Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Сторони з 21.11.2009 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] - [INFO], та сина [PERSON] - [INFO], які проживають з позивачкою. [PERSON] в позовній заяві просить розлучити її з [PERSON], посилаючись на те, що у них з відповідачем виникли непорозуміння та склались неприязні відносини. Через стосунки, що виникли, вони припинили спільне проживання. На думку позивачки, вказані обставини свідчать про те, що сім'я розпалася остаточно та її збереження є недоцільним. Ухвалою суду від 24.06.2014 року сторонам був наданий шестимісячний строк для примирення. В судовому засіданні [PERSON] вказала, що вони з чоловіком не примирилися, а тому вона позовні вимоги підтримує, просить після розлучення залишити їй прізвище "[PERSON]". Відповідач [PERSON] позовних вимог не визнав, просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що небажання дружини продовжувати шлюб носить тимчасовий характер. Вони кохають один одного і обов'язково примиряться. Крім того вони мають двох малолітніх дітей, які потребують постійного виховання як матір'ю, так і батьком. Суд, розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що сторони одружилися 21.11.2009 року, про що в книзі реєстрації Відділу РАЦС Тетіївського районного управління юстиції Київської області зроблено відповідний запис № 122. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] - [INFO], та сина [PERSON] - [INFO], які на даний час разом із позивачкою проживають біля її батьків. Згідно ст. 21 СК України шлюб - це добровільний, рівноправний, сімейний союз жінки та чоловіка, спрямований на створення сім?ї та зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, хто одружується. Принцип добровільності шлюбу закріплений і у ст. 51 Конституції України у відповідності до якого шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Між тим, у відповідності до вимог ст. 112 СК України, суд повинен з?ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взяти до уваги наявність малолітньої дитини та прийняти рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. Тимчасовий розлад в сім?ї і конфлікти між подружжям, викликані випадковими причинами, а також необґрунтоване серйозними доказами небажання одного або обох з подружжя продовжувати шлюб не можуть вважатися достатніми підставами для розірвання шлюбу. За п.11 ч.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. Таким чином, зважаючи на те, що позивач не вказала серйозних причин для розірвання шлюбу, не надала достатніх доказів розпаду сім?ї, та зважаючи на те, що відповідач бажає зберегти шлюб, сторони мають двох малолітніх дітей, а тому підстав, передбачених ст.112 СК України для розірвання шлюбу, суд не вбачає.

Outcome: dismissed