Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

01.04.2019 р. до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовною заявою, у якій просив визнати протиправним та скасувати наказ № 75 від 03.12.2018 р. «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» в частині притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, визнати протиправним та скасувати наказ № 42 від 01.03.2019 р. про звільнення [PERSON] з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити [PERSON] на займаній посаді заступника начальника Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України (далі МРЦ «Тополя»), керівника адміністративного відділення, стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2019 р. до дня постановлення рішення суду у сумі щомісячно 13800 грн. та моральну шкоду 276000 грн. Крім того, позивач просив судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що 20.07.2018 р. на підставі наказу № 152 його було прийнято на посаду заступника начальника МРЦ «Тополя», в оперативне управління якого передано нерухоме майно санаторію «Зелений мис». Впродовж липня листопада 2018 р. позивач належним чином виконував свої посадові обов`язки. Наказом від 28.11.2018 р. № 69 відповідачем призначено службове розслідування відносно позивача. Відповідачем наказом від 28.11.2018 р. № 71 зменшено позивачу розмір заробітної плати, а саме премії з 180 % до 30 % від посадового окладу, надбавку з 40 % до 30 %. Наказом від 03.12.2018 р. № 75 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани з посиланням на такі висновки: «особисту недисциплінованість, неналежне виконання службових обов`язків без поважних причин, відкриту відмову виконувати розпорядження начальника МРЦ «Тополя» та порушення вимог статей 58, 66, 70, 71, 160, 175, 177, 190, 191 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 139, 140 КЗпП України. В подальшому 11.12.2018 р. відповідачем складено акт про відмову від надання пояснень. Витяг з зазначеного наказу 27.12.2018 р. надано позивачу. Подану 04.02.2019 р. позивачем заяву з запереченнями відповідачем не розглянуто і відповіді не надано. 04.03.2019 р. позивач оскаржив цей наказ до суду. Твердження відповідача про порушення позивачем статей Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України помилкові, оскільки цей Статут не регламентує його трудову діяльність у відповідача, а стосується військовослужбовців. Позивач не перебуває на військовій службі, а має статус працівника підрозділу Національної гвардії України, перебуваючи на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя» Національної гвардії України для керівництва адміністративним відділенням персоналом у кількості 9 осіб. Оскільки з позивачем не укладено письмового трудового договору (контракту) не визначено його посадові обов`язки. Крім того, ДП «Клінічний санаторій матері та дитини по реабілітації хворих з захворюваннями органів зору «Зелений мис» ЗАТ лікувально- оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» рахується у переліку незавершених виконавчих проваджень, протягом тривалого часу не експлуатується, передача в оперативне управління відповідачу не завершена. Наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не містить визначення дисциплінарного проступку позивача. Строк службового розслідування завершено впродовж трьох робочих днів, що не передбачено законом. Крім того, відповідачем не враховано ступінь тяжкості проступку, обставин, за яких його вчинено, його попередню роботу, відсутність будь-яких наслідків, а також умислу та вини позивача, а отже притягнення його до відповідальності безпідставне, а тому вказаний наказ підлягає скасуванню як незаконний. 27.02.2019 р. на нараді було проголошено дисциплінарне стягнення догану позивачу за неналежне виконання ним своїх службових обов`язків. 01.03.2019 р. відповідач видав наказ № 42 про звільнення з посади позивача за статтею 40 КЗпП України за неналежне виконання обов`язків та грубе порушення наказу Кабінету Міністрів України від 23.08.2001 р. № 559 та наказу МОЗ від 23.07.2002 р. № 280. Зміст наказу суперечить приписам трудового законодавства про його систематичність. За умови визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконним та його скасування, будуть відсутні підстави для притягнення працівника до заходів дисциплінарного стягнення та звільнення. [PERSON] вважає звільнення незаконним, оскільки він працював бездоганно, і його діями не завдано шкоди, тому наявні підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач утримує родину, і весь час, що минув після притягнення його до відповідальності та звільнення він та його родина перебувають у стресовому стані, фактично, без засобів до існування. Вказане призвело до моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні, що призводить до необхідності прикладання ним додаткових зусиль по організації життя, відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду у розмірі 276000 грн. У відзиві на позовну заяву представники відповідача МРЦ «Тополя» у задоволенні позовних вимог просили відмовити з огляду на наступне. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 8-р від 11.01.2018 р. для сприяння забезпечення належної матеріально-технічної бази для лікування, реабілітації та оздоровлення військовослужбовців Національної гвардії України, які беруть участь у антитерористичній операції та членів їх сімей, нерухоме майно санаторію «Зелений мис» віднесено до сфери управління Міністерства внутрішніх справ. В подальшому нерухоме майно передано на баланс МРЦ «Тополя» та закріплено на праві оперативного управління. Мірошніченка В.В. було прийнято на посаду заступника начальника МРЦ наказом № 152 від 20.07.2018 р. на підставі заяви позивача від 20.07.2018 р., яка адресована начальнику МРЦ «Тополя» полковнику [PERSON] . З умовами праці та внутрішнім розпорядком позивач ознайомлений під підпис. З 20.07.2018 р. позивач займав посаду керівника по управлінню адміністративним персоналом та майном санаторію «Зелений мис». У процесі своєї трудової діяльності позивач систематично ігнорував та не виконував посадові обов`язки, а саме п. 4.13 Посадової інструкції щодо звітності про результати економічної діяльності. З боку керівництва ініційовано проведення службового розслідування щодо відповідності [PERSON] займаній посаді, на підставі чого прийнято наказ № 69 від 28.11.2018 р. Службове розслідування почато 28.11.2018 р, та завершено 13.12.2018 р., тому твердження позивача про порушення строків його проведення не обґрунтоване. 11.12.2018 р. на нараді керівного складу МРЦ «Тополя» позивачу було запропоновано надати письмові пояснення стосовно проведення службового розслідування та надання відповідей на перелік питань, які надавались 30.11.2018 р., однак позивач відмовився. Службовим розслідуванням встановлені факти грубого порушення як морально-етичних норм, так і повного невиконання службових обов`язків, особистої недбалості, відкритої відмови виконувати розпорядження керівника. Вказане підтверджується рапортами співробітників МРЦ «Тополя». На підставі висновку службового розслідування виданий наказ № 75 від 13.12.2018 р. позивачу була винесена догана відповідно до ст. 147 КЗпП України. Твердження позивача про неотримання відповіді на його заяву від 04.02.2019 р. також не відповідає дійсності, оскільки відповідь надана через поштову службу. Незважаючи на догану, позивач продовжував грубо порушувати свої функціональні обов`язки, про що свідчать рапорти співробітників МРЦ «Тополя», а також «Правила внутрішнього трудового розпорядку» МРЦ «Тополя». 25.02.2019 р. до начальника МРЦ «Тополя» надійшов рапорт заступника начальника МРЦ «Тополя» Павловського В.А., згідно якого під час перевірки медичної документації виявлені суттєві недоліки проходження медичної комісії при прийнятті на роботу працівників підрозділу «Зелений мис» щодо [PERSON] та підлеглих йому осіб. При перевірці було встановлено, що форма № 1-ОМК «Особиста медична книжка» та Ф-140-5/о «Медична карта огляду осіб для визначення спроможності займатися відповідним видом діяльності за станом здоров`я» була видана у 2018 р. ПрАТ медичний комплекс «Сирець» (далі ПрАт МК « [PERSON] »), який знаходиться у м. Київ. У відповіді ПрАТ МК «Сирець» спростував проходження медичного огляду позивача та підлеглих йому осіб. Враховуючи винесену догану було прийнято рішення про звільнення [PERSON] відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. 01.03.2019 р. позивачу було запропоновано звільнитись за власним бажанням, на що отримана відмова. Позивач не надав доказів приниження його людської гідності, негативних емоцій, страждань, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди та не надані докази витрат на юридичну допомогу. Крім того, до МРЦ «Тополя» зі скаргами на дії позивача зверталися місцеві мешканці, які повідомили про зникнення будівельних матеріалів та паркану, який був знятий за наказом позивача. У наданій суду відповіді на відзив [PERSON] вказав про наступне. Предметом судового розгляду є два накази відповідача - № 75 від 03.12.2018 р. і № 42 від 01.03.2019 р. Позивач перебував на посаді менше одного року. Відповідачем не спростовано факти того, що Статут внутрішньої служби Збройних Сил України не регламентує трудову діяльність позивача. Відповідач не спростував факту неукладення письмового договору (контракту), не надав докази укладення договору про повну матеріальну відповідальність. Не спростовано наявність незавершених виконавчих проваджень щодо санаторію «Зелений мис», який протягом тривалого часу не експлуатується, передача в оперативне управління не завершена. Відповідач не навів жодного конкретного факту щодо систематичного ігнорування та невиконання посадових обов`язків позивачем. Відповідачем не надано оцінку наказу від 28.11.2018 р. № 71 щодо зменшення премії та надбавки. Також не надано оцінку змісту наказу від 03.12.2018 р. № 75. Позивачу не оголошувалась догана за наказом № 75 від 13.12.2018 р. Відповідь про розгляд його заяви від 04.02.2019 р. отримана через 2 місяці, тобто після звернення до суду з позовною заявою. Щодо наявності суттєвих недоліків проходження медичної комісії та листа місцевих мешканців позивач просив врахувати у якості доказу завдання йому моральної шкоди, оскільки не стосуються особи позивача, та свідчать про недостовірність інформації. У запереченні на відповідь на відзив представником відповідача МРЦ «Тополя» зазначено про таке. При прийомі на роботу позивач не наполягав на письмовій формі укладення трудового договору. Фактом укладення трудового договору є наказ № 152 від 20.07.2018 р. До відзиву на позовну заяву додано копію Посадової інструкції заступника начальника, з якою позивача було ознайомлено, про що свідчить заява про прийняття на роботу. Договір про повну матеріальну відповідальність з [PERSON] укладено у день прийняття на роботу. Не зрозуміло які факти щодо санаторію «Зелений мис» необхідно спростувати відповідачу. Позивачем допущено порушення п. 5.3. і п. 5.4. «Положення про преміювання працівників МРЦ «Тополя». Незрозумілим є твердження про надання оцінки наказу № 71 від 28.11.2018 р. Затягування надання відповіді на звернення позивача від 04.02.2019 р. не має правових підстав. Ніякого наказу № 75 від 03.12.2018 р. в діловодстві МРЦ «Тополя» не існує. Достовірність або недостовірність медичної документації не потребує перевірки, оскільки їх видання спростоване ПрАТ «Сирець». Не зрозумілим є момент заподіяння моральної шкоди відповідачу та не надано розрахунку та копії договору на отримання юридичної допомоги. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.04.2019 р. провадження у справі відкрито, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.05.2019 р. клопотання представника відповідача Медичного реабілітаційного\~Центру\~«Тополя»\~Національної гвардії\~України Вітвіцького В.В. про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження залишено без задоволення, замінено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 р. № 8-р нерухоме майно санаторію «Зелений мис» віднесено до сфери управління Міністерства внутрішніх справ. (а.с. 80) Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.01.2018 р. № 41 прийнято до сфери управління МВС на баланс МРЦ «Тополя» та закріплено на праві оперативного управління нерухоме майно санаторію «Зелений мис». (а.с. 81) Відповідно до листа МРЦ «Тополя» від 14.05.2018 р. № 27/30/2-3182 затверджені акти приймання передачі нерухомого майна колишнього санаторію «Зелений мис» на баланс МРЦ « [PERSON] ». (а.с. 83-86) 20.07.2018 р. [PERSON] звернувся до начальника МРЦ «Тополя» з заявою про прийняття його на роботу на посаду заступника начальника МРЦ «Тополя», у вказаній заяві міститься запис про його ознайомлення та згоду з умовами праці, внутрішніми правилами та розпорядком. (а.с. 87) Відповідно до Витягу з Наказу начальника МРЦ «Тополя» від 20.07.2018 р. № 152 [PERSON] прийнято на роботу з 20.07.2018 р. на посаду заступника начальника медичного реабілітаційного центру з посадовим окладом 4000,00 грн. згідно штатного розкладу по 13 тарифному розряду за рахунок загального фонду та виплату надбавки в розмірі 40 % за складність та напруженість на протязі всього часу роботи. (а.с. 16) Посадові обов`язки [PERSON] визначені у «Посадових обов`язках заступника начальника» МРЦ «Тополя», затверджених начальником Вітвіцьким В.В. (а.с. 135-136, 169-170) Крім того, між відповідачем та позивачем укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 20.07.2018 р. (а.с. 171) Згідно п. 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку МРЦ «Тополя» працівник, що ухиляється від проходження обов`язкового медичного огляду, щеплень (без поважних причин), притягується до дисциплінарної відповідальності і відсторонюється від роботи. (а.с. 137-139) Згідно наказу від 28.11.2018 р. № 69 «Про проведення службового розслідування» по фактам неодноразового невиконання поставлених завдань, порушення правил пожежної безпеки та охорони праці заступником начальника МРЦ Мірошніченком В.В. заступнику начальника з лікувальних питань [PERSON] . у термін, вказаний в Порядку проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, наказано провести службове розслідування. (а.с. 17, 88) Відповідно до наказу від 28.11.2018 р. № 71 «Про виплату премії службовцям» МРЦ «Тополя» НГУ начальника [PERSON] . виплатити премію службовцям за листопад 2018 р. у розмірі 30 % від посадового окладу заступнику начальника [PERSON] (за недостатній контроль при підготовці підрозділу до зимового періоду за відсутність контролю за особовим складом). (а.с. 19) На підставі зазначеного заступник начальника [PERSON] листом від 30.11.2018 р. просив [PERSON] надати пояснення до 05.12.2018 р. (а.с. 18, 22, 102) Згідно акту про відмову від надання пояснень (матеріалів) або виконання вимог складено про те, що 11.12.2018 р. на нараді керівного складу МРЦ «Тополя» [PERSON] відмовився надавати письмові пояснення. (а.с. 101) Відповідно до висновку службового розслідування від 13.12.2018 р. заступника начальника з лікувальних питань [PERSON] , затвердженого начальником Вітвіцьким В.В., запропоновано у зв`язку з виявленими порушеннями притягнути до дисциплінарної відповідальності [PERSON] правами начальника МРЦ «Тополя», а саме оголосити догану. (а.с. 103) Матеріали справи містять рапорти працівників МРЦ «Тополя» щодо [PERSON] , з приводу невиконання ним свої обов`язків. (а.с. 92-100, 106-109, 117-118) Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності суд керувався наступним. Згідно наказу від 13.12.2018 р. (за іншими відомостями 03.12.2018 р.) № 75 «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» встановлено, що в ході службового розслідування відносно [PERSON] виявлено свідоме ігнорування та невиконання розпоряджень начальника МРЦ «Тополя», неналежне виконання службових обов`язків, недбале ставлення до роботи, порушення вимог статей 58, 66,70, 71, 160, 164, 175, 177, 190, 191 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України та КЗпП України. Документів та письмових пояснень [PERSON] не надав. На підставі зазначеного за особисту недисциплінованість, неналежне виконання службових обов`язків без поважних причин, відкриту відмову виконувати розпорядження начальника МРЦ порушення вимог статей 58, 66,70, 71, 160, 164, 175, 177, 190, 191 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України та КЗпП України 139, 140, притягнуто [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, оголошено «догану». (а.с. 20-21, 104-105) Вказаний наказ містить описку в даті його прийняття, оскільки дата в копіях наказу № 75, наданих сторонами різниться. Ця невідповідність встановлена у судовому засіданні щодо вірної дати його прийняття «13.12.2018 р.». Така позиція узгоджується з записом у журналі вихідної кореспонденції МРЦ «Тополя», іншими зібраними по справі доказами. При цьому отримання вказаного наказу [PERSON] 11.12.2019 р., яким ним стверджувалось у судовому засіданні, не підтверджено належними доказами. (а.с. 142-145) [PERSON] звертався з заявою від 04.02.2019 р. про визнання протиправним та скасування наказу від 03.12.2018 р. № 75 до керівника МРЦ «Тополя» Вітвіцького [PERSON] (а.с. 42-47, 110-112) 13.02.2019 р. [PERSON] надано відповідь № 3/15/1-51 на вищевказану заяву, яку направлено поштою. (а.с. 113-116) Докази отримання вказаної відповіді Мірошніченком В.В. матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до\~ст.\~254\~ЦК України\~строк,\~що визначений\~місяцями,\~спливає у\~відповідне число\~останнього місяця\~строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Позивач стверджує, що копію наказу про дисциплінарне стягнення він отримав 11.12.2018 року. Судом встановлено, що цей наказ був виданий 13.12.2018 року і в цей же день отриманий [PERSON] . Як на підставу дотримання строку для звернення захистом своїх прав трудових прав в цій частині [PERSON] послався на звернення ним до Одеського окружного суду з позовом про оскарження наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, який подано 04.03.2019 р. При цьому на підтвердження факту звернення надано лише заяву про відкликання позовної заяви, яку отримано названим судом 01.04.2019 р. Суд критично оцінює твердження позивача, оскільки з заявою про вирішення трудового спору необхідно звертатися безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Таким чином строк для звернення з заявою до районного суду про вирішення трудового спору сплинув 13.03.2019 р. Відповідно до ч. 1 і 3 ст. 21 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» місцевими загальними\~судами є\~окружні суди,\~які утворюються\~в одному\~або декількох\~районах чи\~районах у\~містах,\~або у\~місті,\~або у\~районі (районах)\~і місті\~(містах). Місцевими адміністративними судами є окружні адміністративні суди, а також інші суди, визначені процесуальним законом. Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Таким чином звернення до Одеського окружного адміністративного суду є необґрунтованим та неналежним доказом поважності пропуску строку звернення за захистом трудових прав позивача. Вказане свідчить про пропуск строку звернення до районного суду за вирішенням трудового спору в частині визнання незаконним та скасування наказу № 75 «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» без поважних причин, а отже є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги в цій частині. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу № 42 від 01.03.2019 р. про звільнення [PERSON] з займаної посади, поновлення [PERSON] на займаній посаді, стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.03.2019 р. до дня постановлення рішення суду. В матеріалах справи наявна медична карта огляду осіб для визначення спроможності займатися відповідним видом діяльності за станом здоров`я за формою № 140-5/о від 18.01.2019 р. щодо [PERSON] , який містить штамп місця його проведення у ПрАТ «МК «Сирець» з місцезнаходженням у м. Києві. Зазначена медична карта містить відомості про огляд позивача лікарями-спеціалістами з зазначенням результатів проведених досліджень та обстежень. (а.с. 131) Листом № 3/15/1-46 від 11.02.2019 р. МРЦ «Тополя» на адресу Медичного центру «Сирець» направлено запит щодо надання відповіді на на питання, чи проходили у 2018 р. у цьому закладі медичний огляд згідно наказу МОЗ № 527 від 28.07.2014 р. та чи отримували належну медичну документацію (Ф № 1 ОМК, Ф-140-5/о) на працівників МРЦ «Тополя», зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 119) У відповіді на вищевказаний запит № 3-02/14 повідомлено, що вищевказані працівники у ПрАТ «МК «Сирець» медичний огляд не проходили. (а.с. 120) Позивач надавав пояснення щодо зазначеного факту. (а.с. 121) Згідно наказу начальника МРЦ «Тополя» [PERSON] від 01.03.2019 р. № 42 звільнено з роботи [PERSON] , заступника начальника МРЦ, з 01 березня 2019 року, п. 3 ст. 40 розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, за неналежне виконання своїх посадових обов`язків та грубе порушення наказу Кабінету Міністрів України від 23.05.2001 № 559 «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, порядку проведення цих оглядів та видачі особистих медичних книжок», наказу МОЗ від 23.07.2002 р. № 280 «Щодо організації проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів працівників окремих професій, виробництва та організацій, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення і може привести до поширення інфекційних хвороб». Виплатити компенсацію за невикористану відпустку 15 діб за період з 20.07.2018 р. по 01.03.2019 р. (а.с. 48, 133-134) [PERSON] звільнено з посади заступника начальника МРЦ «Тополя за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Запис про звільнення внесено до трудової книжки [PERSON] 01.03.2019 р. (а.с. 49) Зі змісту наказу про звільнення, документів на підставі яких наказ був виданий, відзиву і пояснень сторони відповідача видно, що систематичне невиконання [PERSON] без поважних причин обов`язків після застосування заходу дисциплінарного стягнення 13.12.2018 р. були встановлені на підставі рапортів старшого прапорщика [PERSON] від 26.12.2018 року, старшого сержанта [PERSON] від 06.02.2019 року і старшого прапорщика [PERSON] від 12.02.2019 року, а також грубе порушення вказаних підзаконних актів. В рапорті старшого прапорщика [PERSON] від 26.12.2018 року вказується, що 25.12.2018 року [PERSON] не відповів на його телефонний дзвінок, а 26.12.2018 року [PERSON] йому телефоном повідомив, що не володіє обстановкою, тому що вчора був вихідний день і черговий йому не доповідав. В рапорті старшого прапорщика Григоріци М.М. від 27.12.2018 року вказується, що [PERSON] 26.12.2018 року о 19.50. йому телефоном повідомив, що не володіє обстановкою, тому що вже закінчився робочий день, а 27.12.2018 року о 07.50 [PERSON] просив його не турбувати. ( а.с. 106-107) В рапорті старшого сержанта [PERSON] від 06.02.2019 року зазначається, що на його питання про оперативну обстановку [PERSON] йому відповів нецензурною лексикою, сказав, що це йому непотрібно і щоб його не турбував. ( а.с. 108) В рапорті старшого прапорщика [PERSON] від 12.02.2019 року вказується, що 10.02.2019 року на його питання про оперативну обстановку [PERSON] йому відповів нецензурною лайкою і сказав, що не є військовослужбовцем. ( а.с. 109) Відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обовязків було протиправним та винним і носило\~систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України при вирішенні спору про законність звільнення [PERSON] з цих підстав, відносяться факт про наявність трудового дисциплінарного проступку (винної, протиправної поведінки), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника. Відповідно до п.п. 18 і 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Системне тлумачення ст.ст. 21, 139-141 КЗпП України надає суду підстави для визначення змісту поняття трудової дисципліни, яка включає в себе зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовим договором, чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, що випливають з трудового договору, дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. З цього випливає, що працівник зобов`язаний виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, зокрема посадових обов`язків. Невиконання або несумлінне виконання своїх посадових обов`язків визнається порушенням трудової дисципліни. Пленум Верховного Суду України в п. 23 названої Постанови роз`яснив, що за передбаченими п. 3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Статтею 149 КЗпП України передбачено, що порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівникам. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до вимог статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявлення проступку,\~але не\~пізніше одного місяця з дня його виявлення,\~не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або його перебування у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Зазначені вимоги відповідачем при вирішення питання про звільнення [PERSON] не виконані. У [PERSON] не були зажадані письмові пояснення щодо вказаних рапортів. Крім того, зміст цих рапортів не свідчить про порушення [PERSON] посадових обов`язків та правил внутрішнього розпорядку. Неповідомлення черговим про оперативну обстановку у неробочий час не є дисциплінарним проступком і не свідчить про неналежну організацію роботи охоронних служб санаторію «Зелений мис». Згідно п.\~13\~наказу Кабінету\~Міністрів України\~від 23.05.2001\~№ 559\~«Про затвердження\~Переліку професій,\~виробництва та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним медичним\~оглядам,\~порядку проведення\~цих оглядів\~та видачі\~особистих медичних\~книжок»,\~визначено працівників,\~які підлягають\~обов`язковим профілактичним\~медичним оглядам,\~порядку проведення\~цих оглядів\~та видачі\~особистих медичних\~книжок що\~ у\~лікувально-профілактичних\~закладах для\~дорослих (санаторії,\~будинки відпочинку,\~пансіонати,\~будинки-інтернати): адміністрація; вихователі,\~помічники вихователів; медичний\~персонал (лікарі,\~середній та\~молодший медичний\~персонал); технічний персонал, у тому числі прибиральники приміщень ; працівники харчоблоків, їдалень та роздавальних пунктів; працівники дитячих молочних кухонь. Згідно п. 6 і 10 наказу МОЗ від 23.07.2002 р. № 280 «Щодо організації проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів працівників окремих професій, виробництва та організацій, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення і може привести до поширення інфекційних хвороб» обов`язковий профілактичний медичний огляд включає в себе: загальне обстеження лікарями-спеціалістами (лікар-терапевт, лікар-дерматовенеролог, лікар-отоларинголог, лікар-стоматолог та інші спеціалісти (за потреби), лабораторне і функціональне обстеження згідно з\~Переліком необхідних обстежень лікарів-спеціалістів, видів клінічних, лабораторних та інших досліджень, що необхідні для проведення обов`язкових медичних оглядів, та періодичність їх проведення, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23 липня 2002 року № 280, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 08 вересня 2002 року за № 639/6927. Після закінчення лікування у разі відсутності протипоказань для зайняття відповідним видом діяльності заклад охорони здоров`я видає працівнику\~форму № 1-ОМК «Особиста медична книжка»\~(далі - форма № 1-ОМК), затверджену\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21 лютого 2013 року № 150. Зазначені підзаконні акти прийняті на виконання статті 21\~Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Отже метою Закону є запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій. Цілком очевидно, що проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів є необхідним для працівників окремих професій, виробництва та організацій, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення і може привести до поширення інфекційних хвороб. Судом встановлено, що МРЦ «Тополя» фактично не здійснює діяльність пов`язану з обслуговуванням населення. Позивач [PERSON] виконував свої функціональні обов`язки, які також ніяким чином не пов`язані з обслуговуванням населення. Ця обставина повністю визнається стороною відповідача. Таким чином,\~суд приходить\~до висновку,\~що не\~проходження [PERSON] \~медичного огляду\~не могло\~привести до\~поширення інфекційних\~хвороб,\~тобто до\~негативних наслідків. А тому відповідач на порушення вимог ст. 149 КЗпП при обранні виду стягнення не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку, відсутність заподіяної ним шкоди, обставини, за яких вчинено проступок. Крім того, на порушення вимог ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення щодо [PERSON] у вигляді звільнення за не проходження медичного огляду у липні 2018 року було накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача здійснено без законних підстав, на порушення вимог\~ст.ст. 40 п. КЗпП України. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. (ст. 43 Конституції України) Згідно з\~ст. 235 КЗпП України, при звільненні працівника без законних підстав він повинен бути поновлений на колишнє місце роботи. В даному випадку поновлення [PERSON] на посаду заступника начальника МРЦ «Тополя». Одночасно суд приймає рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2019 року по 07 червня 2019 року, тобто за 67 робочих днів. Встановлюючи розмір заробітної плати позивача, суд виходить із доказів наданих сторонами відповідно до принципів змагальності ідобросовісності здійснення своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків та обов`язків доказування і подання доказів (ст. ст. 10, 27 і 60 ЦПК України). Згідно довідки № 1 щодо розмірів заробітної плати [PERSON] , у МРЦ «Тополя» видно, що його заробітна плата за 2 місяці, що передували звільненню становить: січень 2019 р. 11774,70 грн.; лютий 9368,24 грн. (а.с. 41), тобто середньоденний заробіток становить 515 грн. 68 коп. (11774,70+9368,24) /41 день). Таким чином, за 67 днів вимушеного прогулу [PERSON] стягненню підлягає сума в розмірі 34550 грн. 57 коп. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 23 січня 2012 року у справі №6-87цс11 та в постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-195цс14. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд керувався наступним. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає \~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. \~Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.\~Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] була завдана моральна шкода неправомірним звільненням з роботи. Моральна шкода полягає у тому, що час, що минув після звільнення він перебуває у стресовому стані. Вказане призвело до моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні, що призводить до необхідності прикладання ним додаткових зусиль по організації життя. Стягнення моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі є необґрунтованим. Таким чином, на переконання суду достатньою сатисфакцією для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині є стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн. 00 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керувався наступним. Відповідно до\~ст.\~133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір\~судового збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом. До\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: на\~професійну правничу\~допомогу; пов`язані\~із залученням\~свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; пов`язані\~з витребуванням\~доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У частині першій статті 59 Конституції\~України закріплено право кожного на правову допомогу\~(професійну правничу допомогу). Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних,\~невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від\~волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується. Згідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою вказаної статті\~ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі\~«Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36),\~від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року\~у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем не надано належним чином оформлених платіжних документів про оплату послуг на професійну правничу допомогу, які б підтверджували, що ним понесено такі витрати у сумі 14000 грн. 00 коп. Зазначення [PERSON] про розмір судових витрат у позовній заяві щодо орієнтовного розрахунку судових витрат не підтверджені належними доказами, що не надає підстав для задоволення вимог в цій частині. Вирішуючи питання про \~наявність підстав допустити негайне виконання судового рішення суд зазначає про таке. Відповідно до\~п.\~2\~і 4\~ч.\~1\~ст.\~430\~ЦПК України\~суд допускає\~негайне виконання\~рішень у\~справах про присудження\~працівникові виплати\~заробітної плати,\~але не\~більше ніж\~за один\~місяць і поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі зазначеного суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та виплати йому заробітної плати у розмірі 11344 грн. 46 коп. (515,68 грн. х 22 дні) Щодо вирішення питання про розподіл судового збору, суд виходить з наступних міркувань. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплаті підлягає судовий збір у розмірі -\~1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, немайнового - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України про «Державний бюджет на 2019 рік» установлено у 2019 році\~прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1921 гривня. Зважаючи на те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено щодо однієї позовної вимоги немайнового характеру 768,40 грн. (1921 х 0,4) та двох позовних вимог майнового характеру у розмірі 1536,80 грн. (34550,57 х 1 % + 2000 х 1 %, але не менше 768,40 грн. за кожну), на підставі ст. 141 ЦПК України сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, яка підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, становить 2305,20 грн. (768,40+1536,80). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~\~рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Outcome: partial