Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

02.04.2015р. ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно кредитного договору №б/н від 09.03.2011р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 15000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У добровільному порядку відповідач не виконує зобовязання за договором, через що станом на 31.08.2014р. утворилась заборгованість в сумі 30242,85грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 14760,26грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 12148,00грн., заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом 1418,26грн., штраф 500грн. та 1416,33грн. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача сума заборгованості за кредитом, понесені позивачем судові витрати в сумі 302,43грн. 15.06.2015р. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, визнання противоправними дій, стягнення моральної та матеріальної шкоди, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 09.03.2011р. він подав заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» про укладення кредитного договору, але до теперішнього часу даний договір не укладено, сам договір не узгоджено та взагалі відсутня наявність цього договору у письмовій формі, відсутні підстави для виконання зобовязання за даним договором. Тому вважає даний договір б/н від 09.03.2011р. нікчемним та таким, що тягне за сосбою наслідки, передбачені п.2 ч.1 ст.216 ЦК України. Відповдно до наданого розрахунку ПАТ КБ «Приватбанк» надав йому грошові кошти в сумі 14760,26грн., та стягнув з його рахунку без його згоди грошові кошти в сумі 6227,68грн. Через що виникає реституція як спосіб захисту цивільного права ч.1 ст.216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Тобто він повинен повернути ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 14760,26грн., а банк в свою чергу повернути йому стягнуті кошти в сумі 6227,68грн., які він просить зарахувати в рахунок погашення частини отриманих коштів. Але він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії, інвалідом другої групи, через захворювання повязане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, та як інвалід має право на пільги, встановлені законодавстовом України для ветеранів війни-інвалідів війни. Відповідно до експертизи Донецької регіональної міжвідомчої експертної ради №14707/69-5 від 31.05.1996р. у нього було підтверджено діагноз - шизофренія, безперервний тип течії, параноїдної форми, емоціно-волевий тим дефекту, дане захворювання повязано з ліквідацією наслідків катастрофи на ЧАЕС, і йому було встановлено інвалідність безстроково. ПАТ КБ «Приватбанк» достеменно знаючи, що він страждає на шизофренію та не може відповідати за наслідки своїх дій, скористався цим та намагався у такий спосіб заволодіти його грошовими коштами, які складають стабільний прибуток, а смае пенсію учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії та інваліда другої групи, яка на час надання йому коштів сплачувалась через ПАТ КБ «Приватбанк» та двокімнатну квартиру у м. Краматорську. При цьому ПАТ КБ «Приватбанк» задля досягнення своєї мети знущався з нього, використовував тортури та залякував постійними телефонними дзвінками та листами погоджувального характеру з вимогою протиправного заволодіння грошовими коштами. В звязку із тим, що залякати його не вдалось ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі недійсного договору намагалось зобовязати його сплачувати банку по життєво 20% від своїх доходів, використав його захворування у звязку з тим, що відсотки нараховуються до повного погашення зобовязання, а списання суми заборгованості менш ніж нараховані відсотки, та заволодіння уісм наявним у нього майном. Через що, просить суд визнати недійсним кредитний договорі б/н від 09.03.2011р. у кладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», визнати протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу зобовязання його сплатити 37420грн., та вимагання цих коштів у незаконний спосіб, визнати протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу стягнення з його розрахункового рахунку грошових коштів у розмірі 6227,68грн., стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь матеріальну шкоду у розмірі 6227,68грн., та моральну шкоду у розмірі 50000грн Представник позивача-відповідача в судовому засіданні основний позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити у повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість позову. Представник відповідача-позивача у судовому засіданні основний позов не визнав посилаючись на те, що на даний час договір із [PERSON] не укладено та останнім не підписаний, тому він є недійсним, а також [PERSON] є хворим на шизофренію, безперервний тип течії, параноїдної форми, емоціно-волевий тим дефекту, через що не може відповідати за свої дії, про що позивачу було відомо. Просить у задоволенні основного позову позивача відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити та визнати недійсним кредитний договорі б/н від 09.03.2011р. у кладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», визнати протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу зобовязання [PERSON] сплатити 37420грн., та вимагання цих коштів у незаконний спосіб, визнати протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу стягнення з розрахункового рахунку [PERSON] грошових коштів у розмірі 6227,68грн., стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь матеріальну шкоду у розмірі 6227,68грн., та моральну шкоду у розмірі 50000грн. Вислухавши пояснення сторін по справі, вивчивши зібрані в справі докази, суд вважає, що основний позов ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню в поновму обсязі, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Правовідносини по даній справі регулюються Цивільним Кодексом України (далі за текстом ЦК України), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Пленумом Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.615 ЦК України, у разі порушення зобовязання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Внаслідок односторонньої відмови від зобовязання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобовязання або воно припиняється. Згідно ст.1054 ч.1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н від 09.03.2011р., [PERSON] отримав кредит у розмірі 15000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вбачається з розрахунку позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 31.08.2014р. утворилась заборгованість в сумі 30242,85грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 14760,26грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 12148,00грн., заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом 1418,26грн., штраф 500грн. та 1416,33грн., яка до теперішнього часу не погашена. Відповідно до акту амбулаторно судово-психіатричної експертизи №143 від 03.11.2015р. [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизофренії, неперервно-прогредіентної течії, параноїдної форми, галлюцінаторно-параноїдного синдрому з нарастаучим емоційно-волевим дефектом особи, тому на 09.03.2011р., тобто на час підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тому суд вважає, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 09.03.2011р. та стягнення заборгованість в сумі 30242,85грн. є не обґрунтованими, та таким що не підлягає задоволенню. Також виходячи з вимог ст.ст.202 ч.1, 203 ч.ч.1-5, 215 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст.215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами судочинства є, зокрема, свободі укладання договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватися від укладання договорів) і визначити їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України та згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Згідно ч.1, 4 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та докази в їх підтвердження, суд вважає вимоги позивача [PERSON] за зустрічним позовом частково обґрунтованими, а саме в частині визнання недійсним кредитний договорі б/н від 09.03.2011р. у кладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки на 09.03.2011р., тобто на час підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Позовні вимоги [PERSON] в частині визнання протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу зобовязання [PERSON] сплатити 37420грн., та вимагання цих коштів у незаконний спосіб, визнання протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу стягнення з розрахункового рахунку [PERSON] грошових коштів у розмірі 6227,68грн., стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь матеріальну шкоду у розмірі 6227,68грн., та моральну шкоду у розмірі 50000грн. суд вважає не обґрунтованими, оскільки визнаючи недійсним кредитний договорі б/н від 09.03.2011р. у кладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», сторони повинно повернути в первинний стан, тобто виникає реституція як спосіб захисту цивільного права ч.1 ст.216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Тобто він повинен повернути ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 14760,26грн., а банк в свою чергу повернути йому стягнуті кошти в сумі 6227,68грн. Але до теперішнього часу даний договір не укладений у письмовій формі та [PERSON] відповідно до акту амбулаторно судово-психіатричної експертизи №143 від 03.11.2015р. [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизофренії, неперервно-прогредіентної течії, параноїдної форми, галлюцінаторно-параноїдного синдрому з нарастаучим емоційно-волевим дефектом особи, тому на 09.03.2011р., тобто на час підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому не підлягаєть задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial