Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 12% річних та інфляційних витрат на суму боргу. Свої вимоги мотивував тим, що 15.08.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та громадянином [PERSON] був укладений кредитний договір №20-5340/2-1. Відповідно до умов договору первинний кредитор зобов`язався надати [PERSON] кредит в сумі 18 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 17 грудня 2012 року між банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги до кредитних договорів. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2015 року у справі № 369/11081/14 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» було стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №20-5340/2-1 від 15.08.2007 року в розмірі 223 727,71 грн. В результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість яка за період з 29.09.2014 року по травень 2018 року становить 249 157,19 грн. Враховуючи викладене просили суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням у розмірі 249 157,19 грн. та судові витрати у розмірі 3 737,36 грн. 11.08.2021 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до якого вказали, що кредитний договір №20-5340/2-1 від 15.08.2007 року було припинено достроково на вимогу позивача, що встановлено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.005.2020 року по справі № 369/16321/18. Враховуючи викладені обставини у відзиві на позовну заяву просили суд відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 15 серпня 2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний борг №20-5340/2-1, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 18 000 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 06 серпня 2022 року. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язувалось передати грошові кошти, а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов`язувалось відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором №20-5340/2-1 від 15.08.2007 року. Таким чином відбулась заміна кредитора у даному зобов`язанні. У зв`язку з тим, що відповідач неналежно виконував умови кредитного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ "Кредитні ініціативи" задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у розмірі 223 727,71 грн., а саме: за кредитом - 154 897,12 грн.; за відсотками - 56 433, 76 грн.; пеня за останній рік - 12 396, 83 грн. Дане рішення набрало законної сили 24.06.2015 року. Як вбачається з рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.05.2020 року по справі № 369/16321/18, що 13.12.2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» отримало виконавчий лист про стягнення з [PERSON] 223 727,83 грн. 15.01.2018 Києво-Святошинським ВДВС було відкрито виконавче провадження №55503777 щодо стягнення з [PERSON] зазначеної суми. 15.05.2018 [PERSON] на рахунок ВДВС Києво-Святошинського району Київської області були перераховані кошти в сумі 247 651,48 грн., що включали в себе кошти на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 24.06.2015 та сплату виконавчого збору ВДВС. 17.05.2018 Києво-Святошинським ВДВС Київської області було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №55503777. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до положень статей 526,599 ЦК України. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів та неустойки можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором; пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Згідно з положеннями ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №910/1238/17 зроблено висновок, що після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання і у такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе вже не на підставі умов договору, а на підставі статті 625 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом з тим, як встановлено судом у ході судового розгляду відповідач [PERSON] 15.05.2018, тобто до звернення ТОВ «Кредитні ініціативи» до суду із позовом, виконав рішення Апеляційного суду Київської області від 24.06.2015 року, чим погасив заборгованість за Кредитним договором від 15.08.2007 №20-5341/2-1. Проте, звертаючись до суду позивач не надав повної інформації щодо виконання рішення суду від 24.06.2015, при цьому у позовній заяві вказав, що рішення суду є невиконаним. Беручи до уваги наведене, суд приходить висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки з наданих відповідачем доказів, про які позивач взагалі не повідомив суд, вбачаються обставини припинення зобов`язань [PERSON] по кредитному договору від 15.08.2007 перед ТОВ «Кредитні ініціативи». У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якого суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, та враховує, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: dismissed