Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

У лютому 2018 року Військово-цивільна адміністрація м. Торецьк Донецької області, яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач [PERSON] має малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка, з 15.03.2017 року знаходиться в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей м. Торецьк, а з 12.05.2017 року перебуває на обліку в службі у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах. Відповідач не працює, веде асоціальний спосіб життя, не створює належних житлово-побутових умов для дитини, не займається її вихованням, не цікавиться її здоров'ям, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, матеріально не утримує. За час перебування дитини в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей м. Торецька [PERSON] не зверталась до служби у справах дітей з приводу повернення доньки до родини. Сім'я [PERSON] перебуває на профілактичному обліку служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк, але проведена робота не дала позитивних результатів, відповідач не змінила свого ставлення до виховання дитини. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини - доньки [PERSON], а також стягнути з відповідача на користь Органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Належно повідомлена відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у її відсутності суду не надавала, була повідомлена належно про місце та час розгляду справи. Приймаючи до уваги думку представника позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування,прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України відомості про батька малолітньої [PERSON] записаний відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не створюють умов отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Крім того, ч.1 ст. 12 ЗУ " Про охорону дитинства " встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання юридичного обов'язку по вихованню доньки [PERSON], не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, не спілкується з дитиною, не створює умов отримання нею освіти, матеріально не утримує, не працює, веде асоціальний спосіб життя. Малолітня [PERSON] з 15.03.2017 року знаходиться в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей м. Торецьк, а з 12.05.2017 року перебуває на обліку в службі у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах. Дані обставини підтверджені встановленими по справі обставинами та дослідженими доказами, зокрема: - характеристикою на позивача, складеною заступником селищного голови від 06.12.2017 року, з якої вбачається, що [PERSON] за місцем свого проживання зарекомендувала себе посередньо, зловживає спиртними напоями, не працює, вихованням дитини не займається; - актом обстеження матеріально-побутових умов від 06.12.2017 року, відповідного до якого в квартирі [ADDRESS], де фактично мешкає [PERSON] умови для проживання дитини не створені, відключена електроенергія; Крім цього, з листа, наданого секретарем Новгородської селищної ради вбачається, що до Новгородської селищної ради надійшло звернення директора навчально-виховного комплексу № 1 школа-сад про неналежне виконання батьківських обов'язків [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON]. [PERSON] зловживає алкогольними напоями, вихованням дитини не займається, в результаті чого дитина пропускає заняття в школі, існують факти довготривалого проживання малолітньої дитини у сторонніх осіб. Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 15.03.2017 року і до теперішнього часу малолітня [PERSON] перебуває у Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей м. Торецьк. З моменту зарахування дитини до установи [PERSON] п'ять разів навідувала доньку, а з 01.08.2017 року життям та здоров'ям дитини не цікавиться, до Центру не приходить, спілкується з дитиною по телефону. Частина 5 ст. 19 СК України покладає на орган опіки та піклування подати суду письмовий висновок щодо розв'язання спору. Відповідно до висновку № 39-02/15 від 22.01.2018 року Військово-цивільна адміністрація м. Торецьк Донецької області вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої доньки [PERSON]. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач в силу певних поважних причин або інших обставин не може здійснювати свої батьківські обов'язки щодо своєї дитини судом не встановлено. У суду немає підстав вважати, що позбавлення батьківських прав відповідача вплине на інтереси дитини, яка не отримує від своєї матері необхідної уваги та догляду. Крім того, при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно з ст. 169 СК України, відповідач не позбавлена права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та взагалі протягом тривалого часу не спілкується з донькою. Зазначені фактори в їх сукупності, суд може розцінювати як ухилення [PERSON] від обов'язків по вихованню дитини, оскільки вона розуміє свою поведінку та не зважаючи на це, продовжує свідомо нехтувати своїми батьківськими обов'язками. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав. Позбавлення її батьківських прав по відношенню до доньки є необхідною мірою в інтересах здоров'я та виховання дитини. Що стосується позовних вимог про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини, суд зазначає наступне. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст.162 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. За положеннями ч. 3 ст.166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Судом встановлено, що відповідач працездатна, має змогу виплачувати аліменти на утримання дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 182, 183, Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як зазначено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3, розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Суд вважає, що слід стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у частковому співвідношенні до її заробітку у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач, будучи матір'ю ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Крім того, відповідач відповідно до закону повинна нести обов'язок по утриманню дитини. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі ст.ст. 162, 164, 165, 166, 180, 182, 183,

Outcome: approved