Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

У провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року по справі №756/420/17 (номер провадження - 2/756/648/18) стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (ЄРДПОУ - 14360570, адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , ІНПП - [NUMBER] ) грошові кошти у розмірі 2 910 546 грн. 94 коп. Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року по справі №756/420/17 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі №756/420/17 касаційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційник банк «Приватбанк» задоволено частково; рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 18.01.2021 було прийнято до свого провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів. 19.02.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних та позовна заява у новій редакції (а.с.98, 101-104 том 2), в якій зокрема, зазначається, наступне. 21.08.2007 між сторонами був укладений договір № SAMDN47000700060956, за умовами якого позивач передала відповідачу депозитний вклад в розмірі 2373,00 доларів США під 9% річних на строк 12 місяців, який в подальшому було пролонговано, а сума вкладу за договором збільшена станом на 25.05.2014 до 41 742,51 дол.США (останнє нарахування процентів було 21.08.2013 року). Для внесення суми вкладу банк відкрив особовий рахунок № [NUMBER] та видав електронну ощадну книжку. Також 23.06.2009 між позивачем та банком було укладено договір № SAMDN47000706220395, згідно з яким позивач передала відповідачу депозитний вклад у сумі 8231,00 доларів США під 12,5% річних строком на 12 місяців, який було пролонговано, а сума вкладу за договором збільшена станом на 25.05.2014 року до 35629, 03 дол.США. Для внесення суми вкладу банк відкрив особовий рахунок № [NUMBER] та видав електронну ощадну книжку. З травня 2014 відповідач припинив нарахування процентів та заблокував рахунки позивача. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути суму банківських вкладів з нарахованими процентами, проте банк відмовляв у зв`язку з припиненням діяльності на території тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і неможливістю здійснення банківського регулювання на зазначених територіях. 12.09.2016 року від імені позивача представником за довіреністю - [PERSON] , було подано Голові правління ПАТ КБ «Приватбанк» нотаріально завірену заяву про повернення банківських вкладів (депозиту) та процентів за банківськими вкладами (депозитами) № SAMDN47000700060956 від 21.08.2007 року та №SAMDN47000706220395 від 23.06.2009 року. Банк кошти не повернув, лише 27.02.2020 року позивачу було перераховано кошти у сумі 2 910 546,94 грн. по виконавчому провадженню №60941367 з примусового виконання виконавчого листа №756/420/17, виданого 13.12.2019 року Оболонським районним судом м. Києва. Оскільки відповідач користувався вкладом позивача по договору банківського вкладу №SAMDN47000706220395 (12,5% річних) в період з 23.06.2009 року по 27.02.2020 року; та SAMDN47000700060956 (9% річних) в період з 21.08.2007 року по 27.02.2020 року, то позивач на підставі ст. 1061 ЦК України просить суд стягнути з відповідача вклад та проценти за користування вкладами (9% річних та 12,5% річних) за весь час користування в сумі по договору № SAMDN47000700060956 від 21.08.2007 року (9% річних) - 66555,50 доларів США, по договорі №SAMDN47000706220395 від 23.06.2009 року (12,5 % річних)- 61287,35 доларів США. Оскільки, відповідач на першу вимогу вклад не повернув, а продовжував безпідставно утримувати та користуватися грошовими коштами, депозитами позивача, тому позивач просить суд стягнути з відповідача за прострочення грошового зобов`язання за договором №SAMDN47000706220395 від 23.06.2009 року - 3% річних у сумі 4762,48 доларів США та пеню у сумі 46 377 447,52 грн., за договором № SAMDN47000700060956 від 21.08.2007 року - 3% річних у сумі 5540,50 доларів США та пеню у сумі 53 953 920,00 грн. 25.02.2021 на адресу суду від представника ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення по справі (а.с.131-135 том 2) , у яких повідомляється, зокрема, що 17.11.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору про переведення боргу електронний додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК`Фінілон», в тому числі і за договорами банківських вкладів № SAMDN47000700060956 від 21.08.2007 року та №SAMDN47000706220395 від 23.06.2009 року, які є предметом спору в даній справі. З огляду на вказане, зазначається, що з 17.11.2014 за вказаними договорами банківських вкладів, які є предметом спору в даній справі, було змінено боржника з первісного - ПАТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», відтак, не вбачається правових підстав для задоволення позовних вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того, до поясненнями подано заяву про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, а саме ТОВ «ФК Фінілон». 25.02.2021 на адресу суду від представника АТ КБ «ПриватБанк» також надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимоги від 11.02.2021 (а.с.150-153 том 2), в якій зазначив серед іншого наступне. Подаючи заяву про збільшення позовних вимог від 11.02.2021 року, позивач висуває нові вимоги, просить стягнути з відповідача суму 3% річних, нарахованих за ст. 625 ЦК України, та суму пені на підставі ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Таким чином, позивач змінив предмет позову, оскільки заявив нову матеріально-правову вимогу, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 49 ЦПК України. Щодо фактичного виконання рішення суду, то воно відбулося в іншу дату, а саме - 14.02.2021 року, коли грошові кошти були у примусовому порядку списані з кореспондентського рахунку АТ КБ «Приватбанк», який відкритий у Національному банку України, що підтверджується випискою по коррахунку АТ КЬ «Приватбанк» за період з 14.02.2020 року по 14.02.2020 року з відображенням зазначеної інформації. Таким чином, є безпідставним та незаконним нарахування позивачем у межах даної судової справи, відсотків на депозитні вклади у період з 14.02.2020 року по 26.02.2020 року. Водночас вказує, що позивач невірно нараховує відсотки на депозитні кошти, оскільки застосовує відсоткові ставки по обох договорах, які можливо застосувати виключно у період дії таких договорів. На підставі заяви представника позивача [PERSON] щодо розблокування рахунків та повернення коштів, яку було 12.09.2016 року посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та направлено на адресу банку з посиланням на умови договорів банківських вкладів відносно їх дострокового розірвання, було розірвано договір банківського вкладу № SAMDN47000700060956 від 21.08.2007 року та №SAMDN47000706220395 від 23.06.2009 року за ініціативою вкладника. Отже, відповідно до умов п.6 Договору вкладник скористався своїм правом щодо дострокового розірвання договору, а датою розірвання (припинення) договору є 15.09.2016 року. До того ж, незрозумілими та неправомірними є розрахунки позивача, оскільки нарахування відсотків повинні здійснюватися з 26.05.2014 року, а не з 21.08.2013 року, як це робить позивач, та сума заборгованості, яка складається із суми депозиту та нарахованих відсотків, станом на 26.05.2014 року вже включає розмір нарахованих відсотків станом на 26.05.2014 року. Представник відповідача просить суд залишити без задоволення заяву про збільшення позовних вимог в частині заявлених нових вимог, а саме стягнення 3% річних та пені. Цього ж числа, на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.160-162 том 2), в якому зазначено наступне. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення грошових коштів з відповідача за неналежне виконання грошового зобов`язання за договором банківського вкладу, донарахування 3% річних та суми пені не є новими вимогами, це кількісне збільшення первісної вимоги стягнення грошового зобов`язання за договором банківського вкладу. Щодо моменту повернення банківського вкладу, то днем зарахування коштів на рахунок позивача є 27.02.2020 року. Тому саме ця дата вважається днем виконання основного зобов`язання - повернення вкладу. Щодо застосування відсоткової ставки, визначеної договором, то доводи представника відповідача не спростовують невиконання зобов`язання і не припиняють зобов`язальних правовідносин, враховуючи те, що договір було розірвано, а невиконання його умов допущено саме відповідачем, то нарахування відсотків у розмірі, що сплачується банком за вкладом, суперечитиме умовам укладеного між сторонами договору, оскільки банк надав виписку про стан рахунку за вкладом станом на 25.05.2014 року, але з довідки вбачається, що останнє нарахування процентів відбулось 21.08.2013 року, тому було зроблено детальний розрахунок процентів за вкладом за період з 22.08.2013 року по 26.02.2020 року. Щодо переведення боргу та залучення ТОВ «ФК «Фінілон» представник позивача зазначила, що договір про переведення боргу на іншу юридичну особу ТОВ «ФК «Фінілон», є безпідставними, оскільки даний договір було підписано без згоди позивача (кредитора), а також відсутня письмова згода позивача на його укладення, указаний договір є нікчемний і не породжує юридичних наслідків. Ухвалою суду від 18.03.2021 заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог від 11.02.2021 у цивільній справі №756/420/17 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, задоволено частково; прийнято до розгляду заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог від 11.02.2021 у цивільній справі №756/420/17 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, у частині стягнення донарахованих процентів за новий період фактичного користування коштами; у решті вимог відмовлено. Ухвалою суду від 18.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.04.2021 року підготовче провадження по цивільній справі за позовом (з урахування заяви про збільшення позовних вимог від 11.02.2021, у частині стягнення донарахованих процентів за новий період фактичного користування коштами) [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів було закрито та призначено справу до розгляду по суті. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в уточненій позовній заяві. Представник Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» Тузова В.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні, в тому числі з урахуванням уточнень. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами та забезпечені судом докази, враховуючи відзив відповідача на позовну заяву та відповідь на відзив представника позивача, а також розрахунки розміру заборгованості, які надала кожна зі сторін, у судовому засіданні було встановлено наступні обставини. 21.08.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АБ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір № SAMDN47000700060956 (вклад «Копілка»). Відповідно до п.1 зазначеного договору, клієнт передає, а банк приймає грошові кошти на строк 12 місяців по 21.08.2008 включно у розмірі 2374,00 доларів США з виплатою 9% річних. Банк видав клієнту електронну ощадну книжку №1201000023028058, яка дозволяє отримати в банкоматах Приватбанка інформацію про суму вкладу та відсотки до виплати, а також для внесення суми вкладу відкритий особистий рахунок № [NUMBER] (а.с. 9-10). Крім того, 23.06.2009 між ПАТ «КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АБ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № SAMDN47000706220395 (вклад «Копілка»). Згідно із п.1 вказаного договору, клієнт передає, а банк приймає грошові кошти у розмірі 8231,00 доларів США на строк 12 місяців по 23.06.2010 включно з виплатою 12,5% річних. Банк видав клієнту електронну ощадну книжку №1201000064460848, яка дозволяє отримати в банкоматах Приватбанка інформацію про суму вкладу та відсотків до виплати, а також для внесення суми вкладу відкритий особистий рахунок № [NUMBER] (а.с. 12-13). Згідно із п. 2 договорів нарахування процентів на суму вкладу починається з першого робочого банківського дня, наступного за днем надходження грошей у банк, і нараховується на суму коштів на кожному базовому рахунку за кожний календарний день розміщення грошових коштів у банку, виходячи з фактичної кількості днів у році. День повернення вкладу у період нарахування відсотків не входить. За умовами п.п. 5, 6 договорів у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у п. 1 даного договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому нарахування нового строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Сторони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності до чинного законодавства, попередивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору. Також, слід зазначити, що ще у 26.05.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АБ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір про відкриття та обслуговування поточного рахунка фізичної особи, відповідно до якого було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] у валюті USD. Як вбачається з матеріалів справи, сума вкладу за вказаними договорами неодноразово збільшувалася, а дія договорів продовжувалася, що підтверджується відповідними виписками банку. Згідно довідок ПАТ КБ «Приватбанк» №35593687 від 25.05.2014 р., виданих позивачу, станом на 25.05.2014 р. на депозитному рахунку за договором № SAMDN47000700060956 від 21.08.2007 р. знаходяться грошові кошти у розмірі 41 742,51 долари США, а на депозитному рахунку за договором № SAMDN47000706220395 від 23.06.2009 р. - 35 629,03 доларів США. Факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу на виконання умов договору № SAMDN47000700060956 та № SAMDN47000706220395 суд вважає встановленим з урахуванням змісту досліджених у судовому засіданні оригіналів вищевказаних документів. За таких обставин суд поза розумним сумнівом приходить до висновку, що позивачем підтверджено факт укладення договору № SAMDN47000700060956(вклад «Копілка») та № SAMDN47000706220395(вклад «Копілка») з особовими рахунками, ощадними книжками, та факт внесення нею під час дії вказаних договорів грошових коштів. При цьому, банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов`язань перед позивачем за спірними договорами банківських вкладів, не спростував відомостей про відкриття за такими договорами особових рахунків, що було саме його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, оскільки обов`язок доказування покладено на ту особу, яка заявляє вимоги чи заперечує проти певних обставин. У відповідності до положень ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За приписами ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно зі ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу у простій письмовій формі. Договори укладені між [PERSON] з однієї сторони та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Голови правління з іншої, відтак договірні правовідносини виникли безпосередньо між позивачем та юридичною особою банку. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталася до відповідача із заявами про розблокування рахунків, розірвання договорів банківського вкладу та вимогою повернути грошові кошти. Такі заяви отримані банком та на них надані відповіді, у яких останній посилався на неможливість здійснення банківської діяльності на території АР Крим та призупинення обслуговування клієнтів та роботи відділень. За положеннями ч.1 ст. 207, п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою. Статтями 526, 629 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Статтею 1059 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно з пунктом 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 р. №492, зареєстрованої в МЮУ 17.12.2003 № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції). За змістом наведених норм письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено в тому числі і договором банківського рахунку. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Відповідно до ч.3 ст. 95 ЦК України, філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Згідно з ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. З урахуванням наведеного, зобов`язання за договорами вкладу має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами. Посилання відповідача як на підставу невиконання вимог позивача щодо повернення переданих ним Банку коштів за договором банківського вкладу на те, що на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», позбавлені правових підстав, а відтак, не звільняє відповідача від взятих на себе обов`язків за договором банківського вкладу. Відповідно до ч.2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Разом з тим згідно з ч.3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад (депозит), застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. (ч.5 ст.1061 ЦК України). Відповідно до ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. За правилами ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка також підлягає розірванню за заявою клієнта у будь-який час. Як встановлено судом, за умовами укладених між сторонами договорів банківського вкладу, які продовжувалися відповідно до умов, на яких вони укладені, у клієнта та банку є право дострокового розірвання договорів, про що потрібно повідомити за два банківські дні до дати розірвання. Згідно з даними листа ПАТ КБ "ПриватБанк" позивач від 12.09.2016 звернувся до відповідача зі зверненням, про розблокування рахунків та повернення коштів, тобто про розірвання договору вкладу (а.с.20, 25 том 1), проте отримав повідомлення від Банку про те, що на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя АТ КБ «ПриватБанк» не має правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв`язку з чим банк фактично не має доступу до свого майна та договорів на окупованій території, припинив свою діяльність в Криму. З причин відмови банком від виконання взятих на себе зобов`язань, договори укладені між сторонами розірвані не були, гроші за договорами банківських вкладів позивачу не були повернуті. За умовами договору №SAMDN47000700060956 та № SAMDN47000706220395 він вважається розірваним через два дні з дати отримання відповідної заяви, тобто з 15.09.2016, вказані договори є таким, що вже розірвані. Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином, договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч.2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Умовами договорів визначено, що строк вкладу автоматично подовжується ще на один строк, якщо вкладник не заявив про намір забрати кошти після закінчення попереднього строку вкладу. При цьому відсотки під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу по відсотковій ставці для вкладів даного найменування та строку, що діє в банку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладання додаткових угод до договору. Договори банківських вкладів не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії. Термін дії договорів, які фактично були розірвані за вимогою вкладника, закінчилися до пред`явлення позову. За розрахунком позивача заборгованість за договором № SAMDN47000700060956 від 21.08.2007 становить 66555, 50 доларів США, з яких: сума вкладу 42317, 75 доларів США, проценти за користування вкладом 9% за період з 21.08.2013 по 26.02.2020 року -24237, 75 доларів США; заборгованість за договором № SAMDN47000706220395 від 23.06.2009 складає 61 287, 35 доларів США, з яких: сума вкладу - 35 629,03 доларів США та проценти за користування вкладом 12,5% за період з 25.05.2014 по 26.02.2020 року - 25658, 32 доларів США. Разом з тим, суд не повністю погоджується з таким розрахунком позивача з огляду на наступне. За змістом ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. За таких обставин, враховуючи що 12.09.2016 позивач звернулася до відповідача з повідомленням про розірвання договорів, то такі вважаються розірваними з 15.09.2016. Отже, проценти за користування вкладом у розмірі 9% річних та 