Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

02.03.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно подружжя та просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , припинивши право власності на Ѕ частину квартири [PERSON] , та стягнути з останнього на її користь понесені судові витрати по справі. Позивач мотивує свої вимоги тим, що сторони з 12 жовтня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 вересня 2018 року, яке набрало законної сили 19 жовтня 2018 року, шлюб розірвано. За час спільного проживання в шлюбі сторонами було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . На даний час відповідач заперечує факт виникнення права спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно та стверджує, що квартира належить йому на праві особистої приватної власності. Позивач в судове засідання не з`явилася, проте згідно заяви просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з`явився, проте надіслав заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення судом. Дослідивши матеріали справи суд дійшов такого висновку. 12 жовтня 1995 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області, про що було зроблено відповідний актовий запис №503. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.09.2018 року по справі №742/2396/18. За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 22 серпня 1996 року державним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори зареєстровано в реєстрі за №I-2902, покупцем квартири вказано саме відповідача - [PERSON] . Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved