Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просила стягнути з державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» на користь неї заборгованість по заробітній платі в сумі 25 376, 57 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в сумі 65 207, 05 грн., три проценти річних в сумі 2375,70 грн., інфляційні втрати в сумі 7 572,37 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а всього разом 110 531, 69 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 1 жовтня 2010 року відповідачем було прийнято її на роботу на посаду зав. канцелярією Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування». 02 грудня 2016 року її було переведено на посаду інженера. 19 грудня 2016 року її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення відповідач не розрахувався з нею, тобто не виплатив всі належні кошти, порушуючи ст. 116 КЗпП України. На момент подачі позовної заяви, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 25 376 грн. 57 коп. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачці середній заробіток в сумі 65 207 грн. 05 коп. у зв`язку із затримкою виплати остаточного розрахунку на 38 місяців. Згідно із чинним законодавством України середній заробіток при звільнені розраховується, виходячи із заробітної плати за два місяці, що передують місяцю звільнення. Таким чином на день звільнення 19.12.2016 року середній заробіток позивача складав 1715,98 грн., а саме: сума заробітку жовтень 2016 року - 1974,89 грн. та за листопад 2016 року - 1484,06 грн. складає 3431,95 грн. : 2 = 1715,98 грн. Крім того, позивач просить стягнути 3% річних в сумі 2375,70 грн., інфляційні втрати в сумі 7572,37 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн. внаслідок протиправних дій відповідача, оскільки позивач повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, зазнала душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року позовну заяву було залишено без руху та наданий строк для усунення недоліків. 04 березня 2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява та платіжне доручення про сплату судового збору у сумі 840,80 грн. Ухвалою суду від 04 березня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач до судового засідання не з`явилася. Про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутність та зазначила, що уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у разі неявки відповідача просила ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі документів (а.с. 32). Представник відповідача ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування» в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. Відзив на позов не подав (а.с. 30, 31). Суд вважає, що представник відповідача не з`явився до суду без поважних причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 жовтня 2010 року [PERSON] відповідно до наказу № 56/к від 01.10.2010 року було прийнято на роботу на посаду зав. канцелярією Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», що підтверджується записом у трудовій книжці [NUMBER] (а.с. 8-10). 02 грудня 2016 року [PERSON] було переведено на посаду інженера відповідно до наказу від 01.12.2016 року № 9/к (а.с. 8-10). 19 грудня 2016 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу від 16.12.2016 року № 10/к (а.с. 8-10). Відповідно до довідки, виданої 15 липня 2019 року ДП «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», станом на 01 липня 2019 року заборгованість із заробітної плати [PERSON] склала 25 376,57 грн. (а.с. 11). Таким чином, в день звільнення відповідач не розрахувався з позивачем, не виплатив їй всі належні кошти та на момент подачі позовної заяви, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 25376 грн. 57 коп., яка відповідачем спростована не була. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат". Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з абзацом п`ятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов`язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. Згідно із чинним законодавством України середній заробіток при звільнені розраховується, виходячи із заробітної плати за два місяці, що передують місяцю звільнення. Згідно довідки, виданої 15 липня 2019 року державним підприємством «Харківський науково-дослідний інститут технології машинобудування», заробітна плата [PERSON] за період з січня 2016 року по грудень 2016 року склала 23 815,63 грн. (а.с. 33). Також у даній довідці зазначено, що заробітна плата [PERSON] за жовтень 2016 року склала 1947,89 грн., за листопад 2016 року склала 1484,06 грн. Таким чином на день звільнення 19.12.2016 року середній заробіток складав 1715 грн. 98 коп., а саме: сума заробітку за жовтень 2016 року (19747 грн. 89 коп.) + сума заробітку за листопад 2016 року (1484 грн. 06 коп.) = 3431 грн. 95 коп. : 2 = 1715 грн. 98 коп. Затримка виплати повного розрахунку при звільненні, стороною позивача заявлена за період тридцять вісім місяців, що становить 65 207 грн., виходячи із середньоденного заробітку, який визначається на підставі наданих позивачем розрахунку 1715,98 грн. Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України відповідач не здійснив остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права. Що стосується стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають оскільки згідно ст. 625 ЦК України (розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання») - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Але згідно ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» - індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення), тому не виплачена своєчасно заборгованість по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, з моменту постановлення рішення судом та по день його фактичного виконання підлягає стягненню з урахування індексації. Період заборгованості складає з 19.12.2016 по 31.01.2020. Сукупний індекс інфляції розраховується за повні місяці просрочки, тобто за період з 1 січня 2017 по 31 січня 2020 та згідно даних Держкомстату становить: 1) за 2017 рік: січень 2017 (101,1 : 100 ) = 1,011; лютий 2017 (101,0 : 100 ) = 1,010; березень 2017 (101,8 : 100 ) = 1,018; квітень 2017 (100,9 : 100 ) = 1,009; травень 2017 (101,3 : 100 ) = 1,013; червень 2017 (101,6 : 100 ) = 1,016; липень 2017 (100,2 : 100 ) = 1,002; серпень 2017 (99,90 : 100 ) = 0,999; вересень 2017 (102,00 : 100 ) = 1,020; жовтень 2017 (101,2 : 100 ) = 1,012; листопад 2017 (100,9 : 100 ) = 1,009; грудень 2017 (101,0 : 100 ) = 1,010 Всього супупний індекс інфляціїї за 2017 рік становить: 1,011 х 1,010 х 1,018 х 1,009 х 1,013 х 1,016 х 1,002 х 0,999 х 1,020 х 1,012 х 1,009 х 1,010 = 1,137 Інфляційне збільшення суми боргу за 2017 рік = (сума боргу х сукупний індекс інфляції) - сума боргу (25376,57х 1,137) - 25 376,57 = 3 476,59 грн. 2) за 2018 рік: січень 2018 (101,5 : 100 ) = 1,015; лютий 2018 (100,9 : 100 ) = 1,009; березень 2018 (101,1 : 100 ) = 1,011; квітень 2018 (100,8 : 100 ) = 1,008; травень 2018 (100,0 : 100 ) = 1,000; червень 2018 (100,0 : 100 ) = 1,000; липень 2018 (99,3 : 100 ) = 0,993; серпень 2018 (100,0 : 100 ) = 1,000; вересень 2018 (101,9 : 100 ) = 1,019; жовтень 2018 (101,7 : 100 ) = 1,017; листопад 2018 (101,4 : 100 ) = 1,014; грудень 2018 (100,8 : 100 ) = 1,008 Всього супупний індекс інфляціїї за 2018 рік становить: 1,015 х 1,009 х 1,011 х 1,008 х 1,000 х 1,000 х 0,993 х 1,000 х 1,019 х 1,017 х 1,014 х 1,008 = 1,098 Інфляційне збільшення суми боргу за 2018 рік = (сума боргу х сукупний індекс інфляції) - сума боргу (25376,57х 1,098) - 25 376,57 = 2 486,90 грн. 3) за 2019 рік: січень 2019 (101,0 : 100 ) = 1,010; лютий 2019 (100,5 : 100 ) = 1,005; березень 2019 (101,9 : 100 ) = 1,019; квітень 2019 (101,0 : 100 ) = 1,010; травень 2019 (100,7 : 100 ) = 1,007; червень 2019 (99,5 : 100 ) = 0,995; липень 2019 (99,4 : 100 ) = 0,994; серпень 2019 (99,7 : 100 ) = 0,997; вересень 2019 (100,7 : 100 ) = 1,007; жовтень 2019 (100,7 : 100 ) = 1,007; листопад 2019 (100,1 : 100 ) = 1,001; грудень 2019 (99,8 : 100 ) = 0,998. Всього супупний індекс інфляціїї за 2019 рік становить: 1,010 х 1,005 х 1,019 х 1,010 х 1,007 х 0,995 х 0,994 х 0,997 х 1,007 х 1,007 х 1,001 х 0,998 = 1,041 Інфляційне збільшення суми боргу за 2019 рік = (сума боргу х сукупний індекс інфляції) - сума боргу (25376,57х 1,041) - 25 376,57 = 1 040,44 грн. 4) індекс інфляції за січень 2020 рік = 1,002 Інфляційне збільшення суми боргу за 2020 рік = (сума боргу х сукупний індекс інфляції) - сума боргу (25376,57х 1,002) - 25 376,57 = 50,75 грн. Таким чином всього інфляційні втрати становлять: 3 476,59 + 2 486,90 + 1 040,44 + 50,75 = 7054 грн. 68 коп. На підставі викладеного, суд вважає помилковим розрахунок інфляційних втрат у сумі 7 572,37 грн., наданий позивачем, та позов в цій частині задовольняє частково у сумі 7 054,68 грн. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати та сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, які зазначені позивачем у позовній заяві є обґрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки порушення законних прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні призвели до моральних страждань, з урахуванням вимог розумності і справедливості з відповідача на користь позивача слід стягнути на відшкодування завданої йому моральної шкоди 3000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial