Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ТОВ «Оратанія» та [PERSON] укладено договір позики, за яким товариство отримало в борг 121 520 дол.США на строк шість місяців без нарахування відсотків. Також між ними був підписаний договір іпотеки та передано у якості забезпечення виконання зобовязань в іпотеку нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договором іпотеки встановлені умови звернення стягнення на іпотечне майно: невиконання товариством основного зобов`язання у строк до 18 грудня 2010 року, надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушень не пізніше 30-денного строку та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги, визначення вартості майна за якою здійснено прийняття іптеки в рахунок погашення заборгованості. Правовою підставою для реєстрації права власності за [PERSON] є укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказав, що будь-яких вимог товариство не отримувало, договір не укладався, не визначалась і вартість майна. Незважаючи на ці порушення державний реєстратор 13 липня 2013 року було прийнято рішення №3939867 про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за відповідачем. Дане рішення реєстратора суперечить вимогам укладеного договору іпотеки, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вважає, що державний реєстратор в супереч діючого закону належним чином не виконав свого обов`язку щодо встановлення факту виконання умов іпотечного договору в частині виконання його застереження щодо обовязкового укладення між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержавтеля, який є підставою для передачею спірного майна у власність відповідача. Просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 3939867 від 13 липня 2013 року щодо реєстрації прав власності [PERSON] на 3/5 частин нежилих приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 1643040 від 05 червня 2013 року, на підставі договору іпотеки від 17 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І.; судові витрати покласти на відповідача. 25 січня 2018 року до суду надійшов відзив на позов Міністерства юстиції України. Вказали, що чинним законодавством встановлюється порядок набуття права власності на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання за договором перед іпотекодержателем. Так, при проведенні державної реєстрації прав на іпотечне майно [PERSON] спочатку подано не повний пакет документів, тому державним реєстратором було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви №3582467 від 02 липня 2013 року та запропоновано надати звіт про оцінку предмету іпотеки. На виконання рішення реєстратора [PERSON] надала відповідний звіт, тому державним реєстратором було відновлено розгляд заяви та прийнято оскаржуване рішення про реєстрації права власності на нежитлове приміщення. Також вважали, що Міністрество юстиції України є неналежним відповідачем по даній справі. Просили відмовити в задоволенні позову. 17 квітня 2018 року, 16 вересня 2019 року до суду надійшов відзив на позов [PERSON] Вказала, що даний спір має бути розглянутий в адміністративному судочинстві та провадження по справі підлягає закриттю. Зазначила, що ТОВ «Оратанія» вже неодноразово намагалось позбавити її права власності на майно. Дійсно, між ними був укладений договір позики та договір іпотеки. Через невиконання умов договору позики, вона набула права звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернувшись до приватного нотаріуса та на виконання умов договору іпотеки, була передана відповідна вимога про погашення заборгованості протягом 30 днів з дня отримання вимоги, яку позивач отримав 02 квітня 2013 року. Вимога виконана не була. Тому за її зверненням державний реєстратор, подавши всі необхідні документи, прийняв рішення про реєстрацію права власності на іпотечне майно. Дотримання нею процедури вже встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Також вважає, що вона є неналежним відповідачем по справі, а позивач пропустив строки звернення до суду. Просила відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року провадження по справі закрито, оскільки спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства. Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року ухвалу районного суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду справи. При новому розгляді справи за клопотанням позивача, ухвалою суду від 13 березня 2019 року залучено у якості третьої особи [PERSON] , який є власником спірного майна на час розгляд справи. 22 квітня 2019 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. ТОВ «Оратанія» вказали, що умовою для переходу права власності на іпотечне майно є укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Оскільки такого договору не було, тому [PERSON] не мала права звертатись для проведення реєстраційних дій. Просили суд визнати протиправними дії [PERSON] щодо звернення до реєстратора для проведення державної реєстрації прав власності на 3/5 частин нежилих приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] ; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 3939867 від 13 липня 2013 року щодо реєстрації прав власності [PERSON] на 3/5 частин нежилих приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 1643040 від 05 червня 2013 року, на підставі договору іпотеки від 17 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. 17 вересня 2019 року до суду надійшли відповіді на відзив від ТОВ «Оратанія». Вказали, що [PERSON] не надала суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень, не подала доказів направлення вимоги до іпотекодавця щодо виконання основного зобов`язання, укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому жодних правових підстав для реєстрації права власності у реєстратора не було. Жодним судовим рішення не встановлені обставини щодо дотримання законодавства, натомість судовими рішеннями встановлений факт неукладення договору між сторонами. Про існування рішення реєстратора позивачу стало відомо лише у лютому 2015 року, тому жодних строків позовної давності ними не було пропу`щено. Просили задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали. Просили позов задоволити. У судовому засіданні відповідач та представники відповідача проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, матеріали цивільної справи №369/2845/15ц, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 17 червня 2010 року між ТОВ «Оратанія» та [PERSON] укладено договір позики. У п.1 договору вказано, що товариство позичає в [PERSON] грошові кошти у сумі 961223 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на день підписання договору становить 121520 дол. США, на строк 6 місяців, а саме до 18 грудня 2010 року. без нарахування відсотків. Договором позики сторонами погоджений також графік погашення позики. 17 червня 2010 року між [PERSON] та ТОВ «Оратанія» було укладено договір позики, відповідно до умов п. 1 якого ТОВ «Оратанія» позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 961 223 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на день підписання цього договору становить 121 520 доларів США. Відповідно до умов п. 3 договору позики на виконання зобов`язань по даному договору, сторони зобов`язались укласти договір іпотеки нерухомого майна, а саме 3/5 частини нежитлових приміщень, що складаються із підсобного приміщення 15 пл. 7,6 кв.м., підсобного приміщення 16 пл.10,1 кв.м., кухні 17 пл. 8.2 кв.м., святкового залу 18 пл.156,9 кв.м., тамбура 19 пл. 5,4. кв.м., туалету 20 пл. 5,6 кв.м.. туалету 27 пл. 1,2 кв.м., туалету 28 пл.1,2 кв.м., в загальному 196,2 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належить позичальнику на підставі свідоцтва про право власності від 23 серпня 2001 року. 17 червня 2010 року [PERSON] та ТОВ «Оратанія» уклали договір іпотеки, відповідно до умов п. 1 якого цей договір забезпечує виконання ТОВ «Оратанія» зобовязання, що випливають із укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем договору позики, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний повернути іпотекодержателю позичені кошти в сумі 961 223 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на день підписання цього договору становить 121 520 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 18 грудня 2010 року без нарахування відсотків за користування позиченими коштами, а також інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимогами. Відповідно до умов п. 2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: 3/5 частини нежитлових приміщень, що складаються із підсобного приміщення 15 пл. 7,6 кв.м., підсобного приміщення 16 пл.10,1 кв.м., кухні 17 пл. 8.2 кв.м., святкового залу 18 пл.156,9 кв.м., тамбура 19 пл. 5,4. кв.м., туалету 20 пл. 5,6 кв.м.. туалету 27 пл. 1,2 кв.м., туалету 28 пл.1,2 кв.м., в загальному 196,2 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належить позичальнику на підставі свідоцтва про право власності від 23 серпня 2001 року. Згідно вимог п. 8.12 договору іпотеки іпотекодержатель має право у випадку невиконання основного зобов`язання, задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, визначений цим договором та чинним законодавством України. Відповідно до умов п. 10.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на вибір іпотекодержателя на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 36 вказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що договором іпотеки від 17 червня 2010 року було передбачено можливість звернення стягнення на майно відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У зв`язку з невиконанням ТОВ «Оратанія» своїх зобов`язань за договором позики від 17 червня 2010 року, [PERSON] звернулася до державного реєстратора Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області із заявою про реєстрацію за нею права власності на предмет іпотеки. 21 березня 2013 року на адресу ТОВ «Оратанія» направлено вимогу про повернення грошових коштів за договором позики від 17 червня 2010 року. При цьому у вимозі містилось застереження про звернення стягнення на майно шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Дане повідомлення отримано ТОВ «Оратанія» 02 квітня 2013 року, що підтверджується відповідним зворотнім повідомленням. 05 червня 2013 року [PERSON] звернулась до реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Київській області із заявою про реєстрації права власності на предмет іпотеки. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 05 липня 2013 року за № 3582467 зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію, прийнятої 05 липня 2013 року за реєстраційним номером 433592, з підстав відсутності у повному обсязі документів, визначених Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої постановою КМУ від 22 червня 2011 року. А саме звіту про оцінку майна. Після подачі [PERSON] звіту про оцінку майна було відновлено розгляд заяви. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 13 липня 2013 року за № 3939867 прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки: 3/5 частини нежитлових приміщень, що складаються із підсобного приміщення 15 пл. 7,6 кв.м., підсобного приміщення 16 пл.10,1 кв.м., кухні 17 пл. 8.2 кв.м., святкового залу 18 пл.156,9 кв.м., тамбура 19 пл. 5,4. кв.м., туалету 20 пл. 5,6 кв.м.. туалету 27 пл. 1,2 кв.м., туалету 28 пл.1,2 кв.м., в загальному 196,2 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, норми якого були чинними на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок). Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно заявник зобов`язаний надати документи, передбачені п.п. 27, 28 Порядку. Згідно п. 34 Порядку для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менше ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, якщо більш тривалий строк не вказано у надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмовій вимозі; 3) звіт про оцінку предмета іпотеки, складений після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Оратанія» обґрунтувало свої вимоги тим, що між сторонами договору іпотеки від 17 червня 2010 року не було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а також на те, оцінка предмета іпотеки не проводилася. Із наданих суду доказів, досліджених матеріалів цивільної справи №369/2845/15, вбачається, що відповідну вимогу ТОВ «Оратанія» було направлено 21 березня 2013 року та надано йому 30-тиденний строк для повернення боргу. Звіт про оцінку предмета іпотеки був складений станом на 18 червня 2013 року. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимоги пп. 3 п. 34 Порядку були виконані [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Розділом 11 договору іпотеки від 17 червня 2010 року сторони договору передбачили застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає останньому право звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку в тому числі шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Так, пунктом 11.4 Договору іпотеки визначено, що у випадку прийняття рішення Іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, застереження в цьому Договорі є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. Встановлено і підтверджується належними і допустимими доказами, що іпотекодавець - ТОВ «Оратанія» порушила обов`язки, що не оспорювалось позивачем при розгляді справи, встановлені іпотечним договором, вимогу іпотекодержателя щодо дострокового виконання основного зобов`язання не виконала. Оскільки іпотечним договором передбачено застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то звернення [PERSON] до державної реєстраційної служби України із заявою про державну реєстрацію права власності на іпотечне нерухоме майно є законним. Вбачається, що вимоги ст.ст.35-37 Закону України «Про іпотеку» розділів 10, 11 Договору іпотеки від 17.06.2010 року при зверненні стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя були дотримані. Суд вважає, що державна реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, на ім`я [PERSON] проведена з дотриманням вимог закону, а саме відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, яка була чинною на час її проведення. Крім того, з матеріалів цивільної справи №369/2845/15ц, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2015 року встановлено, що «Дійсно розділ 11 Договору іпотеки від 17.06.2010 року містить п.11.5 наступного змісту: « За домовленістю сторін, у разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язання, забезпеченого іпотекою, у строк до 18 грудня 2010 року, сторони зобов`язуються укласти Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, який передбачає передачу Іпотекодавцем у власність Іпотекодержателя нежитлового приміщення, що є предметом цього договору.» Проте положення вказаного пункту 11.5 розділу 11 не підлягають застосуванню, оскільки [PERSON] відповідно до п.10.4 Договору іпотеки за своїм вибором обрала звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачено п. 11.5 розділу 11 Договору іпотеки. За змістом статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» відповідне застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. Обґрунтованими також є посилання представника [PERSON] на спростування вказаного доводу апелянта з тих підстав, що іпотечний договір та Закон України «Про іпотеку» надають Іпотекодежателю право вибору на звернення стягнення на предмет іпотеки. Розділ 11 пункт 11.4 Договору іпотеки містить відповідне застереження, яке є правовою підставою реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. [PERSON] за своїм вибором вказаним правом скористалась. Інші доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація права власності [PERSON] на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, була здійснена державним реєстратором за відсутності повного пакету документів, а саме був відсутній Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який між сторонами не укладався, є необґрунтованими. Згідно з п. 34 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менше ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, якщо більш тривалий строк не вказано у надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмовій вимозі; звіт про оцінку предмета іпотеки, складений після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли предметом іпотеки є земельна ділянка та в документах, що зазначені у пункті 27 цього Порядку, відсутні відомості про її кадастровий номер); заставну (у разі, коли іпотечним договором передбачено її видачу). Із матеріалів справи вбачається, що державний реєстратор отримав від заявника всі передбачені вимогами закону документи для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Надання державному реєстратору Договору про задоволення вимог іпотекодержателя за наявності у договорі іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя законом не передбачено. Інші доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, не заслуговують на увагу і не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.». Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Вище вказані обставини встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили. При розгляді справи брали участь як представники ТОВ «Оратанія», так і [PERSON] .. Розглядаючи дану справу позивачем не подано належних та допустимих доказів на спростування обставин справи, встановлених при розгляді справи. Не заявлено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Суд не бере до уваги посилання позивача на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року (справа №759/3151/17-ц) по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оратанія» до [PERSON] про визнання договору недійсним та на обставини, які встановлені даним рішенням, оскільки в подальшому дане рішення було скасовано у зв`язку з недоведеністю позовних вимог ТОВ «Оратанія». Посилання відповідача щодо тотожності спорів, суд до уваги не бере, оскільки підстави та предмет даних позовів не є ідентичними. Враховуючи подані сторонами докази, обґрунтування пояснень та заперечень проти позову, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed