Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати [PERSON] , таким, щовтратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що вона є власником вказаної квартири відповідно до договору купівлі-продажу. Разом з позивачем в даному будинку зареєстровані: чоловік - [PERSON] , [INFO]; син (відповідач) - [PERSON] , [INFO]. Відповідач [PERSON] являється військовослужбовцем Збройних сил України, проходить військову службу в Північному територіальному юридичному управління. На протязі проходження військової служби не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, й не здійснює жодних дій, які б вказували на зацікавленість у користуванні житлом. У зв`язку з тим, що [PERSON] не проживає в квартирі позивача, а його реєстрація перешкоджає позивачу у здійсненні користування та розпорядження своїм майном, позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 31 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Позивач у судовому засідання позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні позовним вимогам. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність, позов визнає у повному обсязі, заперечень не має. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суду пояснили, що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] вже довгий час, ще з 2015 року як поїхав навчатися у м.Харків, з тих пір він додому на постійне місце проживання не повернувся. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири серія АЕВ № 623949 від 10 серпня 2001 року та реєстраційного посвідчення від 23 серпня 2001 року, вбачається, що [PERSON] , є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 8,9-10). Згідно із довідок про реєстрацію місця проживання осіб від 04 липня 2020 року, відомо, що окрім позивача в вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO]; [PERSON] , [INFO] (а.с. 11-13) Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно із ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підставу хвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, вивчивши матеріали справи, враховуючи, що [PERSON] позовні вимоги визнає, за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а [PERSON] визнанню таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved