Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа - відділ у справах дітей виконавчого комітету Каховської міської ради Херсонської області, про визнання частки у спільному майні та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що в період шлюбу з відповідачем [PERSON] , який було укладено 26.08.2006 року, прийняла участь у безоплатній приватизації квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим вона та діти - [PERSON] та [PERSON] набули дану квартиру у власність у рівних частках. Неодноразово уточнивши позовні вимоги, просила здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити їй та відповідачу [PERSON] у власність по 1/6 частини цієї квартири, частину майна, придбаного під час шлюбу (меблі, побутову техніку тощо) на загальну суму 26150 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу. У лютому 2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради 20.09.2011 року на ім`я позивачки [PERSON] , дітей [PERSON] , [PERSON] , та розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року. Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що приватизація спірної квартири проведена з грубими порушеннями вимог законодавства, заяву на приватизацію квартири від 20.09.2011 року, яка міститься в матеріалах приватизаційної справи, він не підписував, згоди на приватизацію квартири дітьми не давав. Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21.02.2017 року вказані позови об`єднані в одне провадження. 22.03.2017 року позивач за зустрічним позовом звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Каховської міської ради 20.09.2011 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року, а також стягнути з [PERSON] 87088,75 грн. компенсації за Ѕ частини автомобіля марки «PEUGEOT», модель 206, 2010 року випуску, державний номер [NUMBER] , придбаного сторонами під час шлюбу та відчуженого відповідачкою іншій особі без його відому та згоди. Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17.09.2020 року первісний позов [PERSON] залишено без розгляду у зв`язку з поданням позивачем заяви про залишення позову без розгляду. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представники вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позові, просили позов задовольнити. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представники вимоги зустрічного позову не визнали, надали письмові заперечення та клопотання про застосування позовної давності, які підтримали у судовому засіданні, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Заперечення проти зустрічного позву мотивовані тим, що [PERSON] був обізнаний про обставини приватизації квартири [ADDRESS] з 2011 року, дав згоду на приватизацію цієї квартири відповідачкою та дітьми, так як раніше приймав участь у приватизації квартири своїх батьків, документи, необхідні для приватизації, сторони збирали разом. Автомобіль «PEUGEOT» сторони придбали у 2013 році за 76 000 грн., а у 2016 році, ще перебуваючи у шлюбі, продали його матері відповідачки - [PERSON] за 70 000 грн. [PERSON] пояснила, що 40 000 грн. мати давала їм з колишнім чоловіком для придбання ними спірного автомобіля раніше, а потім сплатила ще 30 000 грн. Кошти від продажу автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї. Представник третьої особи у судове засіданні не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.08.2006 року. Від шлюбу мають двох дітей: доньку [PERSON] , 2003 року народження, та сина [PERSON] , 2010 року народження. Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 22.09.2016 року шлюб розірвано, [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] », обране нею під час реєстрації шлюбу (т.1 а.с.169). 17.06.2017 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище відповідачки змінено на « [PERSON] » (т.1 а.с.168). 07.04.2010 року позивачу за зустрічним позовом [PERSON] надано службове приміщення - квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією ордеру (т.1.а.с.40). Рішенням виконавчого комітету Каховської міської ради від 11.05.2011 року № 205 вищевказану квартиру визнано неслужбовою (т.1 а.с.40). Розпорядженням міського голови Каховської міської ради Херсонської області від 20.09.2011 року №47-п за заявою [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , передано у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з рівними частками кожному (т.1 а.с.41-43). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч.ч. 3,5 ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Статтею 65-1 ЖК Української РСР встановлено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. За змістом п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396 (далі - Положення), передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх за якими зберігається житло. Згідно п. 17 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 цього Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. З матеріалів справи та матеріалів справи по приватизації державного житлового фонду за 2011 рік, наданої на вимогу суду виконавчим комітетом Каховської міської ради, вбачається, що 20.09.2011року до міського голови було подано заяву від [PERSON] , [PERSON] про оформлення передачі квартири у приватну спільну часткову власність з рівними частками (т.1 а.с.41, 76) [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала, що вказану заяву заповнювала та підписувала вона, але [PERSON] був ознайомлений зі змістом заяви, умовами приватизації квартири та дав письмову згоду на приватизацію цієї квартири відповідачкою та дітьми у зв`язку з тим, що раніше приймав участь у приватизації квартири своїх батьків. За клопотанням представника відповідачки ухвалами суду від 11.10.2017 року та 30.01.2018 року було призначено судову почеркознавчу експертизу. З висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.04.2019 року вбачається, що рукописний текст , який міститься у нижній частині заяви на приватизацію від 20.09.2011 року наступного змісту: «Даю згоду на приватизацію квартири [ADDRESS] в зв`язку з тим, що приймав участь у приватизації» виконано [PERSON] , проте питання, чи виконано підпис після вищевказаного рукописного тексту [PERSON] , експертами не вирішувалось через відсутність у розпорядженні експертів вільних зразків підпису [PERSON] за 2010-2011 роки. (т.2 а.с.139-148). Суд вважає, що заява на приватизацію житла заповнена з порушенням вимог Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, зокрема, не містить підписів всіх повнолітніх членів сім`ї у відповідних рядках, в порушення п. 18 Положення у заяві не вказані прізвища дітей та відсутні підписи батьків - сторін по справі. Отже, приватизація квартири за адресою: [ADDRESS] , відбулася з порушенням вимог законодавства та за відсутності належним чином засвідченої згоди позивача [PERSON] на приватизацію квартири неповнолітніми дітьми. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач був обізнаний про приватизацію квартири з 20.09.2011 року, але звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло від 20.09.2011 року та розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року лише у 2017 році, тобто з пропущенням строку позовної давності (т.1 а.с. 73-74). Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка є обов`язковою для всіх судів України. Доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що він не знав про приватизацію квартири дружиною та дітьми у 2011 році, суд вважає безпідставними, так як позивач власноруч написав на друкованому бланку заяви про приватизацію від 20.09.2011 року про свою згоду на приватизацію квартири [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що приймав участь у приватизації за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що позивач звертався до органу приватизації та отримував консультації спеціалістів з приводу приватизації квартири. Враховуючи, що у 2011 році сторони перебували у шлюбі, суд дійшов висновку, що позивач міг довідатися як про факт приватизації спірної квартири, так і про її власників - дружину та дітей - ще у 2011 році. До лютого 2017 року [PERSON] за захистом своїх права до суду не звертався. Позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло від 20.09.2011 року та розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року, оскільки звернувся до суду з даним позовом після спливу понад п`яти років від дати видачі оскаржуваних документів, хоча строк позовної давності для нього закінчився у вересні 2014 року. На підставі наведеного та приймаючи до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, суд дійшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло від 20.09.2011 року та розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] 87088,75 грн. компенсації за Ѕ частини автомобіля марки «PEUGEOT», модель 206, 2010 року випуску, державний номер [NUMBER] , придбаного сторонами під час шлюбу, суд зазначає наступне. У судовому засіданні встановлено і сторони не заперечують, що під час перебування сторін у шлюбі 22.06.2013 року був придбаний автомобіль марки «PEUGEOT», модель 206, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . З копій документів, наданих Територіальним сервісним центром №6545 (т.1 а.с.111-119) вбачається, що в період з 22.06.2013 року по 06.07.2016 року вказаний автомобіль був зареєстрований на [PERSON] , однак 06.07.2016 року власником даного транспортного засобу на підставі договору купівлі- продажу №1670 від 06.07.2016 року стала [PERSON] Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1670/6545 від 06.07.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за домовленістю сторін ціна автотранспортного засобу «PEUGEOТ» 206, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 30000 гривень. У судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що покупець автомобіля [PERSON] є її матір`ю та не заперечувала, що за згодою матері продовжує користуватися вказаним автомобілем. Відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України , ч.3 ст.368 ЦК ), відповідно до ч.ч. 2, 3ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ч. 1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними(ч.1, 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно до п.22 вказаної Постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, автомобіль автомобіля «PEUGEOТ» 206, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбаний ними під час шлюбу. Жодних доказів на підтвердження отримання від [PERSON] письмової згоди на відчуження транспортного засобу, який є цінним майном, відповідачка за зустрічним позовом не надала. Крім того, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що отримані від продажу спірного автомобіля кошти було використано на користь сім`ї. Так, продаж автомобіля відбувся незадовго до розірвання шлюбу між сторонами. При цьому, як вбачається з рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 22.09.2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позовні вимоги позивачка обґрунтовувала, зокрема, й тим, що спільне життя не склалося, шлюб фактично розпався, а наданий сторонам строк для примирення позитивного результату не дав, що також спростовує доводи відповідачки щодо використання грошових коштів від продажу автомобіля в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що автомобіль марки «PEUGEOТ» 206, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя та цінним майном, відчужений [PERSON] без згоди [PERSON] , доказів витрати отриманих від продажу коштів в інтересах сім`ї суду не надано, тому у позивача виникло право на грошову компенсацію Ѕ частини дійсної вартості вказаного автомобіля. Звертаючись до суду з зустрічним позовом, [PERSON] просив стягнути з відповідачки 87088,75 грн., виходячи з вартості аналогічного автомобіля за даними інтернет-сайту Аuto.ria - 174177,17 грн. Разом з тим, згідно звіту про оцінку транспортного засобу від 04.05.2017 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , ринкова вартість легкового автомобіля «PEUGEOТ» 206, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 131220,00 гривень (т.1 а.с.138-156). Вказаний висновок сторонами не оспорювався, його законність та правдивість під сумнів не ставилися. Крім того, ні [PERSON] , ні її представниками жодних клопотань про призначення експертиз щодо визначення вартості автомобіля заявлено не було, власних висновків експертів щодо вартості транспортного засобу також не подано. Доводи відповідачки про те, що автомобіль було відчужено за 70000 грн., але покупець [PERSON] , її мати, згідно договору купівлі-продажу сплатила 30000 грн., оскільки раніше давала сторонам 40000 грн. для придбання вказаного автомобіля, суд не приймає до уваги, оскільки зазначена ціна не відповідає дійсній ринковій вартості вказаного транспортного засобу. Отже, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає 65610,00 грн., що відповідає Ѕ частини ринкової вартості автомобіля, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу від 04.05.2017 року. На підставі ст..141 ЦПУ України судові витрати підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial