Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати двокімнатну квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. Вказуючи на те, що вказане нерухоме майно було придбане нею під час шлюбу із [PERSON], але за її особисті кошти, які вона отримала від продажу 17 серпня 2005 року трикімнатної квартири [ADDRESS], що перебувала у її володінні починаючи з 22 квітня 1997 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених у заяві підстав. Відповідач в судовому засіданні заявлені вимоги визнав та не заперечував, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивачки, оскільки придбана за її особисті кошти. Суд, заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконкомі Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області, позивачка після реєстрації змінила прізвище на "[PERSON]", актовий запис № 10, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 4). 03 грудня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 904 (а.с. 5). 17 вересня 2014 року [PERSON] у відділі реєстрації актів Білоцерківського МРУЮ у Київській області зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на "[PERSON]", актовий запис № 1397, про що свідчить відмітка у розділі Сімейний стан паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого 23 жовтня 2014 року Васильківським РВ УДМС України в Київській області (а.с.3). 17 серпня 2005 року [PERSON] (далі-продавець) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17 серпня 2005 року нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Леончук І.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 3837 (далі-Договір), передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (далі-квартира) (а.с. 6). За п. 3, п. 6 Договору, квартира належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Зарубайко Л.П., державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області, від 22 квітня 1997 року, зареєстрованого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 21 травня 1998 року в реєстровій книзі 1 реєстр 25, та згідно реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 11723313. Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 32 000 грн. (а.с. 6). 02 листопада 2005 року [PERSON] (далі-покупець), на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Смоліною І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4013 (далі - договір купівлі-продажу), придбала квартиру [ADDRESS] (далі-квартира № 26) (а.с. 7). За п. п. 3, 14 договору купівлі-продажу[ADDRESS] покупцем придбано за 14 000 грн., які вона передала продавцю готівкою до підписання договору. Квартира набувається покупцем як об'єкт спільної сумісної власності за згодою чоловіка [PERSON], яка викладена в заяві до Гребінківської держнотконтори (а.с. 7). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8964435 від 16 листопада 2005 року, реєстраційний номер 1189871[ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 9). Таким чином, враховуючи вартість квартири, що перебувала у особистій власності позивача, та вартість квартири № 26, яку та придбала перебуваючи у шлюбі з відповідачем, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON], що також визнано відповідачем в судовому засіданні, а тому є її особистою приватною власністю. За змістом положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За змістом даної норми до спільного майна відноситься майно, яке придбано за спільні кошти і спільною працею подружжя. Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою власністю дружини. чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Відповідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно п.24 вказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права третіх осіб не порушує, то позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved