Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом з подальшим уточненням , в якому остаточно просив визнати недійсним договір (заяву) б\\н від 27.10.2005 р., укладений між ним та відповідачем і який складається із Заяви-анкети від 27.10.2005 року та непідписаних ним Умов та Правил надання банківських послуг, а також стягнути у відшкодування моральної шкоди у розмірі 25057,44 грн. , яка дорівнює розмір начеб-то наявної заборгованості перед банком за оспорюваним договором , посилаючись нікчемність дговру, оскільки він не є укладеним в письмовій формі, на ст.ст.203,215, 230 ЦК України та ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про їх задоволення. Суду пояснив, що не заперечує, що отримав від банку за платіжною карткою, наданою на підставі заповненої ним Заяви-анкети, 4850 грн. кредитних коштів. Але ніколи би не погодився на отриманеня цього кредиту, якщо б при його укладанні працівником банку було роз'яснені умови його повернення, занадто високі проценти та штрафні санкції, адже Умови та Правила надання банківських послуг йому надані не були. протягом останіх років працівники банкув грубій та назойливій формі вимагають у нього повернення суми боргу, яка в пять разів перевищує отриманий кредит, він є пенсіонером, отже такі дії банку завдають йому значних душевних страждань та хвилювань, внаслідок чого у нього погрішився стан здоровя та він вимушений був проходити курси лікування. Представник відповідача в судовому засіданні запернечував проти задволення позову, з викладених в письмових запереченнях підстав. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2005 року між позивачем та ПАТ КБ «Приват Банк» шлязом підписання Заяви -анкети був укладений кредитний договір б\\н , відповідно до якого [PERSON] надав позивачу кредит у сумі 2 000 грн , строком на термін дії картки зі сплатою 3% річних щомісячно з щомісячними платежами не менше 7 відсотків від суми заборгованості. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Як зазначає позивач, в 2014 році він дізнався, що Центральним районним судом м.миколаєва ухвалено заоне рішення про стягнення з нього на користь банку суми заборгованості за цим кредитним договором у розмір 18 119,18 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача та у письмовій формі, підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. При цьому той факт, що Умови та правила надання банківських послуг, які [PERSON] не підписані , не може слугувати підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому, а може слугувати лише підставою для незастосування до дійсних правовідносин сторін певних положень цих Умов, про які не зазначено в Заяві-анкеті. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України,\~ \~\~п.п. 19, 20 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому ст.216 ЦК України встановлені наслідки недійсності правочину. Так частина перша цієї статті вказує, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Проте жодних доказів того, що підписуючи оспорюваний договір [PERSON] внаслідок умисних дій з боку працівників банку істотно помилявся щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Адже в оспорюваному договорі детально розписані усі істотні його умови, не вбачається навмисного замовчування чи заперечення з боку відповідача наявності обставин, які могли б перешкодити вчиненню правочину, позивачка не була позбавлена можливості ретельно вивчити усі умови договру і отримати консультацію фахівця . Адже не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З огляду на вищенаведене суд доходить до висновку, що необгрунтованим є твердження позивача і стосовно того, що при укладанні оспорюваного договору відповідач діяв всупереч виимогам ст. 19 ЗУ Про захист прав споживачів і під час пропонування споживачеві не надав або надав у нечіткій незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Також зі змісту позовної заяви вбачається, як на підставу для задоволення своїх вимог позивач, посилаючись на вимоги ч..2 ст.11 та ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. За умовами ч.2 вказаної статті Закону визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі серед іншого про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний, тощо. Згідно ч.4 ст.11 вказаного Закону передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Між тим, статтею 15 умов договору передбачено засвідчення та гарантії позичальника. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою татті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, суд враховує вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Випискою з особового рахунку позивача за карткою договору 5457082903760606, підтверджується, що позивачем певний період виконувалися умови даного договору: в період з листопада 2005 року по серпень 2006 року [PERSON] користувався кредитними коштами, які приблизно протягом року частково повертав банку. Отже, твердження в позовній заяві про невідповідність оспорюваного договору ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме невиконанням банком вимог ст.. 11 стосовно письмового ознайомлення з умовами кредитування, що призвело до неотримання необхідної та доступної інформації про кредит, що мала забезпечити можливість свідомого та компетентного вибору позичальника не відповідає меті та змісту дій позивача щодо укладання та виконання умов кредитного договору, таке є усталеною підприємницькою практикою в галузі кредитування. Крім того, наслідком порушення вимог ст. 11 цього Закону, передбачено застосування відповідальності, встановленої ст.. 15 та 23 цього Закону. Але ч. 7 ст.. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачає лише право споживача у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей - розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Підстав для визнання такого договору недійсним норми Закону України "Про захист прав споживачів" не встановлюють. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», його позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору з підстав вчинення його під впливом обману , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання кредитного договору від 27.10.2005 року недійсним, слід відмовити. За такого, слід відмовити і у стягненні моральної шкоди, вимоги про відшкодування якої заявлені позивачем як наслідок недійсності оспорюваного договору. Посилання ж позивача на дії банку щодо звернення попередніх судових рішень ( судового наказу,я кий згодом був скасований судом, та заочного рішення суду) є передбаченим законом наслідком невиконання боржником своїх зобов'язань за договором, отже також не можуть слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України.

Outcome: dismissed