Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся в Кіровський районний суд м. Кіровограда із позовною заявою, якою просить визнати за ним, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на Ѕ частину квартири загальною площею 47,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви зазначає, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 21.08.1998 року. У провадженні Кіровського районного суду перебуває справа про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . В період шлюбу спільно з відповідачем придбав 30.10.2001 року двокімнатну квартиру загальною площею 47,5 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] . На даний час вулиця перейменована у Героїв України, що є загальновідомою інформацією. Враховуючи, що двокімнатна квартира загальною площею 47,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , придбана у період шлюбу за спільні кошти, частка відповідача і його є рівними, йому належить Ѕ частина зазначеної квартири. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мохонько В.В. для розгляду справи № 404/1025/20. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.02.2020 року позовну заяву було залишено без руху, надавши строк для усунення недоліків /а.с. 39-40/. 05.03.2020 року до суду надійшла заява на виконання вимог ухвали суду /а.с. 43/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 березня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін /а.с. 44-45/. В судове засідання представник позивача не з`явився, через канцелярію суду, подав заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити. Представник відповідача всудове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся судом належним чином, правом подачі відзиву до суду не скористався. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення заявлених вимог, з наступного. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 21 серпня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2020 року /а.с. 13/. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф., [PERSON] купила квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Пункт 11 Договору передбачає, що у відповідності до ст.. 4Закону України "Про власність" власник квартири на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається купленою квартирою. Якщо квартира набута покупцем в період шлюбу, вона являється спільною власністю подружжя і розпорядження нею можливо лише за згоди другого з подружжя. Реєстраційним посвідченням ОКП «Кіровоградського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації» посвідчено, що вказана квартира зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2001 року №3736, записано у реєстрову книгу №123 за реєстровим №41195 /а.с. 16, 30/. Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно ч. 3. ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На момент виникнення цивільних відносин сторін - створення сім`ї (1998 рік) діяв акт цивільного законодавства - КпШС і ЦК України (1963 року) та Закон України «Про власність», в подальшому з 2004 року - СК України та ЦК України. Згідно з ст. 13 КпШС України, права і обов"язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном відповідно до ст. 22 КпШС України. Відповідно ст.. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічні норми містяться і в ст..ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 2 ст. 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 22 КпШС України, ст. 60 СК України свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує проти її застосування щодо певного спірного майна. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Так, в період шлюбу відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу від 30 жовтня 2001 року про придбання квартири [ADDRESS] . Суд вважає, що під час розгляду справи в суді сторона відповідача не заявила обставин, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя. Враховуючи викладене, суд вважає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки [PERSON] набула її у власність у період її шлюбу із [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд визнає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача- 2 642,66 грн. внесеного судового збору ( а.с. 43-а).

Outcome: approved