Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

У травні 2019 року заявник звернувся до суду із вказаною заявою, посилаючись на те, що 01 червня 1991 року між ним та [PERSON] актовий запис №569, складений відділом реєстрації актів про шлюб Сімферопольським міським управлінням юстиції Автономної Республіки Крим має відмітку про розірвання шлюбу, а саме актовий запис про розірвання шлюбу №672, складений 22 грудня 2004 року відділом ЗАГС Київського району міста Сімферополя Автономної Республіка Крим. Актовий запис про розірвання шлюбу №672, складений 22.12.2004 року відділом ЗАГС Київського району м. Сімферополя Автономної республіки Крим на [PERSON] та [PERSON] на підставі заяви [PERSON] та рішення Київського районного суду міста Сімферополя Автономної республіки Крим про розірвання шлюбу від 09.09.2004 року. Відомості щодо нього в даному актовому записі не доповнені, що свідоцтво [PERSON] не видавалось ( за даними державного реєстру актів цивільного стану громадян). На даний час для отримання свідоцтва про розірвання шлюбу необхідно рішення Київського районного суду міста Сімферополя Автономної республіки Крим про розірвання шлюбу від 09.09.2004 року, засвідчене в установленому законом порядку, звернутись до відділу записів актів цивільного стану за місцем проживання для доповнення актового запису про розірвання шлюбу і отримання свідоцтва про розірвання шлюбу. На даний час дана територія м. Сімферополь є тимчасово окупованою, тому він не має можливості отримати рішення суду про розірвання шлюбу, в зв`язку з чим Бериславським районним відділом Державної реєстрації актів цивільного стану 22.05.2019 року йому відмовлено у реєстрації розірвання шлюбу, тому змушений звернутися до суду з заявою про встановлений в судовому порядку факту, що має юридичне значення, а саме факту розірвання шлюбу 22.12.2004 року. Встановлення даного факту йому необхідно для реєстрації іншого шлюбу. Ухвалою суду від 23.05.2019 року було відкрито провадження у справі. Заявник в судове засідання не з`явився, заявою просив справу розглядати за його відсутності, на задоволені заяви наполягав. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, заявою від 23.05.2019 року просив розглянути справу за відсутності їх представника, проти задоволення заяви не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного процесуального законодавства, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до ст.ст. 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що 12.10.2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення суду Київського районного суду м. Сімферополя від 09 вересня 2004 року по розірванню шлюбу, про що 2005 року грудня місяця 13 числа складений запис акту про розірвання шлюбу №263. Після розірвання шлюбу присвоєне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст. 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», п.10 відповідно до п.4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах РАГС не зберігся відповідний запис чи відмовлене в його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акта громадського стану. Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія АР Крим та м. Севастополя визнана тимчасово окупованою територією. Діяльність державних органів влади України, в тому числі органів державної реєстрації актів цивільного стану України припинена та фактично не здійснюється на тимчасово окупованій території. Дата початку окупації АР Крим є 20.02.2014 року. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», встановлено, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно доКонституціїта законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або особами незаконних органів на тимчасово окупованій території є недійсним і не створює правових наслідків. Підставою звернення заявника до суду є неможливість реєстрації факту розірвання шлюбу в зв`язку з тим, що офіційні документи, що посвідчують зазначені факти, завірені органом окупаційної влади. Згідно зі ст.3, п.7 ст.15 Закону України "Про реєстрацію актів цивільного стану"державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Серед іншого, підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відомості про розірвання шлюбу. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Про державну реєстрацію розірвання шлюбу та про розірвання шлюбу, здійснене в судовому порядку, робиться відмітка в актовому записі про шлюб. Як встановлено в судовому засіданні Бериславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області було відмовлено заявнику у проведенні реєстрації розірвання шлюбу, оскільки у заявника відсутнє рішення про розірвання шлюбу і отримати дане рішення є неможливим, тому що воно зберігається на тимчасово окупованій території України. Пунктом 11 розділу 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5 визначено, що в разі зберігання актового запису про розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України державна реєстрація розірвання шлюбу проводиться відділом державної реєстрації актів цивільного стану, до якого подано заяву про розірвання шлюбу на підставі рішення суду. Територія Автономної Республіки та м. Севастополь є тимчасово окупованою, що встановлено ч. 2ст. 1 Закону "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Згідно дост.17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України`у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, у зв`язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території за місцем звернення заявника. Заявник розірвав шлюб на території АР Крим, на підставі рішення суду по розірвання шлюбу: Київський районний суд м. Сімферополя від 09.09.2004 року. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Виходячи з викладеного, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, беручи до уваги те, що заявник не може у інший спосіб реалізувати свої права, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви, доведеність заявником факту розірвання шлюбу, в зв`язку з чим заява підлягає задоволенню. Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або особами незаконних органів на тимчасово окупованій території є недійсним і не створює правових наслідків. За положеннями ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. За таких обставин, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] є об`єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадянин України, якими є заявники, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цих фактів, що надасть можливість заявнику отримати свідоцтво про розірвання шлюбу, видане державним органом України та реалізувати свої права. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт реєстрації розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] , уродженцем с. Романівка Шкотовський район, Приморський край, Росія та [PERSON] , і визначає датою реєстрації розірвання шлюбу 22.12.2004 року на підставі рішення суду по розірванню шлюбу: Київський районний суд м. Сімферополя від 09 вересня 2004 року. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Встановлення факту має юридичне значення, оскільки необхідне заявнику для оформлення державної реєстрації розірвання шлюбу та у подальшому укладення іншого шлюбу. Відповідно до довідки Бериславського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану, [PERSON] звернувся до Бериславського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про державну реєстрацію шлюбу з [PERSON] , пред`явивши довідку про вагітність останньої для скорочення місячного строку державної реєстрації. Статтею 430 ЦПК України передбачено підстави допуску судом рішення до негайного виконання. Факультативне негайне виконання можливе за розсудом суду на підставі ст. 431 ЦПК, відповідно до якої суд може допустити негайне виконання рішення повністю або в частині, якщо внаслідок особливих обставин уповільнення у виконанні рішення може призвести до значної шкоди для стягувача або зробити неможливим саме виконання. У даному випадку з урахування вищезазначеного суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду.

Outcome: approved