Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'ю [PERSON] з [PERSON] не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини - [INFO] р.; визнання заповіту складеного 22.04.2004 р. від імені [PERSON], [INFO], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кістановим С.М., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №754 недійсним; зміни черговості одержання права на спадкування та визнання за [PERSON] права на спадкове майно, як спадкоємця першої черги за законом, яке залишилось після смерті [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] р. померла [PERSON], яка є мачухою позивача та з якою позивач проживав з 2002 року. 13.10.2016 р. [PERSON] звернувся до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак спадкова справа вже була відкрита. 21.10.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. повідомлено [PERSON] про те, що його заява долучена до спадкової справи за №127/2016 від 28.07.2016 р., однак додатково повідомлено, що [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON], який прийняв спадщину за заповітом. Позивач вважає, що заповіт [PERSON], який був складений на користь [PERSON] повинен бути скасований. Також вважає за необхідне встановити факт проживання однією сім'єю протягом більше як п'ять років станом на день смерті [PERSON] та змінити черговість отримання права на спадкування Позивач посилається на те, що з 2001 року [PERSON] в Україні не проживає та не надавав жодної допомоги своїй матері [PERSON] 26.01.2001 р. [PERSON] та [PERSON] написали нотаріально завірену заяву про те, що вони не заперечують проти виїзду [PERSON] на постійне місце проживання за кордон, а саме Ізраїль. Під час подружнього життя [PERSON] та [PERSON] остання постійно хворіла та потребувала стороннього догляду і фактично перебувала у безпорадному стані. Після смерті [PERSON], догляд та турботу за [PERSON] почав здійснювати пасинок [PERSON], залишився проживати з [PERSON] однією сім'єю та фактично взяв опіку над [PERSON], яку вважав своєю матір'ю. Відповідно до медичної карточки [PERSON] з 1980 року постійно перебувала на обліку у лікаря невролога, страждала на головну біль та інші захворюваннями, неодноразово проходила обстеження та лікування у неврологічних відділеннях Київської міської клінічної лікарні №9, Київської міської клінічної лікарні №12, Київської міської клінічної лікарні №14 та в Міському спеціалізованому психоневрологічному об'єднанні. [PERSON] допомагав [PERSON] та [PERSON] у побуті, підтримував їх морально та матеріально, забезпечував ліками та харчами, допомагав проходити медичні обстеження. Коли [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні, він неодноразово відвідував її, забезпечував необхідними речами, здійснював догляд за квартирою, сплачував комунальні послуги та вирішував інші необхідні питання. Після смерті [PERSON] він разом з подругою матері [PERSON] займався її похованням. На поховання [PERSON] [PERSON] не приїжджав, крім того, він не допомагав матері ні матеріально, ні морально, не цікався її здоров'ям та не намагався підтримувати її як син. Позивач вважає необхідно змінити черговість одержання права на спадкування та визнати за ним право на спадкове майно, як спадкоємця першої перги за і законом, яке залишилось після смерті [PERSON], оскільки саме він понад п'ять років на момент відкриття спадщини проживав з [PERSON], піклувався про неї, а остання в силу похилого віку та тяжких неврологічних розладів потребувала стороннього догляду через свою хворобу, матеріально її забезпечував та надавав їй іншу матеріальну і моральну допомогу. Крім того, зазначає, що враховуючи стан здоров'я в якому перебувала [PERSON] під час складання заповіту від 22.04.2004 р. спірний правочин слід визнати недійним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.12.2016 р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 17 січня 2017 року (т.1, а.с. 51). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2016 р. повернуто заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову без розгляду (т.1, а.с. 65, 66). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.01.2017 р. заяву позивача [PERSON] задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 75, 76). Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2017 р. задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів (т.1, а.с.98-99, 100-101, 103-104, 105-106). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.02.2017 р. задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів (т. 1, а.с. 234-235, 236-237). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2017 р. задоволено клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів (т.2, а.с.15-16, 17-18). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.07.2017 р. задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів (т.1, 66-67, 68-69). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2017 р. призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (т.2, а.с. 125-127, 128-130). До Дніпровського районного суду м. Києва від Київського міського центру судово-психіатричної експертизи повернулася вищевказана справа з висновком експертів № СПЕ № 327 від 14.05.2018 року (т. 2, а.с. 164-172). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2019 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про призначення повторної судово-психіатричної експертизи. В судовому засіданні позивач та представники позивача [PERSON], [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що [PERSON] була йому з дитинства другою матір'ю. Після смерті у 2002 році його батька він опікувався над [PERSON], багато їй допомагав, купував та приносив продукти, прибирав. [PERSON] хворіла, була під наглядом лікарів, приймала багато ліків; була активна жінка, проте у неї були перепади настрою. З 1991 року він одружений, зареєстрований зі своєю дружиною та дитиною на [ADDRESS], проте здебільшого жив на [ADDRESS]. Працівники єврейської організації Хесед до [PERSON] приходили коли він був на роботі. Останній місяць життя [PERSON] на вулицю не виходила, по квартирі пересувалась із паличкою, обслуговувала себе з великим зусиллям. Пару років [PERSON] казала, що заповіт не писала, потім повідомила, що заповіт склала на [PERSON], була у [PERSON] непослідовність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволені позову у зв'язку з безпідставністю. Пояснив, що відповідач в травні 2001 року виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, в Україну не приїжджав. На поховання матері [PERSON] прислав 500 дол. США. Після смерті батька відповідач з матір'ю спілкувався, висилав їй перекази по 50-100 дол. США. У 2006 році відповідач отримав травму та став інвалідом, був лежачий, не міг ходити, через це не зміг приїхати на поховання матері. Почав відповідач потроху ходити у 2014 році, до цього постійно проходив лікування та реабілітацію. Мати відповідача проживала одна, позивач її лише відвідував, а жив з дружиною на [ADDRESS]. [PERSON] була комунікабельна, спілкувалась з сусідами, друзями, все розуміла та усвідомлювала до дня її смерті, обговорювала всі події, телепередачі, на медичному обліку ніде не стояла, до лікарів зверталась через вікові зміни, а не через психічний стан, наркотичних та сильнодіючих препаратів не вживала. Постійно щотижня [PERSON] спілкувалась з дружиною відповідача, вона була при здоровому глузді. Про заповіт [PERSON] повідомила дружині [PERSON]. Від відповідача [PERSON] постійно отримувала поштові перекази, які посилала його дружина, отримувала пенсію, соціальну допомогу, кошти витрачала самостійно на ремонт, комунальні платежі, в побуті допомагали працівники єврейського центру Хесед. В безпорадному стані [PERSON] не була, до останнього дня життя сама себе обслуговувала, сторонньої допомоги не потребувала. Про смерть матері відповідач дізнався від сусідів коли та не відповідала на дзвінки. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кістанов С.М. в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та надав письмові пояснення, в яких зазначив, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] неодноразово звертався до нього за посвідченням рідних документів. 22.04.2014 року [PERSON] звернулась з проханням посвідчити заповіт від її імені на ім'я її сина [PERSON] та скасувати раніше складений від її імені заповіт, посвідчений Десятою нотаріальною конторою м. Києва 01.08.2002 р. При наявності всіх необхідних документів для посвідчення заповіту, після роз'яснення вимог чинного законодавства, переконавшись, що заповідач перебуває при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміє значення своїх дій, нотаріусом був посвідчений заповіт від імені [PERSON] на ім'я [PERSON]. Під час оформлення та підписання заповіту [PERSON] знаходилась в фізіологічно нормальному стані, розуміла поставлені питання та адекватно на них відповідала, особисто прочитала в голос та власноручно підписала заповіт (т.1, а.с. 88, 88 зв.). Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. в судове засідання не з'явилась, свого представника не направила, подала до суду лист в якому просила розглянути справу за її відсутності, у вирішенні питання покладається на розсуд суду згідно чинного законодавства, направила копію спадкової справи №127/2016 щодо майна померлої [INFO] р. [PERSON]. Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, на адресу суду направив письмові пояснення, в яких зазначив, що зважаючи на те, що дії посадових осіб Головного територіального управління юстиції у м. Києві та його підпорядкованих органів позивачем не оскаржуються, розгляд даної справи залишив на розсуду суду, просив розглянути справу за відсутності представника за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства (т.2, а.с. 135-136). Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача [PERSON] та [PERSON], представника відповідача [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19 серпня 1977 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (т.1, а.с. 9). Позивач [PERSON] є сином [PERSON] (т. 1, а.с. 13). Як зазначено в свідоцтві про народження відповідача [PERSON], його батьками є [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с. 146). [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом (т.1, а.с. 11). [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом (т.1, а.с. 8). З копії спадкової справи № 127/2016 щодо майна померлої [PERSON] (т.1, а.с.138-169) встановлено, що 28.07.2016 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] (т.1, а.с. 140) та 05.10.2016 року - [PERSON] (т. 1, а.с.163). Звертаючись до суду з позовною вимогою про встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини позивач посилається на те, що встановлення такого факту необхідно для отримання спадщини, оскільки визнання факту проживання однією сім'єю не менше п'яти років до дня відкриття спадщини призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України. На підтвердження даної вимоги вказує, що він проживав з [PERSON], доглядав та піклувався за нею як за матір'ю, постійно допомагав у побуті, підтримував морально та матеріально, здійснював догляд за квартирою, сплачував комунальні послуги. Згідно з довідкою № 2231 від 02.11.2016 р. вбачається, що [PERSON] була зареєстрована одна місцем проживання з 12.06.1997 року по 05.09.2016 року в [ADDRESS] (т.1, а.с. 167 зворот), що також підтверджується довідкою Комунального концерну «Центру комунального сервісу» від 02.11.2016р. (т.1 а.с. 168). Згідно з довідкою № 705 виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 14.08.2017 р. № 705, [PERSON] зареєстрований з 24.02.2004 року за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною та дочкою (т. 2, а.с. 84). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчила, що з 1969 р. знає сім'ю [PERSON], разом з нею навчалась, стали подругами, часто зустрічались. У 2001 р. [PERSON] поїхав в Ізраїль, звідти дзвонив своїй матері, за весь час вислав лише 300 дол. США. Після дзвінків сина [PERSON] нервувала, приймала заспокійливі. [PERSON] хотів, щоб мати виїхала в Ізраїль, а квартиру на [ADDRESS] продати. З 1983 року у [PERSON] була інвалідність, потім хвороба Паркінсона, з того часу почалися психічні розлади, неадекватні фантазії; у лютому 2016 р. лежала в лікарні. Після смерті батька позивача у 2002 року, позивач купував [PERSON] ліки, продукти, матеріально допомагав, оплачував комунальні платежі. Позивач жив на два будинки: і у [PERSON], і в своїй сім'ї. Відповідач матір не доглядав та не допомагав. [PERSON] зверталась до лікарів, до невропатолога, вигадувала речі, часом чогось боялась, була манія переслідування. [PERSON] казала, що приходили з Хеседу і просили переписати квартиру. Останні вісім років позивач весь час допомагав [PERSON], опікувався за нею, постійно був поруч з нею. З Хеседу [PERSON] прали білизну, приносили продукти, варили обіди. У [PERSON] був гострий розум, вона читала газети, дивилась телевізор, спілкувалась. Працівники Хеседа доглядали за [PERSON], бо не знали, що у неї є сини, думали, що вона одинока. Перший заповіт [PERSON] склала на невістку (жінку померлого брата). Коли відповідач дізнався про заповіт, то почав тероризувати матір, тоді остання склала заповіт на [PERSON]. Свідок [PERSON] засвідчила, що живе в [ADDRESS]. Після смерті чоловіка [PERSON] доволі часто бачила, що до [PERSON] приходив позивач з пакетами, який гуляв з собакою. Відповідача вона бачила лише один раз. [PERSON] боялась [PERSON], коли той телефонував, то нервувала. Коли [PERSON] хворіла, то собаку вигулювала вона. За три місяці до смерті [PERSON] не могла вже водити свою собаку. Останній час [PERSON] була дивна, фантазувала, казала їй під поріг хтось насипає отруту, боялась, щоб її собаку на вулицю не вигнали. В квартиру [PERSON] вона не заходила. До останнього року [PERSON] гуляла з собакою, любила ходити на