Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом, в якому просила витребувати у [PERSON] , [PERSON] та передати їй домоволодіння [ADDRESS] , визнати недійсним іпотечний договір від 21 листопада 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим № 4540; скасувати державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим № 44165471 на підставі іпотечного договору за реєстровим № 4540 від 21.11.2018 року. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, а саме заборонено відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням та розпорядженням (переоформленням права власності та державною реєстрацією прав) домоволодінням [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2019 року відстрочено позивачу [PERSON] сплату судового збору за подання позову до ухвалення рішення у справі. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2019 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Перфілової О.А. копію нотаріальної справи щодо вчинення нотаріальної дії - реєстрації та посвідчення іпотечного договору від 21.11.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за номером 4540. У зв`язку зі смертю [INFO] позивача [PERSON] ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року залучено до участі у справі як правонаступників позивача малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в інтересах яких дії законний представник - батько [PERSON] . Крім того, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року було постановлено витребувати у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевої І.М. по закінченню шестимісячного строку після смерті [PERSON] копію спадкової справи № 55/2019. Цією ж ухвалою провадження у справі було зупинено до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року провадження у зв`язку з закінченням строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] провадження у справі було відновлено. При цьому, оскільки ухвала про забезпечення позову від 19 квітня 2019 року позивачем за життя не була пред`явлена до виконання, за заявою [PERSON] ухвалою від 2 серпня 2019 року були вжиті заходи забезпечення позову, а саме заборонено державним реєстраторам (суб`єктам державної реєстрації), у тому числі нотаріусам здійснювати будь-які дії по внесенню записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно здійснення державної реєстрації змін щодо відчуження та розпорядження (переоформлення права власності та державної реєстрації прав) домоволодінням [ADDRESS] . Ухвалою від 5 березня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі як третьої особи служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. Крім того, ухвалою від 5 березня 2020 року повернуто зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська І.Ю., про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про відвід судді. Як убачається з матеріалів справи, у зв`язку з залученням до участі у справі правонаступників у лютому 2020 року [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , була подана уточнена позовна заява (т. 1 а.с. 191-197), в якій він просить суд: 1) витребувати з незаконного володіння [PERSON] , [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] на користь дітей [PERSON] та [PERSON] як спадкоємців [PERSON] , яка померла [INFO] ; 2) скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на домоволодіння [ADDRESS] № 290014758 від 20.11.2018 року, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. на підставі договору дарування від 20.11.2018 року, серія та номер 4511; 3) визнати недійсним іпотечний договір від 21 листопада 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим номером 4540; 4) скасувати державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим номером 4165471 на підставі іпотечного договору за реєстровим номером 4540 від 21.11.2018 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 березня 2015 року [PERSON] на підставі договорів дарування № 022739 та № 022740, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. та зареєстрованих у реєстрі за № 215 та № 218, набула право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по цивільній справі № 202/4652/15-ц вищезазначені договори дарування були скасовані та зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих двох договорів дарування. Цим же рішенням суду було визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] 27 січня 2016 року [PERSON] на підставі двох договорів купівлі-продажу продала зазначене домоволодіння [PERSON] 09 березня 2017 року [PERSON] продала домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] . В свою чергу, 11 липня 2017 року [PERSON] продав це домоволодіння [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення від 07 грудня 2015 року було скасовано. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2016 року позовну заяву [PERSON] про визнання права власності по цивільній справі №202/4652/15-ц залишено без розгляду. Таким чином, юридичних підстав укладати договори купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] у [PERSON] не було. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.12.2018 року залишено без змін, було витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Разом із тим, 20 листопада 2018 року під час розгляду апеляційної скарги Дніпровським апеляційним судом [PERSON] подарував спірне домоволодіння [PERSON] на підставі договору дарування від 20.11.2018 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., реєстрований номер 4511. Після цього [PERSON] за згодою свого чоловіка [PERSON] 21 листопада 2018 року уклала з [PERSON] іпотечний договір, який був зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за № 4540. У зв`язку з посвідченням вищевказаного іпотечного договору від 21.11.