Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані - співвідповідачі) про скасування арешту. В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що на виконанні у відповідача 1 перебувало виконавче провадження №27969403, в рамках якого державним виконавцем прийнято постанову від 31.07.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постановою державного виконавця від 03.12.2015 року виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, повернуто стягувачу, а виконавче провадження завершено. Посилаючись на те, що борг перед стягувачем відсутній, позивач просив скасувати накладений арешт. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18.10.2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02.12.2020 року відповідачем 2 подано до суду відзив на позовну заяву, у якому остання просила задовольнити позов. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак від її представника до суду подано заяву, в якій просить проводити судовий розгляд справи у відсутності позивача та її представника. Зі змісту заяви убачається, що заявлені позовні вимоги представник позивача підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи, відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що 08.07.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та позивачем укладено кредитний договір №014/0398/3/19557 (а.с.6-7). 28.03.2011 року у справі №2-675/11) Печерським районним судом м. Києва винесено рішення про стягнення з позивача заборгованості в сумі 122625,47 доларів США. На підставі вказаного рішення суду виданий виконавчий лист. 04.08.2011 року відповідачем 1 відкрито виконавче провадження №27969403. У рамках зазначеного виконавчого провадження неодноразово проводилась заміна стягувача, зокрема: з ВАТ «ЕРСТЕ Банк» на ПАТ «Фідокомбанк», з ПАТ «Фідокомбанк» на ТОВ «Скай Кепітал», з ТОВ «Скай Кепітал» на ТОВ «Глобал Фінанс». Постановою державного виконавця від 31.07.2015 року ВП №27969403 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження накладено арешт на все майно позивача (а.с.15). 12.12.2016 року між ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» та відповідачем 2 укладено договір №ВП-12/12/16-1 про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0398/3/19557 від 08.07.2008 року (а.с.8-9). 14.12.2016 року відповідач 2 надіслав позивачу повідомлення про заміну кредитора (а.с.10). Постановою державного виконавця від 03.12.2015 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті №37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що в ході проведення виконавчих дій іншого майна, на яке можливо звернути стягнення не виявлено. 18.09.2019 року позивач звернулась до відповідача 2 з проханням надати довідку про відсутність заборгованості (а.с.11). 20.09.2019 року відповідач 2 надав позивачу довідку б/н, відповідно до якої усі зобов`язання між відповідачем 2 та позивачем, якій виникли на підставі кредитного договору №014/0398/3/19557 від 08.07.2008 року припинені (а.с. 12). Згідно з інформацією із Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все нерухоме майно позивача накладено арешт (а.с.19-21). Статтею 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджатися своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Пунктом 2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Так, як встановлено у ході розгляду справи, арешт, що був накладений на все нерухоме майно позивача в межах виконавчого провадження №27969403, державним виконавцем не знято. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. З матеріалів справи вбачається, що відкриті виконавчі провадження щодо позивачки, як боржника, на момент її звернення до суду, в Єдиному реєстрі боржників відсутні (а.с.18). Відповідач 1, не подавши відзив на позов, дані обставини не спростував. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. У свою чергу, доводи позивача підтверджені належними та допустимими, в розумінні ЦПК України, доказами. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про задоволення вимог.

Outcome: approved