вулицю, по магазинам, отримувала пенсію, старалась робити все сама. З квартири [PERSON] не виходила лише за один місяць до її смерті. Позивача вона бачила майже щодня, але чи він жив у [PERSON] їй не відомо. Один-два рази на тиждень до [PERSON] приходила якась жінка, пізніше вона дізналась, що то працівник Хеседу. Свідок [PERSON] засвідчила, що вона сусідка, живе в першому під'їзді будинку [ADDRESS]. До квартири [PERSON] вона не заходила, спілкувались вони по телефону. Позивача бачила коли той вигулював собаку десь раз на місяць. Інколи в день із собакою гуляла [PERSON]. Остання любила спілкуватись, могла фантазувати, знала про справи ЖЕКу. Неадекватність [PERSON] вона побачила коли та говорила, що у неї вкрали гроші коли у квартирі був слюсар; перед смертю казала, що була [PERSON], яка у неї вкрала 500 грн. коли вона лежала у лікарні; говорила, що з Хесед принесли підписати документи на квартиру, але вона не підписала; ще весь час боялась, що її травлять, говорила, що хтось приніс продукти і їй погано. Про позивача [PERSON] нічого не розповідала, говорила, що їй дзвонив син з Ізраїля, тоді була налякана. Останні два місяці перед смертю вона [PERSON] не бачила, до цього [PERSON] вигулювала собаку. Свідок [PERSON] засвідчила, що [PERSON] знає з 1998 року, яка є матір'ю її товариша [PERSON]. До [PERSON] вона приходила в гості у 2003-2004 роках, постійно спілкувались по телефону. Стан здоров'я у [PERSON] був нормальний, ніяких відхилень не було. Після смерті чоловіка [PERSON] жила сама, вона раз на два місяці приходила до [PERSON] в гості, приносила продукти, інших членів сім'ї не бачила, лише знає зі слів [PERSON], що до неї приходили соціальні співробітники, приносили їсти, чоловічого одягу і речей в квартирі не було. У [PERSON] в Ізраїлі вона була у 2014 році. Відповідач висилав гроші матері, спілкувався з останньою по телефону, переживав за матір. [PERSON] в Ізраїль їхати не хотіла, бо була вже у віці. Свідок [PERSON] засвідчив, що знає [PERSON] з 2001 року, з ним разом в Ізраїлі працював та проживав. Коли він виїздив з Ізраїлю [PERSON] передавав йому гроші і подарунки, щоб завіз його матері. Передачу від відповідача він завіз [PERSON] у 2002 році, з того часу підтримував зв'язки з [PERSON], заїжджав до неї у гості, привозив продукти, телефонував. [PERSON] говорила, що на [PERSON] склала заповіт, до неї двічі на тиждень приходять працівники соцслужби, носять їсти, перуть, допомагають; пояснювала, що замінила вікна, хоче зробити ремонт. Під час спілкування у 2004-2005 роках [PERSON] почувала себе добре, спілкувалась вільно, сама відкривала двері, неадекватних дій у її поведінці не спостерігалось, сама себе обслуговувала. [PERSON] говорила, що сантехнік вкрав у неї гроші, які лежали у тумбочці, тому вона телефонувала дільничному. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, при з'ясуванні наявності чи відсутності підстав вважати, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, підлягають встановленню в сукупності такі факти, як спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов'язків. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано копії чеків по оплаті комунальних послуг, проте з їх змісту жодним чином не вбачається ким саме здійснювались зазначені платежі. Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] отримувала грошові перекази від [PERSON], постійно підтримувала зв'язок з ним та його дружиною, що спростовують посилання позивача, що відповідач матір'ю не цікавився. Серед іншого, [PERSON] отримувала допомогу від Міжнародного благодійного фонду «Єврейський Хесед «Бней Азріель», яка включала в себе догляд вдома, купівлю та доставку продуктів харчування, медикаментів, одягу, здійснення генерального прибирання, прання білизни і одягу та інше (т.2, а.с. 7-8). З огляду на покази свідків та дослідженні письмові докази під час судового розгляду, суд приходить до висновку, про їх суперечність та недостатність на підтвердження та доведення обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю не менше п'ять років. Статтею 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як зазначається в п. 5.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Слід зазначити, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261 - 1265 ЦК України. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров'я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо. Отже, безпорадність особи пов'язана саме зі станом її здоров'я. Суд критично відноситься до тверджень позивача щодо перебування [PERSON] в безпорадному стані та матеріального забезпечення позивачем спадкодавця, оскільки належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження даних обставин суду не надано. Враховуючи, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт його проживання однією сім'єю із померлою, тому вимоги щодо зміни черговості одержання права на спадкування та визнання за [PERSON] права на спадкове майно, як спадкоємця першої черги за законом, що залишилось після смерті [PERSON] задоволенню також не підлягають, оскільки вони є похідними від виникнення у позивача права на спадкування після померлої, як спадкоємця четвертої черги за ст. 1264 ЦК України. Крім того, у даному випадку відповідач є спадкоємцем за заповітом, а не спадкоємцем першої черги за законом. Щодо вимоги позивача про визнання заповіту складеного 22.04.2004 р. від імені [PERSON], [INFO], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кістановим С.М., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №754 недійсним, суд зазначає наступне. Відповідно до загальних положень про спадкування, викладених у статтях 1220, 1222, 1270 ЦК України, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, початком перебігу якого є час її відкриття. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України - заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до статей 1235, 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або його частини. Як встановлено в судовому засіданні, за життя 22.04.2014 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кістановим С.М., зареєстрований в реєстрі за № 754 (т. 1, а.с. 158). Як убачається із заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає своєму сину [PERSON]. Раніше складений від її імені заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої нотаріальної контори м. Києва [PERSON] від 01.08.2002 року за реєстровим №1н-3534, цим заповітом скасувала. Позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог на ст. ст. 203, 215, 1257 ЦК України. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин. Повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленої законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ст. 1257 ЦК). Тому у визнанні такого заповіту недійсним у судовому порядку необхідності немає (ч. 2 ст. 215 ЦК). Позивач вважає, що спірний заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки [PERSON] не завжди контролювала себе та не усвідомлювала наслідків своїх дій, перебувала в постійному стресі через головну біль, а після смерті чоловіка взагалі стала такою, що потребувала стороннього догляду, оскільки в силу похилого віку та захворювань перебувала в безпорадному стані. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 327 від 14.05.2018 р. вбачається, що [PERSON] у період укладання заповіту - 22.04.2004 р. виявляла ознаки психічного розладу - органічного ураження головного мозку нейроінфекційного ґенезу з церебрастенічним синдромом (згідно з МКХ-10, шифр F06.6). Визначити на частину питання №1 - «Чи страждала [PERSON], [INFO], на момент вчинення спірного заповіту від 22.04.2004р. неврологічними захворюваннями» не є можливим, тому що визначення неврологічного стану знаходиться поза межами компетенції лікарів судово-психіатричних експертів. За своїм психічним станом у період укладання і підписання заповіту - 22.04.2004р. на ім'я [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №754, [PERSON], [INFO], усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т.2, а.с.164-172). В судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що узагальнені дані динаміки стану за медичними документами та показами свідків про наявні психічні розлади, ступінь яких є незначний, не позбавляли заданості [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та не обмежували її дієздатності під час підписання заповіту. Експерт підтвердив складений експертами висновок, повідомив, що безстрокова інвалідність МСЕК [PERSON] встановлена не психіатрична, а неврологічна, при цьому документів для проведення експертного дослідження та складання висновку вистачало. Оцінюючи всі зібрані у справі докази, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, змісту позовних вимог, а також предмету доказування, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання заповіту недійсним також задоволенню не підлягають, оскільки на момент посвідчення спірного заповіту заповідач [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що унеможливлює визнання цього заповіту недійсним з тих підстав, що заявлені у справі. Отже, за викладених вище обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. Згідно положень п. 9 ст.158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed