Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

у жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету згідно з яким просив поновити його на посаді ректора Національного авіаційного університету та стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вподальшому, після усунення наданих відповідною ухвалою суду недоліків, позивач остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] »; поновити його на посаді ректора Національного авіаційного університету та стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (т.1 а.с. 86-94). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з наказом Міністерства освіти і науки України позивача було звільнено з посади ректора Національного авіаційного університету відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України. При цьому, посилається на ті підстави, що у відповідачів були відсутні умови для дострокового припинення контракту із вказаних в ньому підстав відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України та було порушено порядок звільнення, визначений Контрактом № І-41, укладеного 13.04.2018, зокрема, позивача не було попереджено за два тижні про його майбутнє звільнення та неотримання жодних звернень відповідачів з приводу надання пояснень, в тому числі щодо виконання обов`язків за контрактом. Водночас зазначає, що Міністерством було порушено порядок звільнення позивача також у зв`язку із відсутністю повноважень у Міністерства щодо дострокового звільнення позивача без подання Конференції трудового колективу. Крім того, позивач вказував на відсутність з його боку порушень вимог законодавства у сфері освіти та у сфері пожежної та техногенної безпеки і що вказане не могло бути підставою для його звільнення. Ще однією підставою для скасування наказу про своє звільнення, [PERSON] зазначає незаконність свого звільнення в період тимчасової непрацездатності. За вказаних обставин, а також посилаючись на вимоги ч.2 ст.235 КЗпП України, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 30.11.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, а справу вирішено розглядати за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. 15.12.2020 від представника відповідача Національного авіаційного університету ( надалі - НАУ) надійшла заява про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, в задоволенні якої протокольною ухвалою було відмовлено в судовому засіданні 27.01.2021. 30.10.2020 року до суду надійшов відзив відповідача - Міністерства освіти і науки України (надалі - Міністерство) на позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому, акцентував увагу на тому, що 7.10.2020 на засіданні експертно-кадрової комісії з розгляду діяльності керівників закладів освіти такою підставою для припинення контракту із позивачем слугувала догана, яка застосована як дисциплінарне стягнення до позивача за невиконання ним підпунктів 9,15,18,19 пункту 6 контракту від 13.04.2018 №І-41 та підпунктів 7 і 12 пункту 6.2 розділу VІ Статуту НАУ. Також у відзиві перелічені обставини виникнення 16 вогнених випадків, що виникли на території НАУ за останні 4 роки та виявлені порушення під час відповідної перевірки. Зазначено про те, що відповідно до рішення Окружного суду міста Києва від 19.06.2020 по справі №640/7242/20 було задоволено позов Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві за застосовано заходи реагування. При цьому, відповідач зазначає, що позивач був повідомлений, але не з`явився 07.10.2020 на засідання комісії для надання пояснень. А за результатами засідання вказаної комісії Міністерство, беручи до уваги численні порушення пожежної безпеки, невиконання вимог приписів, постанов та розпоряджень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки, враховуючи виступи фахівців, членів комісії і було прийнято рішення щодо припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] . Щодо звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності, то відповідач зазначає, що наслідком такого звільнення є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі. Крім того, зазначає, що відповідно до ст.42 Закону України «Про вищу освіту» та п.6.13. Статуту розділу VІ ректор Університету може бути звільнений з посади відповідним наказом Міністерством освіти і науки України. Відповідач - Національний авіаційний університет відзив на позов в установленому законом порядку не надав, однак в судовому засіданні представник відповідача надав письмові пояснення відповідно до яких просив в позові відмовити, зазначивши, зокрема, що позивачу було відомо про наказ про звільнення оскільки його було направлено на адресу ректора НАУ [PERSON] та отримано відділом забезпечення документообігу 09.10.2020. На засідання 07.10.2020 експертно-кадрової комісії позивач був запрошений, однак він не з`явився і проігнорував це засідання. Додатково вказує про те, що при звільненні позивача з посади ректора МОН діяло в межах своїх повноважень та у спосіб визначений ч.3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» та ст.6.13 Статуту НАУ. Щодо підстави звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності, то відповідач НАУ зазначає, посилаючись на висновки ВП Верховного Суду, що усуненням порушення гарантії ч.3 ст. 40 КЗпП України, є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі. 26.01.2020 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. В судовому засіданні 27.01.2021, під час розгляду справи по суті, представником відповідача НАУ було заявлено клопотання про надання позивачем в порядку вимог ст. 95 ЦПК України оригіналів листків непрацездатності [PERSON] . Разом із тим, під час вирішення вказаного клопотання, сторона позивача повідомила, що оригінали вказаних документів були поштою направлені до НАУ. При цьому зазначено, що відповідачем направлялись відповідні запити з метою перевірки дійсності вказаних листів непрацездатності та на які отримано відповідь з підтвердженням дійсності вказаної інформації. Таким чином, з врахуванням вказаних обставин, за умови відсутності об`єктивних підстав для виникнення сумніву у дійсності листків непрацездатності позивача - суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування процесуальних наслідків, передбачених невиконанням вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України. Також, в судовому засіданні 27.01.2021 відповідною ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача Міністерства про зупинення провадження. Разом із тим, ухвалою суду від 27.01.2021 частково задоволено клопотання відповідача НАУ про залишення без розгляду позову [PERSON] до Міністерства, а саме: залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - в частині позовних вимог [PERSON] до Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства освіти і науки України №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] » з підстав: порушення порядку звільнення позивача у зв`язку із відсутністю повноважень у Міністерства освіти і науки України щодо дострокового звільнення позивача без подання Конференції трудового колективу та відсутності порушень позивачем вимог законодавства у сфері освіти та у сфері пожежної та техногенної безпеки. У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі з наведених в позові підстав. Представники відповідачів Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університетуу в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені на наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно із вимогами ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку, суд враховує посилання Європейським судом з прав людини на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю, є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 13.04.2018 Міністерством було укладено із позивачем контракт №І-41 строком на п`ять років (п.п. 19-20)з 13.04.2018 по 12.04.2023 (т.2 а.с.130-135). Слід зазначити, щозгідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. У відповідності до положень ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається не невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно з пунктом 16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами було укладено саме строковий трудовий договір, закінчення строку якого було обумовлено настанням певної дати - по 12.04.2023. Однак, наказом Міністерства освіти і науки України від 07 жовтня 2020 року №341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] » на підставі частини 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, пункту 21 частини 1 статті 20 Кодексу цивільного захисту України, пункту 8 розділу частини 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», підпункту 2.2 пункту 2 розділу 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30 грудня 2014 року №1417, абзацу 6 пункту 1 розділу 2 Міністерства освіти і науки України від 15 серпня 2016 року №974, підпунктів 13, 15, 16, 19 пункту 6 контракту від 13 квітня 2018 року №І-41, підпунктів 1 і 8 пункту 6.2. розділу 6 та абзацу 1 пункту 6.3. розділу 6 Статуту Національного авіаційного університету, наказу Міністерства освіти і науки України від 08 лютого 2018 року №116, наказу Міністерства освіти і науки України від 03 вересня 2020 року №250-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до ректора Національного авіаційного університету», доповідної записки від 24 вересня 2020 року №20/15-вн-20, листа Солом`янського районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві від 05 жовтня 2020 року №21/1885, контракт від 13 квітня 2018 року №І-41, укладений між Міністерством освіти і науки України та [PERSON] припинено 21 жовтня 2020 року. та звільнено з посади ректора Національного авіаційного університету [PERSON] 21 жовтня 2020 року, відповідно до частини 8 статті 36 Кодексу законів про працю України (т.2 а.с.136-137). При цьому, звертаючись до суду із вказаним позовом та вважаючи своє звільнення незаконним, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що Міністерство припинило трудовий договір із позивачем за відсутності умов, визначених сторонами в контракті, для його дострокового розірвання. При цьому, вимогами п.8 ч. 2 ст. 36 КЗпПУкраїни визначено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Водночас, відповідно до положень ч.3 ст.21 КЗпП України контракт може встановлювати умови розірвання договору, в тому числі достроково. Слід зазначити, що в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду справи трудових спорів» зазначено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Так, відповідно до п.15 контракту його дія припиняється:1) із закінченням строку, на який його було укладено; 2) до закінчення строку дії контракту: за угодою сторін; з ініціативи засновника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених статтями 40 і 41 КЗпП України і цим контрактом; з ініціативи керівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених ст. 39 КЗпП України та цим контрактом; у зв`язку із невиконанням керівником обов`язків, покладених на нього контрактом; з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом. Судом не встановлено під час розгляду справи по суті, що позивачем виявлялось бажання достроково припинити контракт на посаді ректора НАУ, а також між сторонами відсутня угода про припинення контракту. При цьому, положення п.16 контракту (на вказаний пункт контракту також є посилання в наказі) визначають додаткові підстави припинення контракту, а саме: у разі виникнення або виявлення засновником обставин, передбачених частиною другою ст.42 Закону України «Про вищу освіту». У разі розірвання контракту з підстав, не передбачених законодавством, звільнення провадиться згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу про працю України. Частиною другою ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що не може бути обрана, призначена (у тому числі виконувачем обов`язків) на посаду керівника закладу вищої освіти особа, яка: 1) за рішенням суду визнана недієздатною або дієздатність якої обмежена; 2) має судимість за вчинення кримінального правопорушення, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку; 3) відповідно до вироку суду позбавлена права обіймати відповідні посади; 4) за рішенням суду була визнана винною у вчиненні корупційного правопорушення - протягом року з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили; 5) піддавалася адміністративному стягненню за корупційне правопорушення - протягом року з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили; 6) підпадає під дію частини третьої статті 1 Закону України "Про очищення влади". Враховуючи вказані положення контракту, звільнення позивача могло бути проведено на підставі п.8 ст.36 КЗпП України у випадку виявлення Міністерством обставин, передбачених вищенаведеними положеннями ч.2 ст. 42 Закону України "Про вищу освіту", чого, в даному випадку, встановлено не було. Таким чином, оскільки обставини, передбачені ч.2 ст.42 Закону «Про вищу освіту» не настали, тому дострокове припинення контракту відбулось за відсутності умов, визначених сторонами в контракті і тому відсутні правові підстави про обґрунтованість звільнення позивача на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України. Натомість, враховуючи зазначену як одну із підстав в оспорюваному наказі - наявність наказу МОН №250-к від 03.09.2020 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ректора Національного авіаційного університету», - проведене звільнення позивача містить ознаки звільнення відповідно до п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо на працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, яке, в разі наявності відповідних підстав, повинно було проводитись із додержанням вимог законодавства про працю. При цьому, слід зазначити, що сам зміст наказу №341-к від 07.10.2020 не містить конкретних причин звільнення позивача, оскільки в ньому наявні загальні посилання на умови контракту, зазначені в наказі: підпункти 13, 15, 16, 19 пункту 6 контракту та абзацу 1 пункту 6.3. розділу 6 Статуту НАУ, у взаємозв`язку із ч.8 ст.36 КЗпП України. Так, пунктом 4 розділу «Права та обов`язки сторін» контракту передбачено, що керівник відповідає перед засновником за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, статутом закладу вищої освіти, а також законодавством. В свою чергу, вимогами пункту 6 цього розділу контракту визначені обов`язки керівника закладу вищої освіти, зокрема, у підпунктах 13, 15, 16, 19, цього пункту зазначено, відповідно, що керівник зобов`язаний забезпечити дотримання умов колективного договору, статуту закладу вищої освіти; дотримання закладом вищої освіти вимог законодавства, забезпечення виконання в установлені строки вимог Держфінінспекції та її територіальних органів;виконання закладом вищої освіти вимог законодавства, виконання закладом вищої освіти вимог органів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, а також вимог засновника; створення належних умов праці відповідно до вимог законодавства, дотримання прав працівників відповідно до законодавства про працю. А положеннями абзацу 1 пункту 6.3. розділу 6 Статуту НАУ визначено, що ректор Університету відповідає за провадження освітньої, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності в Університеті, за результати фінансово-господарської діяльності, стан і збереження нерухомого майна та іншого майна цього закладу. При цьому, в наказі не зазначено у зв`язку із наявністю якої підстави відповідно до зазначених пунктів контракту та Статуту, відповідач МОН пов`язує дострокове припинення дії трудового контракту з позивачем. Крім того, положеннями пункту 18 контракту передбачено, що у разі дострокового розірвання контракту у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням сторонами обов`язків, передбачених цим контрактом, він розривається із попередженням за два тижні відповідної сторони. Відповідно до наявних в матеріалах справи копіях листків непрацездатності: серії АДШ №925888 - позивач перебував на лікуванні з 07.10.2020 до 21.10.2020 включно; серії АДШ №926394 - позивач перебував на лікуванні з 22.10.2020 до 30.10.2020 включно (т.1 а.с.192, 191). Однак, матеріали справи не містять доказів щодо виконання стороною відповідача умов цього пункту контракту, адже інформаційна довідка, на яку посилається сторона відповідача, не є належним доказом такого попередження, оскільки її зміст не підтверджує повідомлення [PERSON] про його майбутнє звільнення (т.2 а.с.27). При цьому, наявне в матеріалах справи письмове запрошення прибути [PERSON] 07.10.2020 на засідання експертно-кадрової комісії, - було отримано НАУ тільки в день проведення вказаного засідання, про що свідчить вх.№885/07 від 07.10.2020 (т.3 а.с.126), однак саме в цей день позивач перебував в медичному закладі на стаціонарному лікуванні і про вказане було проінформовано НАУ відповідним письмовим повідомленням на ім`я заступника Міністра освіти і науки України Вітренка А.О. (т.2 а.с.26). Таким чином судом встановлено, що позивача не було своєчасно повідомлено про проведення вказаного засідання. В даному випадку, слід зазначити, що матеріали справи взагалі не містять тексту окремого письмового попередження про звільнення позивача за два тижні до дати звільнення. В судовому засіданні з`ясовано, що відповідачі вважають таким попередженням безпосередньо сам текст наказу від 07.10.2020 в якому зазначено про припинення контракту та звільнення - 21.10.2020. Однак, на думку суду, такий зміст наказу взагалі не може вважатись належним повідомленням про звільнення, оскільки винесенням наказу вже безпосередньо встановлюється (фіксується) не намір, а сам факт розірвання/припинення трудового договору з працівником. При цьому, суду не було надано жодного доказу і на підтвердження отримання позивачем оспорюваного наказу від 07.10.2020 саме 07.10.2020 - тобто не пізніше, ніж за два тижні до звільнення (21.10.2020), оскільки судом встановлено, що саме в цей день (07.10.2020), як вже зазначалось і підтверджено відповідним листком непрацездатності, [PERSON] перебував на лікуванні. В судовому засіданні встановлено, що, як в день винесення наказу про припинення контракту з позивачем - 07.10.2020, так і в день звільнення - 21.10.2020, позивач перебував на лікарняному, про що свідчать вищевказані відповідні листки непрацездатності (т.1 а.с.191, 192). Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положеннями частини четвертої статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В свою чергу, в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України) гарантія поширюється на випадки припинення трудового договору (договору контракту) з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, тобто з підстав, передбачених контрактом. Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки». Разом із тим, оскільки судом встановлено відсутність правових підстав про обґрунтованість звільнення позивача саме на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, тому, на думку суду, підстави для врахування вищевказаного правового висновку в частині застосування усунення наслідків порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки, - в даному випадку відсутні. В свою чергу, трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. У рішенні Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року у справі № 6-р(ІІ)/2019, Другий сенат Конституційного Суду України визнав положення частини третьої статті 40 КЗпП України такими, що відповідають Конституції України (є конституційними). Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно інших категорій. Таким чином, положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини, а тому звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності є порушенням гарантованого законодавством права особи на працю та не може бути визнано законним і правомірним. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином вимоги позивача про поновлення його на посаді також підлягають задоволенню. Так, ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз`яснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Так, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 р. за №100, та враховуючи те, що згідно довідки відповідача, перевіреної у судовому засіданні, середня заробітна плата позивача становила 1858 грн. 78 коп., суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 124538 грн. 26 коп. (67 днів вимушеного прогулу х 1858,78 грн. = 124538,26 грн.). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - підлягає задоволенню. Водночас, в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 1245 грн. 38 коп., тобто по 622,69 грн. з кожного. Крім того, враховуючи положення ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21.10.2020 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved