Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. У позовній заяві позивач посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 27.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 27.06.2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 319. Від шлюбу мають спільних дітей сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] Спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не має. Відповідач матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей в добровільному порядку не надає, участі у вихованні дітей не приймає. Відповідач є працездатним, здоровий, стягнень по виконавчим листам з нього не проводяться. Просила суд стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Позивачка у судове засідання зявилася, суду пояснила, що відповідач дає кошти, однак не регулярно, стосовно чого виникають конфлікти, проживають разом, мають спільний бюджет, нотаріальний договір щодо утримання дітей не укладали. Відповідач у судове засідання не зявився. Представник відповідача у судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що відповідач надає кошти, утримує дітей, живуть разом, мають спільний бюджет. Заслухавши думку сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 27.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 27.06.2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 319, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія 1-КИ № 143428 від 27.06.2009 року. Від шлюбу сторони мають спільних дітей - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-КИ № 255015 від 18.11.2009 року та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-КИ № 149289 від 20.11.2007 року. Шлюб між сторонами не розірвано, проживають разом, діти проживають разом з ними, мають спільний бюджет.Відповідач бере участь в утриманні неповнолітніх дітей в добровільному порядку та бере участь у їх вихованні, що підтверджується поясненнями сторін. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Згідно зі ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обовязки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Відповідно до ст. 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді. Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Беручи до уваги вище викладене, а також враховуючи не визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки сторони проживають разом, мають спільний бюджет, відповідач бере участь в утриманні дітей, тобто виконує покладенні на нього обов'язки батька. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: - позивачі у справах про стягнення аліментів. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе компенсувати судовий збір за рахунок держави.

Outcome: dismissed