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. накладено заборону на відчуження нерухомого майна до припинення дії іпотечного договору (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 44165471 від 21.11.2018 року). Зазначені обставини унеможливили виконання судового рішення та витребування спірного домоволодіння у [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті за заявою [PERSON] в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] нотаріусом була заведена спадкова справа № 55/2019. Інші спадкоємці першої черги - батьки померлої [PERSON] та [PERSON] від прийняття спадщини відмовилися на користь дітей спадкодавця. Таким чином, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями майна [PERSON] у рівних частках, За цих підстав, посилаючись на положення статей 203, 215, 319, 321, 377, 388, 1216-1218, 1258, 1268 ЦК України, [PERSON] вважає, що іпотечний договір від 21.11.2018 року між [PERSON] і [PERSON] , який, на його думку, був укладений з метою накладення заборони відчуження нерухомого майна, має бути визнаний недійсним, а спірне майно витребувано на користь дітей [PERSON] . На зазначену позовну заяву відповідачем [PERSON] через свого представника був поданий відзив, в якому вона з позовними вимогами не погодилася, посилаючись на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що спірне майно перебувало у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника. Крім того, відсутні докази на підтвердження існування права власності [PERSON] на спірне майно. Вважала, що доводи позивача щодо про те, що грошові кошти в сумі 3200000 грн. за договором позики не передавалися та справжньою метою підписання іпотечного договору є накладення заборони, є припущенням і не підтверджені доказами. Позивачем не надано доказів недотримання сторонами оскарженого договору іпотеки під час його укладенням вимог статтей 203, 215 та 578 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку». Умисел в діях сторін та відсутність наміру створити правові наслідки правочину не доведені. Зазначила, що згідно з практикою ЄСПЛ майно не може бути витребуване у добросовісного набувача з тих підстав, що порушення закону було допущено державним органом. Отже, [PERSON] не може бути позбавлена права власності на майно шляхом його витребування та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на домоволодіння. Просила в задоволенні позову відмовити, стягнути з [PERSON] , який діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , на користь [PERSON] судові витрати. Орієнтовний розрахунок судових витрат - витрати на правову допомогу 30 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час і місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила відкласти розгляд справи через її участь у судовому засіданні, призначеному на 09 годину 00 хвилин 20.08.2020 року в Бабушкінському районному суді міста Дніпропетровська по справі № 932/16720/19. Однак суд не може визнати причину неявки представника відповідача в судове засідання поважною, оскільки згідно доданих адвокатом до заяви про відкладення судового засідання документів судовий розгляд у Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська призначений на 09-00 годину 20.08.2020 року, в той час як по даній справі на 12 годину 00 хвилин. Крім того, згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 7 липня 2020 року суддю Бабушкінському районному суді міста Дніпропетровська [PERSON] звільнено у зв`язку з поданням заяви про відставку і відомості щодо здійснення перерозподілу справ, які перебували в його провадженні, зокрема справи № 932/16720/19, станом на 20.08.2020 року на сайті Судова влада України відсутні. Отже, доводи адвоката про її зайнятість о 12-00 годині 20.08.2020 року у справі № 932/16720/19 та неможливість прибуття в судове засідання об`єктивно не підтверджені. З огляду на наведене, приймаючи до уваги, що представником відповідача раніше подавалися заяви про відкладення судового розгляду, її неявка в судове засідання визнана неповажною, в матеріалах справи наявний відзив відповідача [PERSON] на позов, розгляд справи проведено за відсутності відповідачів та представника відповідача з урахуванням доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, який долучено до матеріалів справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова О.А. в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що на підставі договорів дарування, укладених 16 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. та зареєстрованих у реєстрі за номером 215 та 218, [PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на зазначене домоволодіння 16 березня 2015 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 9059644 - 1/2 частка та 9060081 - 1/2 частка). Рішенням Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії визнано недійсними вказані договори дарування житлового будинку від 16 березня 2015 року; зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих договорів; визнано за [PERSON] без додаткових актів вводу об`єкту в експлуатацію право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] ; зобов`язано державного реєстратора скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Шклярука Д.С. по справі № 202/6210/15-к на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . У подальшому 26 січня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Л.В., зареєстрований у реєстрі за № 80, згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] придбала 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . 27 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 84, згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] придбала 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по цивільній справі № 202/4652/15-ц, яким, зокрема, визнано недійсними договори дарування житлового будинку від 16 березня 2015 року та визнано за [PERSON] право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] , було скасовано. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. Разом із тим, 9 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. та зареєстрований в реєстрі за №470, згідно якого [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . В свою чергу, 11 липня 2017 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 998, відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року, за позовом [PERSON] було витребувано від [PERSON] на її користь відповідно до статей 377, 388 ЦК України житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалюючи рішення від 19 січня 2018 року та задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про витребування майна, суд виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло з власності [PERSON] не з її волі, так як рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] визнано недійсними договори дарування частин житлового будинку від 16 березня 2015 року, що були укладені між [PERSON] і [PERSON] , зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі вказаних договорів дарування та визнано за [PERSON] право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення суду [PERSON] відчужила спірне домоволодіння і за останнім правочином купівлі-продажу право власності на це майно перейшло до [PERSON] . Між тим, ухвалою суду від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року було скасовано та позов [PERSON] залишено без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, після ухвалення судом рішення про витребування майна - житлового будинку [ADDRESS] у [PERSON] на користь [PERSON] , 20 листопада 2018 року [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфиловою О.А., відповідно до якого [PERSON] спірний будинок [ADDRESS] подарував [PERSON] . Право власності [PERSON] на зазначене домоволодіння було зареєстроване 20.11.2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 290014758). У свою чергу 21 листопада 2018 року [PERSON] був укладений з [PERSON] договір іпотеки, відповідно до якого житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] в рахунок забезпечення зобов`язання за договором позики на суму 3200000 грн. Крім того, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] з заявою про прийняття спадщини в інтересах дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , звернувся [PERSON] . На підставі заяви [PERSON] № 128 від 27 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. була заведена спадкова справа № 55/2019. Згідно з матеріалами зазначеної спадкової справи спадкоємцями майна [PERSON] є її діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Батьки померлої - [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріуса з заявами про відмову від спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , на користь дітей [PERSON] та [PERSON] . В своєму позові [PERSON] просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] на користь дітей [PERSON] та [PERSON] як спадкоємців [PERSON] , скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] , визнати недійсним іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувати державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим номером 4165471, посилаючись на вибуття домоволодіння [ADDRESS] з власності [PERSON] поза її волею, відсутність у [PERSON] права на відчуження цього майна та недійсність іпотечного договору. Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що за змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до норм статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Згідно зі статтею 41 Конституції України, частинами 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ці положення закону кореспондуються зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном. Таким чином, саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном. Статтею 377 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Цивільним кодексом України передбачено такий спосіб захисту порушених прав як віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. За змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Згідно з ч. 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. За положеннями ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювач), опікун. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Суд бере до уваги, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року, яке набрало законної сили, витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] як такий, що вибув з її володіння поза її волею, оскільки у [PERSON] не було правових підстав для відчуження цього майна. Таким чином, спірне домоволодіння було відчужене на користь [PERSON] особою, яка не мала права ним розпоряджатися. При цьому після смерті [PERSON] спадщину в установленому порядку прийняли її діти [PERSON] та [PERSON] . З огляду на наведене, суд вважає наявними правові підстави для задоволення позову в частині витребування у [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] на користь [PERSON] та [PERSON] . Разом із тим, підстави для витребування цього майна у [PERSON] відсутні, оскільки обдарованою за договором дарування від 20.11.2018 року, тобто набувачем майна, є одноособово [PERSON] . Крім того, суд вважає такою, що не підлягає задоволенню вимогу про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на домоволодіння [ADDRESS] № 290014758 від 20.11.2018 року, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. на підставі договору дарування від 20.11.2018 року, серія та номер 4511, оскільки відповідно до частини 3 статті 26 Закону Україні «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Суд враховує, що в даному випадку договір дарування від 20.11.2018 року недійсним не визнаний, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі такого договору не скасовано. В той же час витребування майна на підставі судового рішення полягає у його поверненні законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, зокрема шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Отже, законодавством не передбачено скасування попередніх записів щодо речових прав на майно у разі його витребування на підставі судового рішення. Натомість цього рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для державної реєстрації змін щодо права власності на нерухоме майно, в тому числі внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині витребування майна, суд вважає за необхідне відзначити, що витребування спірного майна у [PERSON] , яка є добросовісним набувачем, істотно не порушить її права, не становитиме для неї індивідуальний та надмірний тягар, оскільки в даному випадку втручання у її права є менш суттєвим, аніж у право дійсного власника цього майна [PERSON] та її спадкоємців - неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] внаслідок вибуття майна поза її волею, так як право власності на спірне домоволодіння відповідач [PERSON] набула на підставі договору дарування, тобто безоплатно, спірний будинок не є для неї єдиним житлом. Таким чином, у даному випадку збитки, які може понесе відповідач у зв`язку із витребуванням в неї спірного майна, не є значними порівняно зі збитком, який завданий неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] як спадкоємцям померлої [PERSON] незаконним відчуженням такого майна поза її волею особою, яка не мала на це права, та подальшим переданням цього майна в іпотеку. Доводи відповідача щодо неможливості витребування в неї як добросовісного набувача спірного майна з підстав допущеного порушення закону державним органом суд вважає необґрунтованими, оскільки, на переконання суду, за встановлених обставин справи витребування спірного майна не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності відповідача. Щодо визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 21 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. і зареєстрованого в реєстрі за номером 4540, то суд враховує, що за змістом статті 572, 575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека (застава нерухомого майна) - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 4 Закону). Згідно з частиною 2-3 статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника. Отже, право передачі майна в іпотеку належить його власнику. Це випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Враховуючи, що матеріалами справи доведено, що [PERSON] не мав права відчужувати житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] , рішенням суду зазначене майно було витребувано в нього на користь [PERSON] і остання не надавала своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку, суд вважає, що відповідач [PERSON] не мала законного права на розпорядження спірним будинком шляхом передання його в іпотеку [PERSON] . За таких обставин іпотечний договір, укладений 21 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. і зареєстрований у реєстрі за номером 4540, слід визнати недійсним. Крім того, статтею 593 ЦК України визначено, що право застави припиняється у випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що у зв`язку з визнанням недійсним іпотечного договору від 21.11.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 4540, державною реєстраціє іпотеки та обтяження на підставі такого договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та забороною відчуження нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яка накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., порушуються права [PERSON] та [PERSON] , а тому позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборони відчуження вищевказаного нерухомого майна на підставі цього іпотечного договору підлягають задоволенню. Доводи відповідача [PERSON] щодо недоведення права власності [PERSON] на спірне майно суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, в яких наявні копії договорів дарування від 16 березня 2015 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] , витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на частки домоволодіння по [ADDRESS] , а також безпосередньо рішенням суду про витребування цього майна у [PERSON] на користь [PERSON] . Крім того, як було встановлено в судовому засіданні з пояснень учасників судового розгляду, кримінальна справа за фактом заволодіння будинком щодо [PERSON] на даний час судом не розглянута, обвинувальний вирок по ній не ухвалений. Матеріали справи не містять даних та доказів щодо скасування на сьогодні права власності [PERSON] на спірне домоволодіння чи оспорювання ким-небудь цього права. Також суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] щодо недоведення позивачем факту недотримання сторонами договору іпотеки під час його укладення вимог закону, наявності умислу в діях сторін та відсутності наміру створити правові наслідки правочину, оскільки незалежно від інших обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт передачі [PERSON] спірного майна в іпотеку без згоди власника [PERSON] , що свідчить про невідповідність іпотечного договору вимогам цивільного законодавства та наявність правових підстав для визнання такого договору недійсним. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд враховує, що позивачем у даній справі було заявлено дві самостійні позовні вимоги разом із похідними від них вимогами, а саме про витребування майна та визнання іпотечного договору недійсним. Отже, згідно з положеннями Закону України «Про судовий збір» судовий збір, що підлягав сплаті за подання цього позову, становив 9605 грн. - за вимогу майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб (з 01.01.2019 р. - 1921 грн.), виходячи з вартості майна за останньою оцінкою, що зазначена в договорі дарування від 20.11.2018 року 1614228 грн. (1921 грн. х 5) та 768,40 грн. - за вимогу немайнового характеру (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2019 року [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. Відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір у дохід держави в розмірі 9989 грн. 20 коп. (9605 + 384,20), а відповідача з [PERSON] - судовий збір у дохід держави в розмірі 384 грн. 20 коп. Крім того, [PERSON] у судовому засіданні просив стягнути з відповідачів на його користь фактично понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21900 грн., на підтвердження чого надав суду копію договору про надання правової допомоги, укладеного з Адвокатським бюро «Наталя Нагорна та партнери» від 27.06.2019 року, акт про надання та оплату правничої допомоги від 20.08.2020 року, оригінали банківських квитанцій про сплату коштів на суму 21900 грн., що відповідає заявленим судовим витратам у попередньому розрахунку. Визначаючи суму витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь [PERSON] , суд враховує рівень складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг та час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, ціну позову, а також те, що підготовка та відправка учасникам справи копій уточненої позовної заяви, відправка процесуальних документів суду, підготовка та подання до суду клопотання про долучення доказів, підготовка копій зазначених доказів для інших учасників, отримання рішення суду, яке набрало законної сили, є відповідно правом або обов`язком сторони. Крім того, представник позивача 4 серпня 2020 року безпосередньо участь у судовому засіданні не приймала. Отже, покладення вищевказаних витрат на відповідачів, у тому числі за прибуття представника до суду, буде несправедливим. Тому суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу мають бути відшкодовані [PERSON] виходячи із суми 19759 грн., яка є об`єктивно обґрунтована та підтверджена матеріалами справи. Так, у зв`язку з частковим задоволенням позову, суд вважає, що з відповідачів слід стягнути на користь [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з [PERSON] в сумі 9879 грн. 50 коп. (за першу вимогу згідно уточненої позовної заяви - 25%, за третю та четверту вимоги - по 12,5 %), з [PERSON] - 4939 грн. 75 коп. (по 12,5 % за третю та четверту задоволені позовні вимоги). На переконання суду, стягнення витрат у зазначеному розмірі буде пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для позивача, поведінки сторін та інших обставин справи, так як ці витрати пов`язані з судовим розглядом та були документально підтверджені. В свою чергу підстав для стягнення судових витрат на користь відповідача [PERSON] немає, оскільки відповідач не надала доказів понесення судових витрат, відповідно до заявленого нею у відзиві орієнтовного розрахунку.

Outcome: partial