Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

01 листопада 2008 року помер батько позивача [PERSON], житель [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно до складу якої, серед іншого, входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Лесі Україник, 49, с. Маркизівка Золотоніського району Черкаської області. За свого життя [PERSON] склав заповіт, за яким все своє майно заповів позивачу по справі [PERSON] Проте остання не може оформити право на спадщину, так як у неї відсутні оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавця на вказаний житловий будинок, і за цих підстав нотаріус, постановою від 12.12.2017 року, відмовив у вчиненні нотаріальної дії. За вказаних обставин позивач була змушена звернутися до суду із відповідним позовом про визнання права власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. У судове засідання позивач не зявилась, однак надала суду заяву, згідно з якою розгляд справи просила проводити за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій просив суд справу розглянути без участі представника сільської ради, позовні вимоги визнає. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України \~справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії 1-СР № 109021 від 03.11.2008 року) [PERSON] помер 01.11.2008 року, про що зроблений відповідний актовий запис №26. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно до довідки, виданої виконкомом [PERSON] сільської ради за вих. № 1004 від 11.12.2017 року на підставі погосподарської книги №7, особовий рахунок №0500-1, за [PERSON], [INFO], який помер 01.11.2008 року, числиться житловий будинок разом із надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: с. Маркизівка Золотоніського району Черкаської області., вул. Л. Українки, 49, (до перейменування вул. Комунарівська). Належність вказаного житлового будинку [PERSON] також підтверджується даними Технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, який доданий до матеріалів справи. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.12.2017 року Золотоніською районною державною нотаріальною конторою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вказаний житловий будинок, що знаходиться у с. Маркизівка Золотоніського району Черкаської області, вул. Лесі Українки, 49, із-за відсутності правовстановлюючого документа на дане майно. Суд бере до уваги, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не було передбачено процедури введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні прав власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад і додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Оскільки сам будинок був побудований в 1956 році, що стверджується даними технічного паспорта на житловий будинок, а в сільській раді наявний відповідний запис в погосподарській книзі про власника вказаного будинку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON]. за життя належав на праві власності будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою с. Маркизівка Золотоніського району Черкаської області, вул. Лесі Українки, 49, хоча за життя він і не отримав відповідно свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок. Згідно із ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається із повідомлення Золотоніської районної державної нотаріальної контори №1358/01-16 від 21.12.2017 року після смерті [PERSON] заведена спадкова справа за №465/2010. Підставою для її заведення була подана заява про прийняття спадщини від дочки [PERSON], на імя якої 28 липня 2010 року видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого. Прийняття спадщини позивачем по справі стверджується також витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №24329523. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що позивач прийняв спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадщину мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до заповіту [PERSON] від 14.10.2008 року, посвідченого секретарем Драбівецької сільської ради Золотоніського району, зареєстрованого в реєстрі за №202, [PERSON] все своє майно заповів своїй дочці [PERSON]. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 1296 відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Відповідно до п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON], а оскільки оригінал правовстановлюючого документа відсутній, а власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому позов підлягає до повного задоволення. На підставі зазначеного та

Outcome: approved