заяви [PERSON] та [PERSON] , але суд не приймає їх до уваги. Протокольною ухвалою від 16.01.2019 року задоволення клопотання позивача про допит свідка [PERSON] та долучено до матеріалів справи клопотання позивача про долучення доказів разом із актом від 04.10.2018 року, але суд не приймає акт до уваги. Крім того, було долучено до матеріалів справи акт обстеження умов проживання дити від 15.01.2019 року. Ухвалою суду від 16.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача та заявлених у справі свідків, суд прийшов до висновку, про відмову у задоволенні вимог первісного та зустрічного позовів, виходячи з наступних підстав. Так, стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідно до ордеру [NUMBER] від 14.12.1992 р. Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів від 08.12.1992 р., [PERSON] разом із його сім`єю було надано право на заняття житлового приміщення - ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 8) Відповідно до довідки за формою 3 від 05.07.17 р. виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» в даній квартирі прописані: [PERSON] (власник), [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука), [PERSON] (онук), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука). Відповідно до акту від 09.12.2016 року складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , є мешканцями будинку [ADDRESS] та актів від 20.03.2017 року, 18.08.2017 року складених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в яких зазначено, що відповідач та її діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , починаючи з 1999 року та по теперішній час не проживають у квартирі [ADDRESS] .(а.с.10, 14, 21) Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.01.2019 року , квартира [ADDRESS] , складається з трьох кімнат, крім того, у квартриті діти не проживають, дитячих речей та іграшок не має. ( а.с 151) Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, між тим, як вбачається зі змісту позову, то позивач у ньому посилається на ст. 71 ЖК Української РСР. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Згідно ст. 71, 72 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках передбачених ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 10 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З показів свідків, вбачається про перебування відповідачів в квартирі, а саме: свідка [PERSON] , яка зазначила, що є хрещеною мамою відповідача -1. Квартиру позивач отримав на роботі. [PERSON] проживає окремо від батьків в квартирі чоловіка. [PERSON] у 2017 році була в квартирі - 3-4 рази, 2016 році - 3-4 рази, у 2018 році - була 5 разів, у 2019 році - 2 рази. Свідка [PERSON] , яка зазначила, що є хрещеною сина відповідача-1. Свідку відомо зі слів відповідача -1, що її батьки не допускають жити у квартирі. 27 квітня 2017 року відповідач просила допомогти забрати речі з квартири, батьки відкрили двері, вони зайшли в квартиру, та їм дозволили забрати дитячі речі. Після цього [PERSON] намагалась поговорити і вирішити конфлікт. Відповідач -1 казала, що батьки змінили замки в квартирі та хочуть її виписати, для того що б продати квартиру. Конфлікт почався в 2016 році. Після 2017 року [PERSON] вже не могла потрапити до квартири. Свідка [PERSON] , яка зазначила, що є сусідкою та проживає в квартирі №104 з 2014 року. Відповідача -1 знає з 2016 року. У серпні 2017 році відповідач-1 просила допомогти потрапити в квартиру і забрати з квартири речі, які залишились. До квартири не змогли потрапити, оскільки, ключі не підходили до замків квартири. Бачила відповідача -1 з дітьми декілька раз на тиждень у вечірній час. Позивач зазначає, що відповідачі зареєстровані у зазначеній квартирі, проте вони фактично у вказаній квартирі не проживають, витрати за комунальні послуги не несуть. Відповідач [PERSON] з 1999 року не проживає, а її діти [PERSON] та [PERSON] з самого народження були зараєстровані у вказаній квартирі, але ніколи там не проживали. Крім того, відповідач -1 неправомірну у 2016 році зарєструвала свою доньку [PERSON] , 2013 року народження. Наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (ст. 107 ЖК УРСР). Як вказано в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначив, що відповідач- 1 була відсутня в квартирі за адресою: [ADDRESS] , понад визначений ст. 71 ЖУ Української РСР строк. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Відповідно до пункту 1 статті 8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. На підставі вищевикладеного, суд дійшо висновку що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів відсутності відповідачів в квартирі понад визначений ст. 71 ЖК Української УРСР строк, а наявний конфлікт між відповідачем -1 та позивачем з приводу користування квартирою, який проявляється в частковому недопуску до квартири, зміні замків, вказує на відсутність підстав визнання відповідачів такими, що можуть бути позбавлені права користування квартирою. Більше того, задоволення вказаного позову буде мати наслідки втрати відповідачем та її дітьми права на здійснення майбутньому приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». У той же час, щодо вимог зустрічного позову про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Як зазначалося раніше, що 14 грудня 1992 року [PERSON] та членам його сім`ї був виданий Виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва ордер на житлове приміщення [NUMBER]. На підставі ордеру позивач за зустрічним позовом, як донька відповідача отримала прописку та право проживання в квартирі [ADDRESS] . (а.с. 71) На думку позивача за зустрічним позовом, [PERSON] створюює перешкоди у користуванні [PERSON] житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Між тим, дані доводи позивача за зустрічним позовом спростовуються показами свідка [PERSON] , яка зазначила, що дочка - [PERSON] з батьками не проживає, з моменту весілля живе окремо з чоловіком. Декілька раз поверталась до квартири, коли сварилась з чоловіком, це було у 2001 році. Коли донька приходила в гості, перешкоди їй у доступі до квартири не чинили. До позову у позивача та відповідача був конфлікт, щодо приватизації квартири, це було два роки тому. Після зміни замків від квартири, дали комплект ключів відповідачу. Та свідка [PERSON] , яка зазначила, що після того, як [PERSON] вийшла заміж в квартирі батьків не проживала. Приходила в гості з дітьми. [PERSON] має свої ключі, може вільно заходити до квартири, ніхто не перешкоджає доступу до квартири. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зважаючи на наведені обставини, перешкод у користуванні квартирою відповідачем - [PERSON] не здійснюється. Відтак, право володіння позивача за первісним позовом щодо вказаного приміщення у даному разі не порушені, а тому не підлягають судовому захисту у такий спосіб. Крім того, позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання права користування квартирою, вселення задоволенню не підлягають, оскільки, таке право відповідно умовам ст. 61 ЖК Української РСР, встановлено ордером на заняття приміщення, а обмежень у праві вселення з боку відповідача за зустрічним позовом судом не встановлено. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи суд дійшов висновку, про те, що вимоги первісного та зустрічного позовів не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки сторонами не доведено обставин, на які вони посилаються як на підстави для задоволення позовів. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed