Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Просив зобов'язати відповідачку усунути перешкоди у спілкуванні із синами: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 01.04.2015 року №160. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що відповідачка [PERSON] чинить перешкоди у його спілкуванні з дітьми та у їх вихованні. Тому він позбавлений можливості реалізувати свої батьківські права. Оскаржуване рішення виконавчого комітету щодо встановлення порядку та способу його участі у вихованні дітей обмежує його права, оскільки визначений час не достатній для належної реалізації його прав щодо дітей. Рішенням Житомирського районного суду від 19 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позов в повному обсязі. Розглянувши справу в межах доводів,викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 10 червня 2011 року до 21 січня 2015 року (а.с.5-6). Від спільного проживання мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.7,8). Позивач не оспорює тієї обставини, що після розлучення діти залишилися проживати з матір"ю. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт створення відповідачкою перешкод у спілкуванні з дітьми та спосіб участі позивача у вихованні дітей вже визначений органом опіки і піклування. Проте, з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з"ясування всіх обставин справи. Так, згідно з ч.ч.1,2 ст.157 СК батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ст.158 СК за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Житомирського міськвиконкому від 1 квітня 2015 року позивачеві визначено спосіб участі у вихованні дітей шляхом встановлення побачень з ними кожну першу та третю суботи щомісяця з 15 до 17 год. та кожну другу і четверту наділі щомісяця з 15 год. до 17 год. в присутності особи, яка здійснює догляд за дітьми (а.с.80). Разом з тим, ця обставина не може свідчити про остаточне вирішення спору між сторонами та неможливість у зв"язку з цим звернутися до суду. Так, відповідно до ч.3 ст.19 СК звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду припиняється виконання рішення органу опіки та піклування. Тобто, попереднє вирішення органом опіки та піклування спору між батьками з приводу участі у вихованні дітей не є перешкодою для звернення до суду, якщо один із батьків вважає, що його право не поновлено. В такому випадку рішення органу опіки і піклування не підлягає скасуванню, а лише припиняється його виконання. Своє звернення до суду позивач обумовлював недостатністю визначеного йому часу для належної реалізації батьківських прав та вважав, що його права незаконно обмежені. Заперечення відповідачки щодо необмеженого в часі спілкування позивача з дітьми і є тією обставиною, яка свідчить про існування даного спору, а факт звернення позивача до суду є свідченням ухилення відповідачки від виконання рішення органу опіки та піклування. Крім того, стаття 15 ЦК передбачає право кожної особи на захист свого цивільного прав у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За наведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення вимог позивача. При цьому апеляційний суд виходить з наступного. За положеннями ст.159 СК суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, інших обставин, що мають істотне значення, у тому числі психічного здоров'я одного з них, зловживання ним алкогольними напоями чи наркотичними засобами. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Крім того, згідно з ч. ч. 5, 6 ст.19 СК орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини...(ч.8 ст.7 СК). Визначаючи спосіб участі позивача у вихованні дітей, судом враховується, що діти є малолітніми (у віці 3 і 2 роки), відвідують дошкільні заклади, тобто, спілкуються з однолітками, відвідують відповідні заняття з приводу інтелектуального та фізичного розвитку, у цих закладах перебувають повний робочий день. Як встановлено із наданих відповідачкою консультативних висновків спеціаліста, діти хворіють, а тому потребують дотримання певного режиму харчування та умов проживання. Разом з тим, відповідачка не заперечує можливість спілкування дітей з батьком за місцем його проживання та в присутності бабусі, проте, наголошує на тому, щоб час був конкретно визначений та вона була повідомлена про місце їх перебування, оскільки хвилюється за дітей. Як свідчать матеріали справи, позивач та його мати є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] (а.с.10-11). Характеристика будинку дозволяє забезпечити дітям належні умови перебування в ньому. Бабуся дітей [PERSON] не заперечує щодо їх спілкування з батьком в належному їй будинку та зобов"язується сприяти їх повноцінному розвитку та гармонійному вихованню. Крім того, як свідчить копія трудової книжки, [PERSON] тривалий час працювала вихователем дошкільного навчального закладу, а тому спілкування дітей з бабусею не буде суперечити їх інтересам. Судом першої інстанції також встановлено, що між батьками склалися неприязні стосунки, що може негативно вплинути на психологічний стан дітей. Крім того,відповідачка проживає в орендованій однокімнатній квартирі, про що вона пояснила в суді. За наведених обставин, та із врахуванням рекомендацій органу опіки і піклування, викладених у висновку від 7 жовтня 2015 року (а.с.145), апеляційний суд вважає за доцільне визначити спілкування батька з дітьми за місцем його реєстрації без присутності матері тільки у вихідні дні з 15 до 19 год. з можливістю відвідувати культурно-масові,розважальні та оздоровчі заклади. Такий спосіб участі батька у вихованні дітей перш за все не буде суперечити їх інтересам із врахуванням їх віку. Проте, це не перешкоджає позивачеві в подальшому звернутись до суду про зміну такого способу.

Outcome: dismissed