Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТ БАНК», звернулося до суду з цим позовом до [PERSON], на обґрунтування якого зазначило, що ПАТ КБ "ПРИВАТ БАНК" та [PERSON] 07.03.2008 року уклали кредитний договір № VIW3AK08142552. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 95000,00 грн. на термін до 06.03.2015 р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Зазначає, що відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, таким чином, у порушення умов кредитного договору зобов'язання за вказаним договором не виконав. Згідно уточненої позовної заяви заборгованість становить 316 984,06 грн., яка складається з наступного: 52356,98 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, нарахованою за період з 07.01.2011 по 31.08.2017 року; 3945,02грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, нарахованою за період з 07.01.2011 по 31.08.2017 року; 216412,38 грн- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, яку ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» і просило стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити вимоги, викладені у ньому. При цьому зазначила, що 03.06.2014 року Гайсинським районним судом Вінницької області було винесено рішення про звернення стягнення на заставний автомобіль в рахунок погашення заборгованості. За умовами договору, банк має право в разі порушення позичальником умов кредитного договору вимагати дострокового погашення всієї заборгованості, а в разі невиконання цієї вимоги звернути стягнення на предмет застави. Згідно з актом прийому-передачі транспортного засобу позивач 07.11.2011 року добровільно передала співробітникам банку транспортний засіб для реалізації з подальшим погашення кредитної заборгованості. 04.06.2014 року позичальником була видана довіреність Банку на продаж зазначеного транспортного засобу. 22.01.2015 року було реалізовано заставний транспортний засіб, кошти від його реалізації в сумі 82000,00 грн. були направлені на погашення заборгованості за кредитним договором VIW3AK08142552, що підтверджується довідкою-рахунком серії ВІА № 905496 від 22.01.2015 року. На момент реалізації заставного майна заборгованість була більше, ніж вартість майна, а саме 351 098,29, коштів від реалізації предмета застави не вистачило на погашення заборгованості за кредитним договором VIW3AK08142552 в повному обсязі. Після реалізації предмета застави непогашеним залишилося тіло кредиту в розмірі 82433,99 грн., тому, згідно вищевказаного кредитного договору банк продовжив нарахування відсотків і штрафних санкцій, що не суперечить нормам зазначеного вище кредитного договору. Представник відповідачки - [PERSON] позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що 15 квітня 2011 року рішенням Кіровського районного суду м Дніпропетровська з гр. [PERSON] було стягнуто на користь позивача заборгованість в розмірі 108 420, 15 грн. за кредитним договором від 07.03.2008 р. № VIW3AK08142552. На підставі вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист, а в ВДВС Гайсинського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження. У забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та позивачем було укладено договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави відповідач надав в заставу автомобіль CHERRY, модель Т11 TIGGO, рік випуску: 2008, тип ТЗ, легковий універсал-В, який належав їй на праві власності. Але банк лише через три роки звернувся в суд з позовом про звернення стягнення на предмет застави, а продав лише в 2015 році, а тому вважає, що повністю виконала свої зобов'язання шляхом передачі заставного майна. У даному випадку винен банк у тому, що заставне майно було продано лише через 4 роки після його передачі банку. Окрім того, зазначає, що банк звертається в суд з позовом вдруге після того, як суд вже виніс рішення та стягнув заборгованість за кредитним договором в 2011 році і це рішення було повністю виконано. Вивчивши та дослідивши докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що 07.03.2008 року між ПАТ КБ "ПРИВАТ БАНК" та [PERSON] укладено кредитний договір № VIW3AK08142552, згідно якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав відповідачу кредит у розмірі 95000,00 грн. на термін до 06.03.2015 р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 15.04.2011 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ із [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» заборгованість в розмірі 108 420,15 грн. за кредитним договором від 07.03.2008 року VIW3AK08142552. 07.11.2011року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Гайсинського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення 108\~420,15 грн. У забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та позивачем було укладено договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави відповідач надав в заставу автомобіль CHERRY, модель Т11 TIGGO, рік випуску: 2008, тип ТЗ, легковий універсал-В, який належав [PERSON] на праві власності. Вартість заставного майна (транспортного засобу) згідно кредитно заставного договору № VIW3AK08142552 від 07.03.2008 року складає 95 000,00грн. 07.11.2011 року між [PERSON] та представником ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» підписано акт прийому автомобіля в заклад ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» від позичальника [PERSON], що допустив прострочення кредиту за кредитним договором від 07.03.2008 року №VIW3AK08142552 в сумі 79 080,00 грн., для реалізації з подальшим погашенням кредитної заборгованості. 03.06.2014 року Гайсинським районним судом Вінницької області було винесено рішення про звернення стягнення на заставний автомобіль в рахунок погашення заборгованості. 04.06.2014 року позичальником була видана довіреність банку на продаж зазначеного транспортного засобу. 22.01.2015 року було реалізовано заставний транспортний засіб, кошти від його реалізації в сумі 82\~000,00 грн. були направлені на погашення заборгованості за кредитним договором VIW3AK08142552, що підтверджується довідкою рахунком серії ВІА № 905496 від 22.01.2015 року. Ці обставини визнано сторонами, вони ніким не оскаржувалися, але представник позивача зазначила, що автомобіль як заставне майно був реалізований тільки 22.01.2015 року, у звязку з чим заборгованість продовжувала нараховуватись. Разом з цим, дані факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості. Із рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 15.04.2011 року видно, що із [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» заборгованість в розмірі 108 420,15 грн. за кредитним договором від 07.03.2008 року VIW3AK08142552. Із постанови про відкриття виконавчого провадження від 07.11. 2011року видно, що головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Гайсинського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення 108\~420,15 грн. Із договору № VIW3AK08142552 від 07.03.2008 року видно, що у забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та позивачем було укладено договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави відповідач надав в заставу автомобіль CHERRY, модель Т11 TIGGO, рік випуску: 2008, тип ТЗ, легковий універсал-В, який належав [PERSON] на праві власності. Вартість заставного майна (транспортного засобу) складає 95 000,00грн. Із акту прийому автомобіля від 07.11. 2011 року видно, що між [PERSON] та представником ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» підписано даний акт в заклад ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» від позичальника [PERSON], що допустив прострочення кредиту за кредитним договором від 07.03.2008 року №VIW3AK08142552 в сумі 79 080,00 грн., для реалізації з подальшим погашенням кредитної заборгованості. Із рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 03.2014 року видно, що було звернуто стягнення на заставний автомобіль в рахунок погашення заборгованості. Із довіреності від 04.06. 2014 року видно, що [PERSON], як позичальником, була видана довіреність банку на продаж зазначеного транспортного засобу. Із довідки рахунку серії ВІА № 905496 від 22.01.2015 року видно, що 22.01.2015 року було реалізовано заставний транспортний засіб, кошти від його реалізації в сумі 82\~000,00 грн. були направлені на погашення заборгованості за кредитним договором № VIW3AK08142552. З аналізу цих доказів видно, що відповідачка добровільно виконала рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 15.04.2011 року; вона сплатила (108420,15грн. 79\~080 грн.) 29\~340,15 грн., а на погашення боргу в сумі 79\~080 грн. передала банку автомобіль, вартістю 95\~000грн., який реалізований банком за 82\~000грн. Отже, у судовому засіданні доведено, що порушені права позивача були повністю поновлені рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 15.04.2011 року. Дане рішення повністю виконане відповідачем, а тому у позивача не було і немає законних підстав для нарахування боргу за кредитним договором № VIW3AK08142552. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на правову позицію Верховного суду України, висловлену у рішенні від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206 цс 15, згідно якої, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, адже, в цьому рішенні утримується правова позиція лише до тих правовідносин, за якими рішення суду про стягнення боргу не виконано. У даному ж випадку рішення суду було виконано у повному обсязі. З доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем здійснено розрахунок заборгованості за кредитним договором. Заборгованість складає 316 984,06грн., де: - 51626,66 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом нарахована за період з 07.01.2011 по 31.08.2017 року. (При цьому слід відмітити, що згідно уточненої позовної заяви така заборгованість складає 52 356,98); - 3 945,02грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, нарахована за період з 07.01.2011 по 31.08.2017 року; - 216412,38 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, нарахована за період з 07.01.2011 по 29.02.2016 року. Однак, такий розрахунок судом не приймається до уваги, оскільки нарахування цього боргу не ґрунтується на вимогах договору і Закону. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Так як в задоволенні позову відмовляється по суті, то клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed