Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що її батькові [PERSON], як голові колгоспного двору належить спірний житловий будинок та господарські будівлі. У відповідності до законодавства, яке діяло до 15 квітня 1991 року, зокрема ст. 123 Цивільного кодексу редакції 1961 року, майно колгоспного двору відносилося до спільної сумісної власності всіх членів колгоспного двору, які там проживали, а тому розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Такими що втратили право на частку у майні колгоспного двору вважаються працездатні члени двору, які менше трьох років підряд до 15 квітня 1991 року не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства. Її батько, [PERSON] проживав по [ADDRESS] лише до 1993 року, а потім залишив матір і пішов проживати до іншої жінки в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області. Її брат [PERSON], [PERSON] не проживає у будинку з 1994 року, оскільки на період навчання виписався з будинку та був зареєстрований у гуртожитку в [ADDRESS]. У 1997 році він одружився і пішов проживати до своєї дружини у с. Туради Жидачівського району , тобто участі у витратах на утримання двору як і батько, не бере понад 20 років. Натомість, вона бере найбільшу участь в утриманні будинку, проводить його поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, проживає у ньому. Позивачка зверталася до реєстраційної служби Жидачівського районного управління юстиції із питанням переоформлення права власності на майно колгоспного двору та до нотаріуса з метою укласти договір дарування між нею та іншими учасниками колгоспного двору, однак їй було відмовлено у зв"язку з тим, що житловий будинок є власністю колгоспного двору, частки яких не визначені. Тому позивачка звернулася до суду та просить визнати за нею право власності на цілий житловий будинок. Представник позивачки [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримав повністю. Просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про слухання справи у їх відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечують. Дослідивши наявні в матеріалах справи документи та докази в їх сукупності, суд приходить до переконання що позовні вимоги слід задовольнити. Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до положень ст. ст.13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР" у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. Судом встановлено, що 06 жовтня 1986 року на ім"я [PERSON], як голові колгоспного двору, на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради видано Свідоцтво про право власності на жилий будинок [ADDRESS] Дане право власності не перереєстровувалось, оскільки до 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно витягу з погосподарських книг с. Туради № 1270 від 29.08.2016 року, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння № 750 по [ADDRESS] Жидачівського району Львівської області відносилося до суспільної групи колгоспний двір, за яким числились: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], дружина, [PERSON], [INFO], дочка, [PERSON], [INFO], син. Судом встановлено той факт, що позивачка [PERSON] постійно проживала та була членом колгоспного двору [ADDRESS] Із двору не вибувала. Разом з нею у двору постійно проживає та була зареєстрована її мати - [PERSON], яка від належної їй частки у майні колгоспного двору відмовляється в користь дочки [PERSON] та не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на цілий житловий будинок. Згідно п. 2 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності на нерухоме майно припиняється у разі відмови власника від права власності. У відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, оскільки позивачка має право на оформлення права власності на цілий житловий будинок, що належав колишньому колгоспному двору, враховуючи відмови інших членів двору в її користь, а тому позов слід задоволити та визнати за [PERSON] право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS]

Outcome: approved