12,5% річних нараховуються до дати розірвання договорів, а з 15.09.2016 у відповідності до Наказу Голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» № 07 від 05.01.2014 діє ставка у розмірі 1% річних. При цьому, як вбачається з виписок банку від 10.07.2014, останнє нарахування процентів за договором вкладу від 21.08.2007 здійснено відповідачем 21.08.2013, за договором вкладу від 23.06.2009 - 23.06.2013, а отже проценти за користування вкладом слід нараховувати, починаючи з 22.08.2013 та 24.06.2013 відповідно. Однак, враховуючи, що за договором вкладу від 23.03.2009 позивач просила стягнути проценти, починаючи з 25.05.2014, суд, в свою чергу, розглядає справи в межах заявлених вимог, тому в такому випадку нарахування процентів слід здійснити з 25.05.2014. Посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду від 02.09.2019 у справі №61-11679св19 у частині стягнення на користь позивача відсотків саме за ставкою, що передбачена умовами договорів, «оскільки закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин. Враховуючи те, що договір банківського вкладу не було розірвано, а невиконання його умов допущено саме відповідачем, нарахування відсотків у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу суперечитиме умовам укладеного між сторонами договору та нормам ЦК України», суд не бере до уваги, оскільки у тій справі встановлені інші обставини, а саме депозитний договір не було розірвано, відтак нарахування здійснювалися за ставкою, що передбачена умовами договорів. При цьому, нарахування, слід здійснити по 13.02.2020, тобто по дату списання грошових коштів по спірних правовідносинам з кореспондентського рахунку АТ КБ «Приватбанк» , відкритого у Національному Банку України (виписка по рахунку, а.с.157 том 2). Слід зазначити, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом. Відповідно до частин 1, 2 ст. Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Відповідно до інструкції «Про затвердження з організації примусового виконання рішень» «512/5 від 02.04.2012 (розділ VII) розподіл стягнутих з боржника грошових сум здійснюється в порядку, визначеному статтею 45 Закону. У разі наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів державний виконавець невідкладно після ознайомлення з інформацією про надходження коштів готує одне розпорядження (додатки 6, 7) (у тому числі за зведеним виконавчим провадженням), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу державної виконавчої служби із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу державної виконавчої служби. Розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається відповідальній особі, копія залишається у виконавчому провадженні. Підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється відповідальною особою органу державної виконавчої служби невідкладно після отримання розпорядження державного виконавця. Таким чином, розпоряджатися списаними грошовими коштами мала виключно державна виконавча служба, а не банк. Повноваження органів державної виконавчої служби щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо вчинення дій по виконанню судових рішень ( здійснення перерахунку грошових коштів на користь тієї чи іншої сторони виконавчого провадження, тощо), за своєю правовою природою є дискреційними, а тому не доведено, що саме через неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків зазначені кошти надійшли на рахунок позивача лише 27.02.2020. За таких обставин за підрахунком суду розмір процентів за користування вкладом за договором № SAMDN47000700060956 від 21.08.2007 становить 14313,49 доларів США, з яких: 575,24 доларів США за період з 22.08.2013 р. по 16.10.2013 р., 3 224,26 доларів США за період з 17.10.2013р. по 21.08.2014р., 4 098,78 доларів США за період з 22.08.2014 р. по 21.08.2015 р., 4 472,09 долари за період з 22.08.2015 р. по 21.08.2016 р., 332,66 долари США за період з 22.08.2016 р. по 14.09.2016 р., 791,63 доларів США за період з 15.09.2016 р. по 27.02.2018 р., 818,83 доларів США за період з 28.02.2018р. по 13.02.2020 р., а за договором № SAMDN47000706220395 від 23.06.2009 р. складає 12606, 26 доларів США, з яких: 366,05 доларів США за період з 25.05.2014 р. по 23.06.2014 р., 4 499,39 доларів США за період з 24.06.2014 р. по 23.06.2015 р., 5 069,05 доларів США за період з 24.06.2015 р. по 23.06.2016 р., 1 291,59 доларів США за період з 24.06.2016 р. по 14.09.2016 р., 681,27 доларів США за період з 15.09.2016 р. по 27.02.2018 р., 698, 91 доларів США за період з 28.02.2018 по 13.02.2020 р., які разом із сумами вкладів підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Офіційний курс гривні до іноземної валюти долар США, встановлений Національним банком України на 16.08.2021, становить 2669,31 грн. за 100 доларів США. Щодо доводів представника відповідача проте, що ПАТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем, суд вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. За вимогами ч.2 ст.1059 ЦК України, у разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Відповідно до положень ст. 633 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. За змістом ч.ч.1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до положень ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно вимог ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи вищезазначене, «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників Банку, є нікчемним в силу положень ч. 1 ст , ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України, адже будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. Крім того «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року» також є нікчемним відповідно до положень ст. 228 ЦК України, адже він порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та на незаконне заволодіння вкладами громадян України. Депозитний договір є одностороннім правочином - з моменту внесення позивачами вищезазначених грошових коштів в касу банку саме банк набуває на них право власності, а у позивачів виникає право вимагати від банку повернення грошових коштів у розмірі її вкладу та сплати відповідних процентів протягом всього часу дії договору з врахуванням його положень про автоматичну пролонгацію. Відповідно до ст. 323 ЦК України, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Велика палата Верховного Суду від 03.07.2019 року по цивільній справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) в якій АТ КБ «ПриватБанк» шляхом незаконного застосування «мовчазної» згоди його клієнтів незаконно змінював умови кредитних договорів, у цій справі Банк посилався на інформацію, розміщену банком на його власному офіційному сайті, дату розміщення якої перевірити неможливо, з цього приводу Велика палата зазначила наступне: «Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.» Тому суд не може прийняти до уваги положення п.1.1.7.58 «Умов та правил надання банківських послуг» якими ПАТ КБ «ПриватБанк», що зобов`язує громадян України під час окупації АР Крим звертатися до держави-агресора Російської Федерації у м. Москву за довідками, які необхідно надати ПАТ КБ «ПриватБанк» до 31.12.2014 року, а саме: «..та надати в Банк від Агентства по страхуванню вкладів, розташованому за адресою: 109240, РФ, Москва, Верхній Таганський глухий кут, д.4, далі Агентство, довідку про відсутність виплат грошових коштів Клієнту - фізичної особи. При цьому, Клієнт зобов`язаний вчинити дії, передбачені в цьому пункті, в термін до 31.12.2014 року». Верховний Суд 20.01.2021 року по аналогічній цивільній справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20) та 15.03.2021 року по аналогічній цивільній справі № 757/58605/19 (провадження № 61-2755ск21) вже надав оцінку помилковим доводам АТ КБ «ПриватБанк» щодо належності відповідача та зазначив, що належним відповідачем є саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ ФК «Фінілон», мотивуючи свою позицію наступним: «Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року товариство уклало договір з ТОВ ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за спірними договорами банківських вкладів, є безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника - [PERSON], що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від [PERSON] жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.». За таких обставин, суд приходить до висновку, що саме ПАТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ ФК «Фінілон», є належним відповідачем по даній справі - причому незалежно від того дійсним чи недійсними (нікчемним) є договір «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників Банку на передачі їх вкладів банком іншій особі (ТОВ ФК «Фінілон»). Європейський суд з прав людини у справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини нагадав, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, § 56, рішення від 20 жовтня 2011 року). Суд також звертає увагу на те, що з наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» копій документів вбачається, що ще 17.11.2014 у м. Дніпропетровську на не окупованій території на якій відповідач не втрачав жодних документів, ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» (мовою оригіналу) «Договор о переводе долга г. Днепропетровск 17 ноября 2014 г.» у п. 7 якого зазначено (мовою оригіналу) «Приложение №1 - Перечень депозитных договоров и договоров банковского обслуживания». Тобто фактично ще з 17.11.2014 відповідач володіє усією інформацією, яка весь час зберігалася у м. Дніпропетровськ, а не на окупованій території АР Крим. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги (з урахуванням заяви про збільшення) є обґрунтованими, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, а тому позовна заява підлягає частковому задоволенню з вищезазначених підстав. Враховуючи, що при зверненні до суду за захистом своїх прав позивач була звільнена від оплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума у розмірі 8000,00 грн.

Outcome: partial