Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У листопаді 2013р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням наступних уточнень, просить стягнути з відповідача не нараховану заробітну плату в розмірі 5726грн, на відшкодування моральної шкоди - 3854грн, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що підприємство під час її роботи невірно обчислювало її оклад начальника відділу АСКВ, на 31.10.2013р. недоплатило до мінімально гарантованого заробітку зазначені кошти; цими та іншими порушеннями завдало моральних втрат. У судовому засіданні позивач уточнені вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на зазначені обставини; представники відповідача - проти позову заперечили, стверджуючи, що для посади начальника відділу автоматизації системи керування підприємством (а не виробництвом), яку займала позивач, галузевою угодою гарантований мінімальний коефіцієнт 2,35; заробітна плата позивачу виплачувалася у більшому за мінімальний розмірі. З'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення, зокрема, державних норм і гарантій (ст.8); мінімальні розміри ставок(окладів) заробітної плати визначаються генеральною угодою (ст.11); договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється також за нормами галузевих (міжгалузевих), територіальних та локальних (колективний договір) угод; зокрема, конкретні розміри посадових окладів встановлюються підприємством у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими(міжгалузевими) і територіальними угодами, для всіх працівників (що виконують роботи, як властиві, так і не властиві основній діяльності галузі; загальних (наскрізних) професій і посад); норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм угод вищого рівня, але не нижче від державних норм і гарантій, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців (ст.ст.14,15,17,18). З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на підприємстві "Миколаївелектротранс" з 01.02.2001р., з 01.10.2009р. по день звільнення 16.12.2013р. - займала посаду начальника відділу автоматизації системи керування, що підтверджується копією трудової книжки. У «Класифікаторі професій» ДК 003:2010 (затв. наказ Держспоживстандарт України 28.07.2010 №327) зазначеній посаді за назвою, за характером завдань та обов'язків відповідає професійна назва робіт - начальник відділу автоматизованої системи керування виробництвом за кодом професії 1236 - керівник підрозділу комп'ютерних послуг, що входить до підкласу 123 - керівники функціональних підрозділів. В свою чергу, Галузевою угодою у 2010-2012рр. між міністерством, федерацією роботодавців та профспілкою працівників у галузі ЖКГ, у додатку 3, як мінімальні гарантії в оплаті праці, закріплені коефіцієнти визначення розмірів мінімальних місячних посадових окладів, і відповідно для начальників функціональних відділів визначений мінімальним коефіцієнт співвідношення - 2,8. Зазначені мінімальні гарантії в оплаті праці закріплені і в колективному договорі підприємства "Миколаївелектротранс". Проте, у 2010-2013рр. відповідач у штатному розкладі встановлював посадовий оклад начальника відділу автоматизації системи керування підприємством, виходячи з мінімально гарантованого коефіцієнту для начальників інших відділів - 2,35. Це, на думку суду, не відповідає наведеним нормативним положенням та свідчить про порушення трудових прав позивача: за період з січня 2010р. по жовтень 2013р. позивачу виплачували заробітну плату менше мінімально гарантованого розміру. Згідно розрахунку позивача, який співпадає по даним о нарахуваннях і виплатах з даними відповідача, загальна сума коштів, недоотриманих до мінімально гарантованої оплати праці, за вказаний період складає 5726грн. На захист прав позивача дана сума підлягає стягненню. Що стосується решти позовних вимог, то в їх задоволені слід відмовити за недоведеністю заподіяння моральної шкоди, її розміру. При цьому, суд вважає, що задоволення позову в частині вимог є достатньою компенсацією можливих душевних страждань позивача від зазначених вище порушень. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: partial