Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

02.05.2019 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах своєї дружини [PERSON] звернулися до Воловецького районного суду Закарпатської області із заявою про встановлення юридичного факту вимушеного їхнього переселення з 2014 року з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Заявлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] проживали в м. Лисичанськ , Луганської області та мали налагоджений побут, житло, роботу та можливість вести повноцінне життя. З травня 2014 року м. Лисичанськ, Луганської області було окуповано незаконними озброєними угрупуваннями. Так, 24.06.2014 року в житловий будинок заявника за адресою [ADDRESS] , проникла група незаконного озброєного угрупування у кількості 12 чоловік. Вони пограбували будинок заявника та забрали в полон [PERSON] та [PERSON] , а 75-річного батька вигнали на вулицю. Про що, було порушено три кримінальних проваджень №1204130580000729, №1204130580000730, №1204130580000731. Через ці обставини заявник разом зі своєю дружиною, були вимушені переселитися з постійного місця проживання в м. Лисичанськ Луганської області через збройну агресію Російської Федерації проти України та окупацію Російською Федерацією частини території Луганської області. Проживання заявників в м. Лисичанськ Луганської області стало небезпечним, тому задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницької втрати громадянства, [PERSON] та [PERSON] змушені були покинути своє житло та переселитись в безпечну частину України, зокрема до [ADDRESS] . Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області було обумовлено тим, що заявники мають на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Заявник [PERSON] , який також представляє інтереси своєї дружини [PERSON] на підставі довіреності від 06.04.2018 р., в судовому засіданні заяву підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити з підстав викладених у ній. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, однак про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином за адресою місця знаходження, що вбачається відміткою про вручення рекомендованого поштового відправлення за № 8910001488410 (а.с.24). Представник заінтересованої особи Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином за адресою місця знаходження, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 8910001488401 (а.с. 25). Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які заявник посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є громадянами України, були зареєстровані і проживали за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 10 лютого 1998 року на ім`я [PERSON] . Попаснянським РВ УМВС України в Луганській області (а.с. 8-9) та паспорта громадянина України [PERSON] за серією [NUMBER] , виданого 16 травня 1996 року Попаснянським РВ УМВС України в Луганській області (а.с. 13-14). Відповідно до довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України за № 52 від 24.11.2016 р. [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] і перемістився з тимчасово окупованої території в [ADDRESS] (а.с. 11). Із довідки № 2105-5000117019 від 24.04.2019 р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] та фактичне місце проживання [ADDRESS] (а.с. 12). У відповідності з довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, за № 0000527461 від 02.05.2018 р. [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] і перемістилася з тимчасово окупованої території в [ADDRESS] (а.с. 16). Із довідки № 2105-5000117007 від 24.04.2019 р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , фактичне місце проживання [ADDRESS] (а.с. 17). У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного приживання. Встановлено, що досліджувані судом довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не містять відомості щодо причин переселення. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Навіть з урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення. У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Так, за приписами ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, цим Законом визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2014 року було схвалено текст такої Заяви, з якої вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Отже, викладені вище факти збройної (військової) агресії Російської Федерації проти України, окупації частини території Луганської та Донецької областей, є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Встановлюючи обставини вимушеного переселення суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у разі якщо внутрішнє переміщення за обставин, передбачених у ст. 1 цього Закону, спричинене військовою агресією іншої держави, військовим вторгненням, окупацією чи анексією території України, і цю територію покинули особи, що стали внутрішньо переміщеними особами, держава-агресор компенсує прямі витрати внутрішньо переміщених осіб, які виникли внаслідок вимушеного переміщення, а також всі витрати на приймання та облаштування зазначених осіб, що були здійснені за рахунок державного бюджету України та місцевих бюджетів, відповідно до норм міжнародного права. Відповідно до положень ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Приписами ст. 27 Конституції України передбачено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Таким чином, суд, на підставі аналізу вищевказаних положень закону, дійшов висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] до початку збройної агресії російської Федерації проти України були повноправними громадянами України та мали налагоджений побут, житло, роботу та можливість вести повноцінне життя. Після окупації частини Луганської області Російською Федерацією [PERSON] та [PERSON] втратили безпечну для життя можливість проживання в рідному місті та змушені були залишити свої матеріальні цінності, звичне середовище існування, вільне спілкування з рідними та друзями, порушено їх налагоджений звичний спосіб життя. Враховуючи наведене, те, що [PERSON] та [PERSON] переселилися з території Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи в результаті збройної агресії Російської Федерації, та встановити даний юридичний факт їм необхідно для визначення статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд дійшов висновку, що заява про встановлення юридичного факту підлягає задоволенню.

Outcome: approved