Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», в якому просить скасувати запис про державну реєстрацію права власності (індексний номер 32427078) від 18.11.2016 року на будинок загальною площею 210,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0589 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , за АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що 14.11.2006 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №DNLYGA00000025 строком до 14 листопада 2013 року, відповідно до якого банк надав їй 120000 доларів США, що на день укладення договору склало 600000 грн., по курсу 5 грн. - за один долар. У забезпечення виконання зобов`язання був укладений договір іпотеки, відповідно до якого передано банку в іпотеку будинок загальною площею 210,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0589 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 14 листопада 2016 року відповідач - АТ КБ «ПриватБанк» у порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. ст. 17, 33 Закону України «Про іпотеку» звернув стягнення та зареєстрував за собою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на належний їй будинок загальною площею 210,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0589 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 4 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, було відмовлено в задоволенні її позову про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності АТ КБ «ПриватБанк» на домоволодіння та земельну ділянку. Разом із тим, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а мораторій розповсюджується на позасудове звернення стягнення на іпотечне майно за ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за валютними кредитами, якщо це житло як у неї єдине. Позивач зазначає, що постановою Великої Палати Верховного Суду було змінено судову практику, а тому рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 4 липня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року винесені раніше помилково, всупереч дії мораторію та ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Звертає увагу, що у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України «Про заставу» та ст. 5 Закону України «Про іпотеку» по споживчому кредиту в іноземній валюті, якщо таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позивача або загальна площа нерухомого майна не перевищує 250 кв.м. для житлового будинку. Отже, позивач вважає, що оскільки банк набув право власності на домоволодіння та земельну ділянку в період дії мораторію, запис про право власності банку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є незаконним та підлягає скасуванню. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 3 лютого 2021 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. Під час підготовчого провадження представником відповідача Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» Чумаком С.О. був поданий відзив на позов [PERSON] , в якому він просить в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем заявлялися аналогічні позовні вимоги у справі № 201/11573/19. Крім того, рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04.07.2018 року у справі № 202/6443/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про скасування запису про державну реєстрацію прав. Обґрунтування позову [PERSON] є тотожним, що й у справі № 202/6443/17, - порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Отже, питання переходу права власності на іпотечне майно, розташоване по [ADDRESS] , вже розглядалося судом. Вважає, що судом була встановлена законність переходу права власності на іпотечне майно, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2021 року було залучено до участі у справі як\~третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіну Ліану Леонідівну. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 3 червня 2021 року позивач та її представник - адвокат Малюк Н.А. позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне: Судом установлено, що 14.11.2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір №DNLGA00000025, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на строк з 14.11.2006 року по 14.11.2013 року в розмірі 130802,50 доларів США на наступні цілі: 120000 доларів США - на купівлю житлового будинку, а також 10802,50 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. В подальшому додатковими угодами сторонами було змінено умови кредитування. При цьому в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 14 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №DNLGA00000025, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок, який має наступні характеристики: А-1 - житловий будинок (шлакобетон): житлова кімната 32,3 кв.м., загальна площа 44,6 кв.м.; Ж-2 - житловий будинок (цегла): житлова кімната 108,6 кв.м.; загальна площа 210,7 кв.м.; Л убиральня дощата; З - гараж (цегла); М,Н - вольєри; 1-7, І, ІІ - споруди. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення предмету іпотеки жила нерухомість. Іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 0,0589 га, яка належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до п. 18.8.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані та відповідно до п. 18.8.2 у визначених випадках звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором. Згідно з п. 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюються у випадках, передбачених п. п. 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (п. 29 Договору Іпотеки). У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2016 році звернулося до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 37, 38 Закону України «Про Іпотеку». 18.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.