Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

01 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 03.10.1992 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Шлюбні стосунки припинені в звязку з тим, що кожен з них має різні погляди на життя, ведення спільного господарства. Позивач вважає, що подальше проживання разом та збереження шлюбу неможливі, тому просить постановити рішення, яким розірвати шлюб між нею і відповідачем. Ухвалою суду від 07 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано час позивачу для усунення недоліків. 16 жовтня 2018 року від позивача надійшла уточнена позовна заява на виконання ухвали суду від 07 серпня 2018 року про залишення позову без руху. Ухвалою суду від 27 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 27 лютого 2019 року о 09 год.00 хв. В судове засідання сторони не зявилися, від позивача та відповідача надійшли письмові заяви, в яких просять слухати справу в їх відсутність, позивач заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач позов визнав. В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 03 жовтня 1992 року у м.Суми відділ ЗАГС міськвиконкому актовий запис № 1698, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу на а. с.7. Згідно вимог ст.ст. 110, 112 \~СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя \~і рішення про розірвання шлюбу суд постановляє, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя \~чи інтересам дітей сторін. Позивач, мотивуючи свої вимоги, послався на норми ст. 110, 112 Сімейного кодексу України, які, на думку суду, підлягають застосуванню до даних правовідносин. На даний час шлюбні відносини між сторонами припинені і сімя фактично розпалася. Сторони не підтримують подружніх стосунків, між ними відсутнє взаєморозуміння. Оскільки відповідач позов визнав, суд дійшов висновку, що це є свідченням того, що примирення між подружжям та збереження їх сімї є неможливим, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Позивач в позовній заяві просить після розлучення залишити їй прізвище [PERSON]. Відповідно до\~ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved