Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з її матір`ю за адресою: [ADDRESS] ; відібрання дитини [PERSON] , [INFO] в її батька та повернення її до матері; стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 3000 грн щомісячно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що протягом шлюбу позивач з відповідачем та донькою проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Протягом 2019,2020 р. відповідач почав зловживати алкогольними напоями, вести аморальний спосіб життя, проявляти агресію та психологічний тиск до позивача. Після припинення шлюбу відповідач виїхав з квартири позивача, а дитина залишилась проживати разом з матір`ю на її утриманні. В червні 2020 року відповідач розпочав дії, направлені на повернення родини, шляхом налагодження стосунків та попросив згоду позивача на сімейну поїздку до родичів на окуповану територію. Позивач не мала змоги поїхати та надала згоду та відповідач разом з донькою 03.08.2020 року виїхали до території проведення антитерористочної операції, проте по теперішній час відповідач, порушуючи строки повернення дитини, доньку матері не повернув. Також, після розірвання шлюбу позивач самостійно утримувала доньку, не отримуючи допомоги від відповідача. У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, до суду повернувся конверт з поштовим повідомленням «адресат відсутній», відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило. Враховуючи викладене, оскільки відповідач повідомлений про час та місце слухання справи своєчасна та належним чином, представник позивача надав згоду на ухвалення заочного рішення, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно копії свідоцтва № [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] є позивач та відповідач. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.04.2020 року (справа №638/1310/20) шлюб між сторонами розірвано. Згідно копії свідоцтва від 13.04.1993 року позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] . За відомостями реєстру територіальної громади м.Харкова, за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки №01-51/06 від 31.08.2020 року завідувача ДНЗ №30 [PERSON] відвідує комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №30 Харківської міської ради» з 01.09.2019 року. 29.07.2020 року [PERSON] надала нотаріально завірену заяву про згоду на тимчасові поїздки її доньки до, зокрема, територій проведення операцій об`єднаних сил, антитерористичної операції, Луганської та Донецької областей України в період з 01.08.2020 року по 20.08.2020 рік у супроводі батька. Згідно медичної довідки та сертифікату психіатричних та наркологічних протипоказань до виконання роботи не має. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю та відібрання дитини. За актом обстеження №139 від 09.09.2021, складеного за адресою: [ADDRESS] для дитини створені добрі умови проживання. У судовому засіданні від 13.08.2021 року допитаний свідок [PERSON] , яка пояснила, що у січні 2020 року вона на прохання [PERSON] приїхала до неї додому у зв`язку із застосуванням відповідачем насильства в сім`ї. По прибуттю до помешкання, вона побачила кров у дитини в області голови та побої на обличчі у матері. Дитина сказала, що її побив тато, штовхнув. Дитині - [PERSON] на той час було 2,5 роки. Мати з дитиною забрали в лікарню, на міце прибули працівники поліції. [PERSON] бачила [PERSON] в неадекватному стані, вважає, що такий стан був викликаний вживанням наркотичних засобів. Також вказала. що [PERSON] недобра людина, агресивна, нервова, не працював, дома майже не знаходився, у січні 2020 року на [PERSON] працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення (насильство в сім`ї), у вихованні та забезпеченні дитини відповідач участі не приймав. [PERSON] охарактеризувала як гарну мати, яка постійно піклувалася про дитину. Додала, що їй відомо, що наразі [PERSON] разом з дитиною знаходяться на території так званої "ЛНР", вона розмовляла з батьками відповідача та вони повідомили, що віддадуть дитину, коли [PERSON] поїде в Білорусію. У серпні 2020 року [PERSON] їздила забирати дитину, але ні її, ні дитину не пропустили через блок-пост . Також повідомила, що після того, як [PERSON] забрав дитину, їй подзвонила позивач , вона приїхала до неї додому та побачила, що поверх у будинку був забруднений фікаліями та на дверях квартири маркером почерком [PERSON] було написано, щоб позивач передала йому 10 тис. доларів США за повернення дитини. У серпні 2020 року дитина була ще з позивачем, відповідач казав, що хоче бачитись з дитиною та налагодити стосунки, у