А. було прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 32427078 та зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на будинок [ADDRESS] (номер запису про право власності 17500140) та на земельну ділянку площею 0,0589 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 17500118). Звертаючись до суду з позовом про скасування запису про державну реєстрацію права власності АТ КБ «ПриватБанк» на будинок загальною площею 210,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0589 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , позивач посилається на те, що право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за банком у порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», крім того у зв`язку з прийняттям Великою Палатою Верховного Суду 20 листопада 2019 року постанови у справі № 802/1340/18-а змінилася судова практика щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії мораторію. Вирішуючи позов [PERSON] , суд бере до уваги, що відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про\~іпотеку»\~іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне\~зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону у\~\~разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Частиною 3\~статті 33 Закону\~визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За приписами\~ст. 35 Закону\~у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених\~зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення,\~іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до\~ст. 36 Закону\~сторони іпотечного\~договору можуть\~вирішити питання\~про звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~шляхом позасудового\~врегулювання на\~підставі договору.\~Позасудове врегулювання\~здійснюється згідно\~із\~застереженням про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя,\~що міститься\~в іпотечному\~договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим\~Законом\~способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому\~статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~статтею 38 цього Закону. Згідно з ч. 1\~ст. 37 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне\~\~застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, в договір іпотеки, укладеному між сторонами, міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», згідно з яким звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іптекодавця. При цьому порядок здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно закріплений в\~Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації, а також нотаріусами як спеціальними суб`єктами, на яких покладаються функції державного реєстратора. Відповідно до п. 1\~ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої\~статті 10 цього Закону\~визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з частиною першої\~статті 11 цього Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом статті 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими\~закон\~та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд бере до уваги, що позивач у своєму позові про скасування запису про\~державну реєстрацію\~права власності\~АТ КБ\~«ПриватБанк» на\~будинок та\~земельну ділянку\~по [ADDRESS] ,\~факт дотримання відповідачем та третьою особо вимог ст.\~35\~Закону України\~«Про іпотеку» щодо її належного повідомлення про необхідність усунення порушень та намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а також дотримання Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень\~не заперечує. В своєму позові позивач наполягає на порушенні вимог Закону України «Про мораторій\~на стягнення\~майна громадян\~України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті».\~Крім того,\~позивач посилається\~на зміну\~судової практики\~щодо застосування положень цього Закону. Між тим, суд звертає увагу, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 4 липня 2018 року у справі № 202/6443/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., про скасування запису про державну реєстрацію прав та визнання права власності на нерухоме майно. Відмовляючи в задоволенні зазначеного позову [PERSON] , суд виходив з того, що при зверненні в листопаді 2016 року стягнення на іпотечне майно шляхом реєстрації права власності банку на предмет іпотеки, вимоги Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не були порушені. Суд відзначає, що сама по собі зміна судової практики не є підставою для перегляду судових рішень, які набрали законної сили, чи нового вирішення спору. Більш того, суд враховує, що відповідно до положень\~ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~протягом дії цього\~Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із\~статтею 4 Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із\~статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.\~\~\~\~\~ Однак, як вбачається з матеріалів справи і це також було підставою для відмови в позові [PERSON] у справі № 202/6443/17, домоволодіння [ADDRESS] , яке було передано в іпотеку та на яке в листопаді 2016 року звернуто стягнення, складається з житлових будинків: А-1 загальною площею 44,6 кв.м. та Ж-2 загальною площею 210,7 кв.м., тобто загальна площа становить 255,3 кв.м. Відтак, під час звернення стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності на нього за банком положень\~Закону України\~«Про мораторій\~на стягнення\~майна громадян\~України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті» не були порушені. Посилання сторони позивача в судовому засіданні на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно площа об`єкта житлової нерухомості, право власності на яке було зареєстроване в листопаді 2016 року за ПАТ КБ «ПриватБанк» є меншою, ніж 250 кв.м., суд не бере до увагі, оскільки в описі об`єкта нерухомого майна відображена житлова, а не загальна площа об`єкта, на який звернуто стягнення та набуто право власності банком. Враховуючи наведене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed