Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

У 2017 році [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], звернулись до Херсонського міського суду Херонської області із позовом до комісії з ліквідації управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, про визнання права власності. Обґрунтовуючи свою позицію Позивачі зазначають, що наказом Управління Державного департаменту України з питань виконання кримінальних покарань в Херсонській області № 102 від 26 березня 2009 року «Про надання службового житла» службову квартиру під № 16 по вул. Перекопській, буд. 8-А у м. Херсоні, передано їм для проживання. 30 квітня 2009 року Позивачам видано орден на вказане вище жиле приміщення. У серпні 2016 року Позивач звернувся до Відповідача із клопотанням про виключення спірної квартири з чиста службових та надання права на постійне користування нею. Рішенням житлово-побутової комісії управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі № 4 від 19 серпня 2016 року, затвердженого т.в.о. начальника управління [PERSON], прийнято рішення про надання згоди щодо виключення вказаної квартири з числа службових. Проте, у 2016 році Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 343 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», згідно якої ліквідовано Державну пенітенціарну службу України. Однак, відповідно до листа комісії з ліквідації управління ДПтС України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі за № 23/12/Квт від 07 лютого 2018 року остання позбавлена повноважень самостійно приймати рішення щодо виключення жилих приміщень з числа службових та звернутись з відповідним клопотанням до органів місцевого самоврядування, а також вирішити питання про її подальшу приватизацію, тому для урегулювання порушеного питання мені рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на квартиру. З огляду на викладене, із посиланням на положення Житлового кодексу Української РСР, Цивільного кодексу України, Позивачі просять визнати за кожним право власності по 1/5 частці на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.05.2018 року провадження у справі відкрито і вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній обставини викладені у позові підтвердив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд дослідивши матеріали справи встановив: Відповідно до протоколу № 4 від 15.04.2009 року засідання міської громадської комісії з житлових питань, затвердженого рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради № 196 від 21 квітня 2009 року «Про затвердження протоколу засідання міської громадської комісії з житлових питань від 15 квітня 2009 року № 4» квартиру під № 16 по вул. Перекопській, буд. 8-А у м. Херсоні, визнано службовою. 30 квітня 2009 року Позивачам видано орден на вказане вище жиле приміщення. В подальшому, у серпні 2016 року [PERSON], як основний квартиронаймач, звернувся до Відповідача із клопотанням про виключення спірної квартири з чиста службових та надання йому права на постійне користування нею. Рішенням житлово-побутової комісії управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі № 4 від 19 серпня 2016 року, затвердженого т.в.о. начальника управління [PERSON], прийнято рішення про надання згоди щодо виключення вказаної квартири з числа службових. Підставою для прийняття вказаного рішення слугував той факт, що згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, право власності або інші речові права на нерухоме майно та їх похідні за Позивачем та членами його родини не зареєстровані; згідно акту обстеження житлово-побутових умов останні потребують поліпшення житлових умов, а також те, що в структурі органів ДКВС України Позивач проходив службу більш ніж 10 років, а тому в силу вимог ст. 125 ЖК УРСР останній не підлягає виселенню із займаного житла без надання іншого житлового приміщення. В той же час, у 2016 році Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 343 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», пунктом 1 якої Уряд України ліквідував Державну пенітенціарну службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації та визначивши її правонаступником виключно в цій частині, з огляду на що житлово-побутова комісія ДПтС України, повноваження якої поширювались на вирішення питання щодо звернення до місцевих органів виконавчої влади з відповідним клопотання, припинила свою діяльність. Згідно інформаційної довідки від 29 травня 2017 року за кодом ЄДРПОУ управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі зареєстровано речові права, у тому числі на квартиру під № 16 по вул. Перекопській буд. 8-А у м. Херсоні. Відповідно до листа комісії з ліквідації управління ДПтС України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі за № 23/12/Квт від 07 лютого 2018 року остання позбавлена повноважень самостійно приймати рішення щодо виключення жилих приміщень з числа службових та звернутись з відповідним клопотанням до органів місцевого самоврядування, а також вирішити питання про її подальшу приватизацію, тому для урегулювання порушеного питання мені рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на квартиру. Вирішуючи спір по суті суд виходить із наступного: Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Однак, вищезазначеним положенням та законодавством України не визначено порядку та спосіб виключення жилого приміщення з числа службових у разі ліквідації підприємства, установи, організації за клопотаннями яких має прийматись рішенням виконавчого комітету відповідної районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. Суд враховує, що на даний час склалась ситуація, за якої Позивач позбавлений можливості виключити спірну квартиру з числа службових, оскільки Управління ДПтС України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі, як установа, яка має повноваження звертатись до органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням перебуває у процесі ліквідації, а житлово-побутову комісію управління ліквідовано. В той же час, відповідно до ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положенням ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку житлового приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Згідно із статтею1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймі «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства»майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. Тому, при розгляді даного спору, суд виходить із загальних принципів права, таких як принцип правової визначеності. Принцип правової визначеності є невід'ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права, так Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо (абзац другий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини). Отже, внаслідок застосування до даних правовідносин принципу правової визначеності, що випливає із принципу верховенства права, напрошується висновок, що Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР за № 37 від 04 лютого 1988 року «Про службові житлові приміщення», застосовується в частині, що не суперечить нормам Конституції України та Конвенції про права людини і основні свободи, у тому числі і ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищенаведене, та те, що Позивачі дійсно позбавлені можливості вирішити питання у досудовому порядку, суд приходить висновку про можливість задоволення позовних вимог. На підставі викладеного

Outcome: approved