Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

02.06.2014 року [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 06.03.1993 року відділом РАЦС міськвиконкому м. Запоріжжя (актовий запис № 331), посилаючись на те, що одруження з останньою видалося невдалим. Починаючи з 2009 року відносини між сторонами стали псуватися, в сім'ї почалися постійні сварки, були відсутні спільні рішення по важливих побутових питаннях та відповідач перестала його поважати як особистість. Як виявилося у сторін різні погляди на життя, тому сумісне життя та збереження сім'ї стало неможливим. З листопаду 2009 року шлюбні відносини з [PERSON] були фактично припинені та бажання продовжувати відносини відсутнє. Із зазначеного часу сторони проживають за різними адресами, спільного господарства та спільного бюджету не ведуть. Крім того, з липня 2010 року він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, з якою проживає однією сім'єю за адресою: [ADDRESS]. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Примирення з відповідачем та збереження шлюбу неможливе. Враховуючи, що [PERSON] не бажає розривати шлюб, позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав та законних інтересів до суду. Позивач у судовому засіданні підтвердив обставини, викладені у позові, просив суд його задовольнити у повному обсязі, заперечував проти надання сторонам строку для примирення, враховуючи досить тривалий строк, впродовж якого він з [PERSON] мешкає окремо (з листопада 2009 року) та факт проживання його з липня 2010 року однією сім'єю з [PERSON] і бажанням з останньою офіційно оформити свої відносини, тобто зареєструвати їх у відділі РАЦС. Крім того, додатково пояснив, що фактично відповідач на цей час також мешкає однією сім'ю з іншим чоловіком. Причиною розлучення у листопаді 2009 року стала поведінка [PERSON], так як коли він приїхав з відрядження (робочої вахти) остання мешкала з іншим чоловіком. Після цього, стосунки між сторонами зіпсувались остаточно. Їх спільна з відповідачем донька ([PERSON]) мешкає з 2009 року періодично то у нього, то у відповідача. На цей час донька є повнолітньою та зустрічається з чоловіком, з яким також практично перебуває у фактичних шлюбних відносинах. З листопада 2009 року вони з [PERSON] декілька разів намагалися примиритися, навіть проживали разом по декілька днів, але враховуючи різні погляди на життя, відсутність взаємних почуттів один до одного, зберегти сім'ю не видалося можливим. Після подачі позовної заяви до суду, відповідач 10.06.2014 року приїжджала до нього за місцем проживання. На той момент [PERSON] знала вже про існування позову, але жодних дій щодо примирення до проведення судового засідання не здійснила. Приїжджала остання для того, щоб забрати певні речі, які належали її матері. Представник позивача [PERSON] підтримала доводи позивача, просила суд задовольнити позов повністю, зазначивши, що при викладених [PERSON] обставинах збереження сім'ї неможливо, а реєстрація відносин з [PERSON], позивачу заважає офіційно створити нову родину. Відповідач заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що дійсно з листопада 2009 року вона з позивачем мешкає окремо, у них різний бюджет та відсутнє спільне господарство. Також, [PERSON] підтвердила причину розлучення, пояснивши, що все йшло до того, що сторони будуть жити окремо. Дійсно з моменту окремого проживання сторони намагалися наладити свої сімейні відносини, але відновити їх не змогли, тому вона уходила від позивача. На цей час вона продовжує кохати позивача, тому просила суд надати час для примирення. Вона з 10.06.2014 року знала про існування позову про розірвання шлюбу та намагалася примиритися з [PERSON], але кожного разу їй заважала [PERSON], з якої проживає позивач. Крім того, вона хоче примиритися з [PERSON] через їх спільну доньку. Представник відповідача [PERSON] підтримав доводи відповідача, просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] та надати час сторонам для примирення. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] 06.03.1993 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому м. Запоріжжя було видано Свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] та складено відповідний актовий запис № 331 (а.с.8). Від спільного шлюбу сторони мають повнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження останньої, видане Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (актовий запис № 647), яка на цей час періодично проживає зі своїми батьками. Шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені у листопаді 2009 року, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають. Бажання до примирення у позивача відсутнє. З липня 2010 року [PERSON] проживає однією сім'єю у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Особисті речі відповідача у будинку, де мешкає позивач, відсутні. Зазначені факти підтверджуються актом обстеження житлових умов позивача, підписаний сусідами позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та затверджений головою квартального комітету № 63 Комунарського району м. Запоріжжя (а.с. 10). Згідно ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У судовому засіданні від відповідача поступила заява про надання строку сторонам для примирення. Аналіз статті 111 СК України дає підстави вважати, що закріплена у коментованій статті норма є диспозитивною. Оскільки, суд буде вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час підготовки справи до розгляду або під час попереднього засідання, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Диспозитивність норми підкреслюється і у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій зазначається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком. На думку суду розлад у подружжя [PERSON] не має ознаку тимчасового розладу, а є досить тривалим та стійким (з листопада 2009 року), конфлікт між сторонами не викликаний випадковими причинами, а вийшов через подружню зраду відповідача. При вирішенні питання про надання сторонам примирення судом враховується факт тривалого (з липня 2010 року) проживання позивача з іншою жінкою у фактичних шлюбних відносинах, а також позицію позивача, яка є обґрунтованою та мотивованою щодо бажання останнього укласти з [PERSON] офіційні шлюбні відносини, відсутність неповнолітніх дітей та взаємовідносин у сторін. У відповідача, яка знала про існування позову про розірвання шлюбу з 10.06.2014 року, що підтверджується сторонами та отриманням [PERSON] копії позову, була реальна можливість до судового засідання, яке відбулося 21.08.2014 року, тобто більше, ніж через 2 місяці примиритися з [PERSON], але відповідач суду не довела, що вона навіть намагалася це зробити. Враховуючи зазначені обставини, на думку суду, відсутня реальна основа для надання сторонам строку для примирення. Суд вважає, що надання зазначеного часу завдасть лише шкоди, ніж принесе користь для сторін та суперечить моральним засадам суспільства, про що йдеться мова у ст.111 Сімейного кодексу України. Суд не може надати строк для примирення сторонам в той час, коли з липня 2010 року позивач проживає з [PERSON] однією сім'єю, тобто надання часу для примирення [PERSON] та [PERSON] фактично ставить під загрозу відносини, які склалися у позивача та [PERSON] Крім того, в даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, встановлені у справі, свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved