Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

У грудні 2013 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання недійсною довідки-рахунку № 871705 Серії КІМ від 05.08.2011 р., обґрунтовуючи його тим, що він [PERSON] та відповідач [PERSON] у серпні 2011 р. за 52\~000 грн. у рівних частках (по 26\~000 грн. від кожного) придбали у [PERSON] пасажирський автобус «ХАЗ 325002», 2009 року випуску. Придбанням та оглядом автотранспорту у м. Житомир займався він позивач. Гроші також передавались ним із відповідачем продавцю у двох, у присутності брата продавця [PERSON] в рівних частках. Свідоцтво про реєстрацію вони із відповідачем вирішили оформити тільки на одне імя - відповідача [PERSON], оскільки у майбутньому він позивач бажав працювати водієм за межами м. Ізмаїл. Крім того, ще до придбання автобусу вони вирішили оформити транспортний засіб на одного з них та працювати удвох на маршруті. Жінка позивача позивач [PERSON] є рідною сестрою дружини відповідача [PERSON], тобто у нього із відповідачем були довірчиві відносини. Проте, при оформленні довідки-рахунку у ТОВ «Магніт-авто» [PERSON] не зазначив, що гроші за автомобіль сплачували вони удвох в рівних долях. Згідно довідці Головного управління МВС України в Одеській області по базі даних ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Ізмаїл, Ізмаїльського та Кілійського районів вказаний транспортний засіб зареєстровано на імя [PERSON] З 2011 р. на спірному транспортному засобі працювали вони з відповідачем удвох, а через деякий час він позивач поставив замість себе іншого водія. У кінці 2012 р. він поставив перед [PERSON] питання про вирішення прибутку від автобусу, проте останній не визнав його права на 1/2 частину автобусу та не дає можливості користуватись ним. Уточнивши зміст позовних вимог, позивачі остаточно просили визнати частково недійсним договір купівлі-продажу пасажирського автобусу, частково недійсною довідки-рахунку та\~ переведення \~ прав\~ і\~ \~ обовязків покупця 1/2 частини автобусу на позивачів (а.с.83-84, 204 т.1). У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду додатково пояснив, що до Житоміру для придбання автобусу поїхали позивач [PERSON] та [PERSON] [PERSON] займався оглядом автобусу, а [PERSON] - оформленням документів, але придбали автобус вони у двох порівну за 52\~000 грн. по 26\~000 грн. кожний. У підтвердження вказаного послався на письмові розписки, укладені від імені [PERSON] та його брата [PERSON], відповідно, від 05.08.2011 р., в яких зазначено, що гроші надавались від двох в рівних частинах по 26\~000 грн. від [PERSON] та [PERSON] В подальшому, надав суду розписки від імені [PERSON] та [PERSON] від 05.08.2011 р. щодо передачі [PERSON] та [PERSON] за вказаний транспортний засіб по 10\~000 доларів кожний. У судовому засіданні 21.03.2016 р. представник позивачів суду пояснив, що [PERSON] надавались [PERSON] за покупку автобусу 10\~000 доларів США та 20\~000 гр. [PERSON] на ремонт автобусу. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Відповідач [PERSON] у судових засіданнях 13.10.2015 р. т 16.11.2015 р. суду пояснив, що на нараді двох сімей: його та [PERSON] було вирішено, що [PERSON] надасть йому частину грошей для придбання вказаного автобусу для того, щоб його зацікавити та залучити до роботи. А після придбання автобусу, він буде на ньому працювати деякий час та поверне свої гроші. [PERSON] був спеціально залучений до придбання автобусу, але не був його співвласником, він тільки позичив гроші. Відповідач ТОВ «Магніт-авто» у судове засідання не з явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за місцем реєстрації юридичної особи у відповідності до ч.ч.3,5 ст. 74 ЦПК України належним чином (а.с.85, 125-126 т.2). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за місцем реєстрації у відповідності до абз.абз. 4,5 ч.5 ст. 74 ЦПК України належним чином, раніше подавав завірену нотаріально заяву про розгляд справи у його відсутність, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню (а.с.29-30 т.1, а.с.89, 127-128 т.2). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з явився, про час та місце розгляду справи повідомлен належним чином (а.с.123 т.2). Заслухавши представника позивачів, відповідача та його представника, свідка [PERSON], суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Відчуження транспортного засобу, на час виникнення правовідносин між сторонами, могло бути проведено, зокрема, одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку. Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року № 1200 (далі - Порядок), в редакції станом на серпень 2011 р., визначено механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, тракторами, самохідними шасі, самохідними сільськогосподарськими, дорожньо-будівельними і меліоративними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами та транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва (далі - транспортні засоби) та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, які перебували в користуванні і були зареєстровані в установленому законодавством порядку. Відповідно до п. 12 Порядку суб'єкт господарювання для продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки. Усі графи довідки-рахунку, акта приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою суб'єкта господарювання та скріплюються круглою печаткою. У графу «вартість» вноситься вартість продажу транспортного засобу або складової частини, що має ідентифікаційний номер, у грошовій одиниці України (п. 14 Порядку). Як визначено п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі- Порядок), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. П. 6 Порядку встановлено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (далі - підрозділи Державтоінспекції). Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально. У графі "Особливі відмітки" свідоцтва про реєстрацію або тимчасового реєстраційного талону транспортних засобів щодо іншого співвласника може бути зроблено запис: "(прізвище, ім'я, по батькові або найменування юридичної особи має право керувати (експлуатувати) та є співвласником". Згідно\~\~\~ п. 16 Порядку на зареєстровані у підрозділі ДАІ транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію. Транспортні засоби підлягають реєстрації з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів (п. 3 Порядку). Судом встановлено, що 05.11.2011 року суб'єктом господарювання ТОВ «Магніт-Авто» було оформлено договір купівлі-продажу транспортного засобу - автобусу «ХАЗ 325002», кузов Y6R32500290000202, вартістю 52\~000 грн., та у підтвердження вказаного видано довідку-рахунок серії КІМ № 871705 на імя покупця - відповідача [PERSON] (а.с.5, 33 т.1). Після підписання договору купівлі-продажу автомобіля позивачем [PERSON] не надавалося жодних пропозицій щодо внесення змін до даного договору, а ні щодо покупця, а ні щодо вартості транспортного засобу, що свідчить про те, що останній його не оспорював, був погоджений з усіма умовами договору. Недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу в частині його вартості судом не визнавався. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, при укладенні договору купівлі-продажу (видачі довідки-рахунку) [PERSON] присутнім не був. Були присутні лише [PERSON] попередній власник транспортного засобу, та [PERSON] Крім того, суд ставиться критично до розписок, укладених від імені третьої особи [PERSON] у підтвердження того, що спірний транспортний засіб було придбано [PERSON] та [PERSON] у двох і рівних частках, оскільки від однієї і тієї ж дати 05.08.2011 р. було укладено дві але різного змісту розписки: перша, що транспортний засіб було придбано за 52\~000 грн. та друга, що транспортний засіб було придбано за 20\~000 дол. США (а.с.10, 130 т.1). До того ж, у подальшому транспортний засіб було зареєстровано: 12.08.2011 р. із видачею тимчасового реєстраційного талону, а 17.08.2011 р. із видачею свідоцтва про реєстрацію серії САЕ № 994266 на підставі заяви [PERSON] (а.с.9, 75 т.1). Не було зазначено інших співвласників або осіб із правом керування вказаним автобусом у технічному паспорті у відповідності до п.6 Порядку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 09.03.2016 р. суду показав, що на вказаному автобусі він пропрацював водієм з квітня 2012 р по лютий 2013 р. Наймав його в якості водія [PERSON] За цей період зароблені гроші він віддавав або [PERSON] або його жінці [PERSON] На ремонт автобусу останні гроші не надавали, не сплачували вони гроші ні за страхування, ні за проведення технічних оглядів, на за діагностику транспорту, автобус повністю був на утриманні [PERSON] (а.с.232 т. 1, а.с.54-50 т.2). Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. За приписами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Проте, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для недійсності 1/2 договору купівлі-продажу транспортного засобу. Крім того, за договором купівлі-продажу автотранспортних засобів шляхом видачі довідки-рахунку, способом захисту порушеного права є тільки визнання недійсним договору купівлі-продажу, а не довідки-рахунку. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо відсутності належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed