Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

01.12.2016 року до Рівненського районного суду Рівненської області надійшла зазначена позовна заява. 15.11.2017 року вказана справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва на підставі ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 28.08.2017 року про направлення справи за підсудністю. Зазначена справа згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2017 року надійшла в провадження судді Рибака М.А. В зв`язку із закінченням п`ятирічних повноважень судді Рибака М.А. на підставі розпорядження керівника апарату суду від 31.01.2019 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2019 року, вказана справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г. В позовних вимогах з врахуванням заяви від 28.11.2019 року позивач просить: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за Договором про іпотечний кредит №45/2012-Д від 29.02.2012 року в сумі 576 065,49 грн., з яких: сума основного боргу - 302 203,54 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 140 919,19 грн., пеня - 94 623,68 грн., інфляційні витрати - 38 319,08 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що 29.02.2012 року між ПАТ «Енергобанк» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Договір про іпотечний кредит №45/2012-Д за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 320 000,00 грн., строком користування до 29.02.2032 року зі сплатою 15% річних. В забезпечення виконання зобов`язань Позичальника, між Банком та [PERSON] (далі - Поручитель) було укладено Договір поруки №45/2012-Д/П. 21.03.2012 року між Державною іпотечною установою та банком був укладений договір відступлення права вимоги №124/12 згідно з яким до позивача перейшло право вимоги за Договором про іпотечний кредит та Іпотечним договором. Як зазначає позивач, Банк свої зобов`язання виконав належним чином та надав кошти Позичальнику, проте останній свої зобов`язання в частині повернення коштів не виконав в зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 01.11.2019 року в розмірі 576 065,49 грн., з яких: сума основного боргу - 302 203,54 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 140 919,19 грн., пеня - 94 623,68 грн., інфляційні витрати - 38 319,08 грн. Так як відповідальність Позичальника та Поручителя є солідарною, позивач просить солідарно стягнути з відповідачів заборгованість. 17.02.2020 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] на позовні вимоги в яких представник просив частково задовольнити позовні вимоги та стягнути 282 058,30 грн., відмовити в стягненні пені та інфляційних втрат, відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з поручителя на тій підставі, що в грудні 2015 року позивач направив вимогу про усунення порушення тим самим позивач визначив розмір боргу - 306 058,30 грн. та змінив кінцевий строк кредитування на шістдесят календарних днів з дня отримання вимоги. Таким чином позивач не має права нараховувати проценти за користування коштами після направлення вимоги якою змінено строк кредитування. А тому представник зазначає, що від суми 306 058,30 грн. (сума заборгованості яку визначив позивач) мають бути відмінусовані платежі на загальну суму 24 000,00 грн. здійснені Позичальником в період з 06.08.2019 року по 04.02.2020 року. Крім того представник зазначає, що порука поручителя припинилась у зв`язку зі зміною позивачем строку кредитування та не пред`явлення вимоги поручителю в шестимісячний строк, тобто порука припинена в серпні 2016 року. Водночас представник зазначив, що [PERSON] знаходиться в тяжкому матеріальному становищі, а тому просив не стягувати пеню та інфляційні втрати. 17.02.2020 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що після направлення в грудні 2015 року вимоги про усунення порушення позивач змінив строк виконання зобов`язання та після цього протягом шести місяців не звернувся з вимогою до нього як до поручителя, а тому порука припинена. 10.03.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив [PERSON] в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог на тій підставі, що повідомлення від грудня 2015 року не може бути вимогою про дострокове виконання зобов`язань на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України так як позивач вимагав сплати простроченої заборгованості, а не всієї суми кредиту, а тому кредитний договір не припинив свою дію та позивач має право нараховувати проценти за користування коштами. Суми сплачені позивачем зараховані в рахунок сплати пені на виконання п.2.6 Кредитного договору, оскільки було прострочення. Представник зазначає що відсутні підстави для припинення поруки так як останній платіж позичальником був здійснений 29.07.2016 року, а 14.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом. Крім того, зобов`язання за договором не виконані в повному обсязі, а тому підстави для припинення кредитного договору відсутні. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. До суду надійшло клопотання представника відповідачів про відкладення слухання справи у зв`язку з його зайнятістю в іншій справі. Проте враховуючи що справа доволі тривалий час перебуває в провадженні суду, суд вважав за можливе продовжити слухання справи у відсутність представника відповідачів. В той же час, в поясненнях, які 18.12.2020 року були подані до суду представником [PERSON] , він просив задовольнити позовні вимоги в сумі 266 203,54 грн., так як після подання відзиву відповідач сплатила частину боргу. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що 29 лютого 2012 року між ПАТ «Енергобанк» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Договір про іпотечний кредит №45/2012-Д, за умовами якого Банк надав Позичальнику у кредит грошові кошти в сумі 320 000 грн. 00 коп., строком погашення не пізніше 29 лютого 2032 року, включно зі сплатою процентів 15,0 % річних за користування кредитом. Згідно з умовами п.2.4 Договору, Позичальник зобов`язувався щомісячно до 29 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 4 213,73 грн. відповідно до графіку погашення кредиту. Умовами п.5.2.4 Договору передбачено право Банку на дострокове повернення кредиту у випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником зобов`язань за Договором. Пунктом 6.2 Договору про іпотечний кредит передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, Позичальник зобов`язується сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу, за кожен день прострочення. Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] по поверненню коштів за Договором про іпотечний кредит №45/2012-Д від 29.02.2012 року, між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] 29.02.2012 року був укладений Договір поруки №45/2012-Д/П. Як зазначено в договорі поруки, Поручитель зобов`язується відповідати перед Кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання Боржником усіх його зобов`язань за Договором про іпотечний кредит №45/2012-Д від 29.02.2012 року. 21 березня 2012 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Енергобанк» був укладений Договір відступлення права вимоги № 124/12, згідно якого Банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит №45/2012-Д від 29.02.2012 року, Іпотечним договором від 29.02.2012 року та Договором поруки №45/2012-Д/П від 29.02.2012 року. 08.12.2015 року Державна іпотечна установа направила [PERSON] вимогу за №8533/15 в якій повідомляла про порушення умов Договору про іпотечний кредит від 29.02.2012 року та у випадку непогашення загальної суми боргу що станом на 27.11.2015 року становить 306 058,30 грн. протягом 60 календарних днів з дня отримання даної претензії, Державна іпотечна установа буде вимушена звернутись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим було надано можливість [PERSON] сплатити прострочену заборгованість за кредитом в сумі 7 888,38 грн., внаслідок чого дана вимога втратить чинність. Як встановлено судом та вбачається з розрахунку заборгованості, [PERSON] вказану вимогу виконала та 01.06.2019 року сплатила заборгованість в сумі 4300,00 грн. Аналогічну вимогу позивач направив Позичальнику 19.09.2016 року. Проте вказана вимога не була виконана. А тому суд приходить до висновку, що так як прострочену заборгованість Позичальник не сплатила, а тому відсутні підстави вважати що вимога від 19.09.2016 року втратила чинність. Таким чином позивач змінив строки виконання зобов`язання, а тому строк виконання зобов`язання настав через 60 календарних днів з дня отримання вимоги позичальником. Проте так як ні позивач, ні відповідач не надали суду доказів дати отримання вказаної вимоги Позичальником, з врахуванням строків направлення кореспонденції по м.Києву суд вважає, що строк виконання зобов`язання настав 23 листопада 2016 року. А тому суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість станом на 23.11.2016 року. Згідно довідки про стан заборгованості за Договором про іпотечний кредит № 45/2012-Д від 29 лютого 2012 року заборгованість [PERSON] перед Державною іпотечною установою складала станом на 01 листопада 2019 року 576 065,49 грн. (основна сума боргу 302 203,54 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 140 919,19 грн., пеня - 94 623,68 грн., інфляційні втрати 38 319,08 грн.). З розрахунку заборгованості вбачається, що пеню та інфляційні втрати розраховано за період з червня 2016 року по жовтень 2019 року. Згідно довідки про стан заборгованості за Договором про іпотечний кредит № 45/2012-Д від 29 лютого 2012 року заборгованість [PERSON] перед Державною іпотечною установою складала станом на 28 жовтня 2016 року 322 116,55 грн. (основна сума боргу 302 203,54 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 18 699,65 грн., пеня - 1 041,02 грн., інфляційні втрати 172,34 грн.). Таким чином, позичальник порушила умови договору кредиту, не здійснює повернення отриманого кредиту зі сплатою процентів за його користування та інших платежів, передбачених договором в строки та сумах, визначених у договорі. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно з положеннями ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, з врахуванням встановлених судом обставин, враховуючи що Позичальник належним чином не виконувала свої зобов`язання в частині повернення кредиту в суми та строки визначені умовами договору, судом не встановлено що порука поручителя припинилась, суд приходить до висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі - 302 203,54 грн., відсотки за користування коштами станом на 23.11.2016 року, що становить 22 449,24 грн., пеню станом на 23.11.2016 року в сумі 1 543,88 грн. В той же час щодо нарахування інфляційних втрат суд вважає за можливе задовольнити вимоги в цій частині частково та стягнути за період з 29.06.2016 року по 23.11.2016 року в сумі 1 296,56 грн.. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення за період з 24.11.2016 року і по 29.09.2019 року, оскільки розрахунок проведено без врахування встановлених судом обставин - зміни строку виконання основного зобов`язання. А всього до стягнення з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума за відрахуванням сплачених 36 000,00 грн. після зміни строку виконання зобов`язання та під час перебування справи в суді 291 493,22 грн. (327 493,22 грн. за період дії кредитного договору - до зміни строку виконання зобов`язання за мінусом сплачених Позичальником 36 000,00 грн.). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial