Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2019 року зазначену цивільну справу було передано за підсудністю до Корабельного районного суду м. Миколаєва. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він має спільну з відповідачем дитину - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між ними дитина проживає з відповідачем - [PERSON] . Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 року у справі № 489/4802/17 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] . Зазначає, що саме з часу винесення зазначеного рішення суду відповідачка почала чинити перешкоди у спілкування із сином. Вказав, що він любить сина та бажає брати участь у вихованні, проводити з ним час, зробити вагомий вклад у його виховання та розвиток, і тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав батька. При вирішення спору просив врахувати, що батьки мають рівні та обов`язки щодо дитини. Відповідачка не має права перешкоджати йому в побаченнях з дитиною, в активному прийнятті участі у вихованні дитини. Просив суд зобов`язати відповідача не чинити перешкод у спілкування з сином та зобов`язати [PERSON] надавати [PERSON] можливість особистого спілкування з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] наступним чином: шляхом проживання або спільного відпочинку сина [PERSON] з батьком [PERSON] протягом двох тижнів літніх канікул та одного тижня зимових канікул відповідно до графіку, встановленого в загальноосвітньому закладі за місцем навчання дитини з правом виїзду за межі України та в терміни, визначені попередньою домовленістю між батьками; шляхом вільного спілкування сина [PERSON] з батьком [PERSON] з 09.00 години до 19.00 години протягом трьох днів весняних канікул та трьох днів осінніх канікул відповідно до графіку, встановленого в загальноосвітньому закладі за місцем навчання дитини без права виїзду за межі м. Миколаєва та в терміни, визначені попередньою домовленістю між батьками; шляхом вільного спілкування сина [PERSON] з батьком [PERSON] щотижня в з 09.00 години суботи до 19.00 години неділі. Просив суд також зобов`язати [PERSON] надавати [PERSON] можливість необмеженого спілкування з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] засобами зв`язку та протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили, повідомити [PERSON] адресу фактичного місця проживання та навчання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та негайно повідомляти про зміни зазначених обставин. 30.08.2019 року на адресу суду від відповідача - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позов з огляду на наступне. Зазначає, що позивач веде досить розкутий спосіб життя та не переймається фізичним та моральним станом а ні своїм, а тим паче дитини, зловживає спиртними напоями, палить, крім того має заборгованість по сплаті аліментів. Вважає, що задоволення позовних вимог не буде сприяти найкращим інтересам дитини. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року за клопотанням представника відповідача - [PERSON] до участі у справу було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району міста Миколаєва. У судовому засідання позивач позов підтримав та просив його задовільнити. У судовому засіданні представник відповідачка - [PERSON] позов визнала частково з урахуванням того, що наданий час відповідачка та її син виїхали на тимчасово окуповану територію АР Крим, Україна. У судовому засіданні представник Органу опіки та піклування Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району міста Миколаєва Кабацюра О.Л. також повідомила суд щодо неможливості подання відповідного висновку, оскільки відповідач [PERSON] у телефонній розмові повідомила її, що вона проживає на даний час на тимчасово окуповану територію АР Крим, Україна. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 СК України, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання врегульовано Сімейним кодексом України. Згідно із ч. 6 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При розгляді справи судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2017 року, справа № 489/2384/17, шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 року у справі № 489/4802/17 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] . З пояснень сторін встановлено, що дитина на час розгляду справи проживає разом з матір`ю [PERSON] на тимчасово окупованій території АР Крим, Україна, у м. Севастополі та між батьками дитини останнім часом склались напружені відносини щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене. Згідно положень ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів; батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У відповідності до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України встановлено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. За змістом ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної 20.11.1959 року Генеральною Асамблеєю ООН, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції, дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Відсутність письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору з об`єктивних причин, на позбавляє суд здійснити захист порушених прав позивача на підставі положень ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та визначити спосіб участі батька у вихованні дитини. Суд звертає увагу на те, що позивач виявляє бажання спілкуватись та зустрічатись із дитиною, та в ході розгляду справи відповідачем, зокрема, не було заявлено клопотання про проведення судової психологічної експертизи стану дитини та встановлення негативного впливу позивача, його родини на дитину, а відтак у суду відсутні підстави для обмеження позивача від спілкування з дитиною. Суд вважає, що сторонам слід налагодити відносини між собою в частині досягнення належного спільного виховання дитини та знайти спільні мирні шляхи вирішення питання щодо можливості спілкування позивача з дитиною, а позивачу слід дослухатись до побажань матері дитини щодо необхідності як фізичного, так і духовного розвитку дитину, спільно приймати рішення щодо всіх питань, що в першу чергу матиме позитивний приклад для дитини, її розвитку, впевненості та спокою. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом встановлено, що сторони на даний час не можуть дійти спільної згоди, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню частково, а саме в частині встановленні певного графіку побачень дитини з батьком. В ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дитиною буде перешкоджати нормальному її розвитку, у зв`язку з чим, суд приходить до переконання, що спілкування позивача із дитиною буде сприяти повноцінному вихованню, її розвитку, задоволенню життєво - важливих потреб, зростанню під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості. Суд вважає, що безпосередня участь батька у вихованні дитини, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить виконання, зокрема, батьківських прав позивача, а насамперед, буде повністю відповідати інтересам дитини. Сторони по справі, як батьки неповнолітньої дитини бажають забезпечити її належне виховання, однак, в той же час, належного компромісу щодо часу проведення батька з дитиною досягнуто не було, конфліктні ситуації спричинені виключно на ґрунті неприязних стосунків батьків між собою. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що саме батьки, як матір, так і батько, несуть відповідальність по відношенню до неповнолітньої дитини, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дітей виникало прагнення бути як із мамою, так і з татом. При цьому, варто відзначити, що на обох батьках лежить відповідальність за збереження психічної рівноваги дитини, що досягається шляхом уникнення конфліктних, напружених стосунків між батьками, та в родині в цілому, оскільки, саме це в подальшому може бути причиною початку емоційних розладів у дитини. Важливо підтримувати позитивні, неконфліктні взаємини, зберігати незгоду між собою у таємниці від дитини, досягти співробітництва в інтересах дитини. З урахуванням вищевикладеного, на підставі зібраних доказів, приймаючи до уваги те, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку спілкування позивача з дитиною, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог таким чином. Зобов`язати [PERSON] надавати [PERSON] можливість особистого спілкування з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] наступним чином: шляхом проживання або спільного відпочинку сина [PERSON] з батьком [PERSON] протягом двох тижнів літніх канікул та одного тижня зимових канікул відповідно до графіку, встановленого в загальноосвітньому закладі за місцем навчання дитини та попередньою домовленістю між батьками; шляхом вільного спілкування сина [PERSON] з батьком [PERSON] з 09.00 години до 19.00 години протягом трьох днів весняних канікул та трьох днів осінніх канікул відповідно до графіку, встановленого в загальноосвітньому закладі за місцем навчання дитини та попередньою домовленістю між батьками; шляхом вільного спілкування сина [PERSON] з батьком [PERSON] щотижня в з 09.00 години суботи до 19.00 години неділі. Зобов`язати [PERSON] надавати [PERSON] можливість спілкування з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] засобами зв`язку. Зобов`язати [PERSON] протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили, повідомити [PERSON] адресу фактичного місця проживання та навчання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Місце зустрічей, час та порядок графіку зустрічей може змінюватися за взаємною домовленістю між батьками - [PERSON] та [PERSON] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial