Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до [PERSON] , у якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 41689198 від 19.06.2018, індексний номер 41688698 від 19.06.2018, індексний номер 41687992 від 19.06.2018, прийняті державним реєстратором Печенізької районної державної адміністрації Харківської області, яке було підставою для внесення запису про право власності за [PERSON] на нежитлові приміщення [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Харківської міської ради від 19.12.2012 № 962/12 ФО? П [PERSON] надано в оренду земельну ділянку, загальною площею 0,0672 га по [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень [ADDRESS] (склад). На підставі вказаного рішення 15.11.2013 укладено договір оренди землі № 3593858. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлові приміщення [ADDRESS], загальною площею 424,5 кв. м., в [ADDRESS] зареєстровано 07.12.2009 за [PERSON] на підставі договору купівлі?продажу № 11354 від 19.11.2009. В подальшому, у 2018 році, право власності в Державному реєстрі за вищевказаною адресою було зареєстровано за [PERSON] на нежитлові приміщення [ADDRESS], загальною площею 205 кв. м.; нежитлові приміщення [ADDRESS], загальною площею 319,8 кв. м.; нежитлові приміщення [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв. м. Підстава для державної реєстрації права власності у відповідності до інформації в Реєстрі - технічний паспорт, висновок ФОП [PERSON] , договір купівлі?продажу. Отже, площа спірного об`єкта нерухомого майна збільшилася більш ніж на 150 кв. м. без передбачених законодавством документів. Тому такий об`єкт є самочинним будівництвом. В обґрунтування підстав звернення до суду позивач зазначає про порушення законних інтересів Інспекції при реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, у зв`язку з чим Інспекцією оскаржується юридичний факт - результат реєстраційних дій, за яким відповідачем набуто право власності на об`єкти самочинного будівництва, тому що вказана державна реєстрація прав унеможливлює подальшу роботу інспекції, направлену на усунення порушень вимог містобудівного законодавства. 04.03.2019 ухвалою суду у справі відкрито загальне позовне провадження. 31.01.2020 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Омельченко О. В. до суд надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що жодним нормативно?правовим актом не передбачено право органу місцевого самоврядування звертатися до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна. 26.02.2020 ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання належним чином повідомлені про час та місце судового засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача та представника відповідача до суду надійшли клопотання про розгляд справи без участі сторін. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07.12.2009 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення [ADDRESS], загальною площею 424,5 кв. м., в [ADDRESS] на підставі договору купівлі?продажу № 11354 від 19.11.2009. 04.10.2013 між Харківською міською радою та ФОП [PERSON] укладено договір оренди землі, за яким надано в користування земельну ділянку кадастровий номер 6310138800:05:054:0027 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0672 га. Відповідно до п. 3 договору оренди на земельній ділянці знаходяться нежитлові приміщення [ADDRESS]. Згідно п. 15 договору оренди земельна ділянка передається в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень [ADDRESS] (склад). За п. 17 договору оренди забороняється самовільна забудова земельної ділянки. 15.06.2018 відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 138291281 від 19.09.2018 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , а саме: [ADDRESS], загальною площею 205 кв. м. (індексний номер рішення про державну реєстрацію 41689198 від 19.06.2018); [ADDRESS], загальною площею 319,8 кв. м. (індексний номер рішення про державну реєстрацію 41688698 від 19.06.2018; [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв. м. (індексний номер рішення про державну реєстрацію 41687992 від 19.06.2018). Підстава для державної реєстрації права власності: технічний паспорт від 02.12.2016, висновок ФОП [PERSON] від 02.12.2016, договір купівлі?продажу № 11354 від 19.11.2009. Таким чином на підставі вищевказаних документів, а саме технічного паспорту та висновку, у державному реєстрі прав на нерухоме майно реєстрацію за [PERSON] права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення [ADDRESS], загальною площею 424,5 кв. м. змінено на нежитлові приміщення [ADDRESS], загальною площею 205 кв. м., [ADDRESS], загальною площею 319,8 кв. м., [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв. м. В результаті чого площа спірного нерухомого майна збільшена на 160, 2 кв. м. Державне регулювання та управління у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством (ст. 7 Закону України № 2780-XII «Про основи містобудування», ст. 6 Закону України № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності»). Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. Рішенням Харківської міської ради від 23.09.2015 № 1981/15 створено Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (далі - Інспекція). Інспекція відповідно до пункту 1.1 Положення про Інспекцію, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 № 7/15 (далі - Положення про Інспекцію), є самостійним виконавчим органом, який утворюється Харківською міською радою та діє на правах відділу. Метою Інспекції є забезпечення додержання на території міста Харкова містобудівного законодавства України та запобігання його порушенням. Основним завданням Інспекції є здійснення відповідно до закону державного архітектурно-будівельного контролю, виконання дозвільних та реєстраційних функцій (пункти 2.1, 2.2 Положення про Інспекцію). Відповідно до підпунктів 3.1.2, 3.1.4, 3.1.8 пункту 3.1 зазначеного Положення Інспекція відповідно до покладених на неї завдань: приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації на доопрацювання для усунення виявлених недоліків); здійснює державний архітектурно-будівельний контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації щодо об`єктів, розташованих у межах міста Харкова; бере участь у всіх господарських та цивільних судових справах однією із сторін в яких є Харківська міська рада в якості сторони або третьої особи у спорах щодо визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Суд зобов`язаний враховувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Звертаючись до суду позивач зазначав, що вказане рішення державного реєстратора прийнято з порушенням вимог містобудівного законодавства, оскільки об`єкт нерухомого майна реконструйовано без дозвільних документів, а саме будівництво не прийнято до експлуатації, а тому такий об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва, державна реєстрація якого порушує встановлений порядок проведення будівельних робіт та унеможливлює здійснення інспекцією подальшого реагування на таке порушення. Суд вважає вказані твердження позивача необґрунтованими з огляду на наступне. Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Так, у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Таким чином, державна реєстрація речового права, не перешкоджає позивачу, як суб`єкту владних повноважень, звернутися до суду з позовом до відповідача з вимогами про зобов`язання знести самочинно збудований об`єкт будівництва чи привести його у відповідність до містобудівної документації. Аналізуючи характер інтересу, на захист якого ініційовано судовий розгляд у справі, суд враховує, що з наявних у матеріалах справи доказів убачається, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради у межах наданих їй законами повноважень такого контролю фактично не здійснювала, відповідних рішень, обов`язкових для виконання [PERSON] не приймала, приписів про усунення порушень не видавала. До того ж суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є єфективним, оскільки не вирішує спір і не досягає мети не усуває порушення відповідачем вимог містобудівельного законодавства. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. У разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням (ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). В таких спорах Інспекція діє лише як адміністративний орган, а метою звернення з позовом є не перехід речового права на об`єкт нерухомості, а приведення будівлі у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, спрямованих на захист суспільних інтересів. Повноваження зі здійснення контролю за технічним станом, використанням, утриманням і схоронністю об`єктів житлового фонду передбачають не лише виявлення факту правопорушення, притягнення винуватої особи до юридичної відповідальності, але також припинення цього правопорушення й усунення його негативних наслідків, зокрема на виконання владного управлінського припису. Тобто, зазначені правовідносини не завершуються фіксацією факту адміністративного правопорушення та притягненням винуватої особи до юридичної відповідальності, а продовжують існувати до моменту припинення правопорушення, усунення його негативних наслідків, виконання владного припису або визнання його незаконним і скасування. Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 18.12.2019 у справі № 579/968/17, Верховного Суду у постановах від 17.02.2021 у справі № 642/5660/18, від 03.03.2021 у справі № 641/2156/19?ц. Інших підстав (як от порушення прав власника земельної ділянки), окрім як порушення відповідачем містобудівельних норм, для скасування спірних рішень державного реєстратора позивачем не заявлялося. Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення його прав та відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог у формі обраного позивачем способу захисту. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки, спірні правовідносини мають майновий характер та пов`язані з правом власності на спірне нерухоме майно власника у тому числі правомірності набуття або припинення прав власності останнім на таке майно, то, цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства. Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі № 21?41а16, від 11.04.2017 у справі № 808/2298/15 та в постановах Великої палати Верховного Суду у справах № 819/362/16 від 13.06.2018, № 826/27224/16 від 03.07.2018, № 820/5999/16 від 17.10.2018, № 821/1194/15-а від 23.05.2018. Суд вирішує питання про судові витрати на підставі ст. 141 КПК України.

Outcome: dismissed