другій половині серпня відповідач забрав дитину щоб відвезти до родичів на непідконтрольну Україні територію та до цього часу не повернув дитину матері. В судовому засіданні 05.11.2021 свідок [PERSON] дала показання, згідно яких [PERSON] під час спільного проживання з [PERSON] постійно бив останню, також бив дитину - [PERSON] . Свідок із чоловіком та своєю дитиною збиралися святкувати Новий рік 2019-2020 разом із [PERSON] , [PERSON] , прийшли до них у гості, діти бавилися, бігали та коли [PERSON] потягнула відповідача та штанину, він сильно вдарив її долонею по ягодиці, від чого залишився слід, удар був сильний, причин для такої поведінки батька не було, [PERSON] захищала свою дитину, говорила, що такі дії відповідача є недопустимими. Зазначила, що [PERSON] дуже конфліктна, агресивна людина, постійно провокував безпричинні конфлікти, свідок неодноразово бачила у [PERSON] побої на обличчі. Відповідач не переймався проблемами дитини, не допомагав, коли дитина хворіла, уходив у цей час з дому, у зв`язку з чим [PERSON] просила свідка побути з дитиною, щоб вона мала можливість сходити в аптеку. [PERSON] вкрав дитину у матері, вивіз у так звану "ЛНР" та не повертає, не дає матері спілкуватися з [PERSON] . [PERSON] охарактеризувала як гарну, відповідальну, турботливу, люблячу мати, її дитина завжди була доглянута, охайна, нагодована. Зазначила, що дитині краще проживати із матір`ю - [PERSON] . Положеннями ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Верховний Суд в постанові від 23.12.2020 року по справі №712/11527/17 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Відповідно до статті 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає належними доказами показання допитаних свідків, оскільки вони узгоджується між собою та стосуються обставин, які підлягають доказуванню. Суд, враховуючи вищенаведене, та те, що мати дитини під час їх проживання разом, піклувалась про дитину, що підтверджується наданими довідками, позивач офіційно працевлаштована, не зловживає спритними напоями, створила належні умови для проживання дитини, що підтверджується актом обстеження житлових умов, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, виявляє більшу увагу до дитини та турботу про неї, дії ж самого відповідача щодо різкої зміни постійного місця проживання дитини разом з матір`ю, суперечать принципу розумної турботи про дитину у поєднанні з обережною для психіки дитини увагою до неї, прийшов до висновку, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не буде суперечити її інтересам, та відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, не порушуючи нормальних звичних умов для дитини. При цьому, суду не надано жодних доказів того, що тривалість та умови проживання дитини саме з батьком, мають перевагу над умовами її проживання з матір`ю та можуть стати важливими чинниками при визначенні інтересів саме дитини. Згідно зі статтею 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Отже, стаття 162 СК України встановлює правові наслідки у вигляді відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання лише у випадку протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним з батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Дані правові наслідки наступають за наявності всіх разом підстав, до яких законодавець, зокрема, відносить: малолітній вік дитини, самочинне визначення місця проживання малолітньої дитини, відсутність згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина; протиправну поведінку. Для застосування правових наслідків протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини слід встановити наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки). Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19). Судом встановлено, що за нотаріально посвідченою заявою позивач надала згоду на виїзд дитини відповідачу на період з 01.08.2020 року по 20.08.2020 року, проте станом на 05.11.2021 рік дитина за місцем своєї реєстрації не повернута. Враховуючи викладене, оскільки відповідач самовільно, без згоди матері утримує та не повертає дитину, з якою остання проживала, позовні вимоги з частині відібрання дитини обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З аналізу норм вказаного законодавства вбачається, що аліменти на утримання дитини можуть бути присуджені на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Під час судового розгляду встановлено обставини того, що дитина з серпня 2020 року не проживає разом з матір`ю, а відтак в цій частині позовні вимоги передчасні та не підлягають задоволенню.

Outcome: partial