Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок в [ADDRESS] належав до суспільної групи - колгоспний двір, а станом на момент припинення такого, тобто 15.04.1991 року, працездатними членами двору, які не менше трьох років підряд брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства, були: [PERSON] - голова двору (батько позивачки), його дружина [PERSON].(мати позивачки), та дочка - [PERSON].(рідна сестра позивачки), отже їх частки у майні зазначеного колгоспного двору становили по 1/3 кожному. Вказує, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON], після смерті якого спадщину прийняли в рівних частинах: дочка померлого - позивачка [PERSON], оскільки вступила в управління спадковим майном відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 року; дочка померлого - [PERSON], оскільки була інвалідом з дитинства та мала право на обов'язкову частку у спадщині; дружина померлого - [PERSON], яка на момент смерті спадкодавця була непрацездатною за віком відповідно до положень ст.535 ЦК УРСР 1963 року. Таким чином, зазначені особи успадкували частку [PERSON] у вищевказаному житловому будинку. Крім того, вказує, що [INFO] померла матір позивачки - [PERSON] Після смерті [PERSON], її донька - [PERSON] була спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а [PERSON] відповідно до положень ст. 535 ЦК УРСР мала право на обов'язкову частку в спадщині. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] успадкували частку їх матері. Також вказує, що [INFO] року померла [PERSON] Після смерті [PERSON], позивачка як спадкоємець другої черги за законом в порядку ст.549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) спадщину прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Зазначає, що позивачка звернулася до Приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте, до моменту смерті, ні [PERSON], ні [PERSON], ні [PERSON] не оформили належно своїх часток в майні колишнього колгоспного двору після його припинення та не зареєстрували право власності на житловий будинок, у зв'язку з чим на такий відсутні належні правовстановлюючі документи, зокрема Свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг про реєстрацію права власності, тощо. Таким чином, через відсутність правовстановлюючих документів на право власності на зазначений житловий будинок, позивачка не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса, у зв'язку із чим змушена звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за позивачкою [PERSON] право власності на індивідуальний житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В судове засідання представник позивача не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області у судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи - Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, в судове засідання не з'явився та не повідомив про причини своєї неявки, а також не надіслав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності чи відкладення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON], [INFO] (голова двору), його дружина [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Як вбачається із матеріалів справи, [INFO] року [PERSON] помер. За життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 16.05.1996року, яким усе своє майно заповів дочці [PERSON] (позивачці у справі), яка фактично вступила в управління спадковим майном, тобто у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті батька. Крім того, відповідно до положень ст.535 ЦК УРСР 1963 року спадщину після смерті [PERSON] успадкували також дочка померлого - [PERSON], оскільки була інвалідом з дитинства та мала право на обов'язкову частку у спадщині, та дружина померлого - [PERSON], яка на момент смерті спадкодавця була непрацездатною за віком. [INFO] померла матір позивачки - [PERSON], після смерті якої її донька - [PERSON] була спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а [PERSON] відповідно до положень ст. 535 ЦК УРСР успадкувала обов'язкову частку в спадщині. [INFO] року відкрилася спадщина після смерті [PERSON], яку прийняла позивачка як спадкоємець другої черги за законом в порядку ст.549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Інших спадкоємців, які б претендували на спадщину, крім позивача, немає. Таким чином, після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] їх право власності на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку (колгоспного двору) за кожним перейшло в порядку черговості за загальними правилами спадкування до [PERSON], яка в результаті стала власником зазначеного майна в цілому. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON]; копією актового запису про смерть [PERSON]; копією свідоцтва про народження позивачки [PERSON]; копією свідоцтва про одруження між [PERSON] та позивачкою [PERSON]; довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №853 від 06.07.2017року; випискою з по господарської книги №3 по с.Арламівська Воля Мостиського району Львівської області за 1991-1995 роки; випискою з по господарської книги №4 по с.Арламівська Воля Мостиського району Львівської області за 1986-1990роки; довідками виданими виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №810 від 29.06.2017року, №910 та №911 від 18.07.2017року; копією заповіту [PERSON] від 16.05.1996року; листами приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. Вих.№814/02-14 від 30.06.2017року, Вих.№1028/02-14 від 08.08.2017, Вих.№1029/02-14 від 08.08.2017року; копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS]; копіями матеріалів спадкових справ №629/2017, №628/2017, №519/2017, заведених у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та іншими матеріалами справи. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст.530 цього кодексу при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Згідно ст.535 ЦК УРСР в редакції 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved