Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , [PERSON] та Миргородської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на житло та розпорядження органу приватизації частково недійсним та їх часткове скасування. В обґрунтування позову [PERSON] , зазначив, що наразі проходить військову службу за контрактом у Національній гвардії України. Його сім`я перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (квартирному обліку) при Головному управлінні Національної гвардії України за місцем служби та потребують поліпшення житлових умов (забезпечення житловим приміщенням). Зазначає, що у відповідності до ЗУ «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має право бути забезпеченим жилим приміщенням для постійного проживання з подальшою приватизацією в установленому законом порядку з урахуванням членів його сім`ї. Разом з тим, на підставі розпорядження органу приватизації виконавчого комітету м. Миргород від 28.07.1993 № 1-340, Миргородською міською Радою народних депутатів видано свідоцтво на право власності на житло від 29.07.1993 № 340, яким посвідчено право спільної сумісною власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . На момент приватизації, позивач був неповнолітнім, а тому в його інтересах виступали батьки, без повідомлення про такі дії. Вважає, що у такий спосіб, батьки позбавили його права на вільний вибір способу задоволення своїх потреб у житлі. Вважає, що батьки, на той час, мали право розпоряджатися лише його майном, а не його правом на приватизацію квартири. Наразі він не може реалізувати своє право як громадянина та військовослужбовця на приватизацію житла, яке надано державою. Враховуючи вищенаведене, прохав суд визнати частково недійсними свідоцтво на право власності на житло від 29.07.1993 № 340 та розпорядження органу приватизації виконавчого комітету м. Миргород від 28.07.1993 № 1-340 в частині, що стосується [PERSON] та зобов`язати Миргородську міську раду внести зміни у свідоцтво про власність на житло від 29.07.1993 № 340 і розпорядження органу приватизації. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с.26). Правом на подання відзиву відповідачі [PERSON] , та [PERSON] не скористалися. У встановлений судом строк, представником відповідача, Миргородської міської ради подано відзив, у якому наголошено на безпідставності позовних вимог. Зокрема вказає на тому, що законодавства, чинне на момент приватизації, не встановлювало окремих вимог до порядку здійснення представництва інтересів неповнолітнього його батьками. Дій батьків позивача по справі - [PERSON] , [PERSON] під час проведення приватизації квартири [ADDRESS] не суперечать закону, а тому підстави для часткового скасування спірних свідоцтва та розпорядження - відсутні. На підставі вищенаведеного прохав у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.52-53). Правом на поданні відповіді на відзив, позивач не скористався. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити з підстав вказаних у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, до суду подали заяви в яких позовні вимоги визнали в повному обсязі та прохали провести розгляд справи у їх відсутність (а.с.33-34, 38-39). Представник відповідача, Миргородської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 29 липня 1993 року на підставі розпорядження органу приватизації виконавчого комітету м. Миргород від 28.07.1993 № 1-340, Миргородською міською Радою народних депутатів видано свідоцтво на право власності на житло від 29.07.1993 № 340, яким посвідчено право спільної сумісною власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с.10). Позивач [PERSON] являється сином для відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що сторонами визнається. На момент проведення приватизації житла позивач являвся малолітньою особою, котрій виповнилося повних 13 років. Позивач наголошує на порушенні своїх прав під час приватизації батьками житла, так як вона проведена без погодження із ним, що наразі створює позивачу перешкоди в повторній приватизації разом з членами його власної сім`ї. У статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті. У відповідності до ст. 5 ЦК України 2004 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На момент виникнення спірних правовідносин, вони були врегульовані Цивільним кодексом Української РСР (1963 року) в ред. 18.07.1963 року, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в ред. від 19.06.1992 року та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 № 56. Так, приватизація квартири, в розумінні, чинного на момент виникнення правовідносин законодавства, є цивільно-правовою угодою, підстави визнання її недійсною передбачені ЦК УРСР. За змістом ст. 48 ЦК УРСР 1963року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Стаття 14 ЦК УРСР 1963року закріплювала, що за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в ред. від 19.06.1992 року визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання. У відповідності до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Таким чином, чинне законодавство не передбачало необхідності отримання згоди малолітньої чи неповнолітньої особи на проведення приватизації. Вказане підтверджується і п.п.18-21,30 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, згідно якого, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі, до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( 2482-12 ). При видачі власнику квартири (будинку) свідоцтва про право власності на житло у паспортах усіх повнолітніх членів сім`ї власника і у свідоцтвах про народження неповнолітніх осіб робиться така помітка: "Право на безоплатну приватизацію житла використано в обсязі ______ кв. м при нормі ______ кв. м загальної площі". Позивач, як суб`єкт житлових правовідносин, через своїх батьків, які на момент виникнення правовідносин являлися його законними представниками, реалізував своє право на приватизацію житла, за результатами якої з державного житлового фонду у спільну сумісну власність набув квартиру [ADDRESS] , площею 68,4 кв. м.. Визнання позовних вимог відповідачами [PERSON] та [PERSON] суперечить закону, а тому не може слугувати підставою для задоволення у позові. Зважаючи, що приватизація житла, батьками позивача ,була здійснення у відповідності до закону а результати приватизації безсумнівно відповідали інтересам позивача, який на той момент, являвся неповнолітньою дитиною, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. Доводи [PERSON] не спростовують законність правочину (угоди), і не можуть слугувати підставою для визнання його недійсним, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог підстави для розподілу судових витрат- відсутні.

Outcome: dismissed