Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

02.05.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» (далі-ПрАТ «УДП») та просив поновити його на роботі на попередній посаді, стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку. Свої вимоги мотивував тим, що 06.07.2010 року був прийнятий на роботу на посаду змінного помічника капітана-змінного механіка ПрАТ «УДП», Наказом № 91л від 06.05.2015 року був звільнений з роботи, розрахунок проведений 14.05.2015 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відбулось на підставі п.20 Статуту про дисципліну працівників морського транспорту, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 25.05.1984 №496, що суперечить Конституції України та визначає вказаний наказ незаконним, на підставі наказу незаконне формулювання звільнення було внесено до трудової книжки, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок, вказані порушення є триваючими, на які не поширюється строк позовної давності. 14.06.2019 року свої вимоги уточнив та просив визнати незаконним наказ про звільнення від 06.05.2015 року, поновити його на посаді, визнати формулювання причини звільнення таким, що не відповідає діючому та перешкоджає працевлаштуванню, змінити його у точній відповідності із законодавством, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, змінити дату звільнення з 06.05.2015 року на 14.05.2015 року, визнати незаконною затримку видачі трудової книжки та видачі усіх сум при звільненні по теперішній час, визнати незаконною невиплату заробітної плати за 12.04.2015 року та стягнути заборгованість відповідно до ст. 116 ст. 117 КЗпП України (а.с.231-238 т.1). Вважає, що відповідачем систематично порушувались вимоги трудового законодавства щодо оплати праці, що підтверджено актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.02.2016 року, внаслідок чого при звільненні з ним було проведено остаточний розрахунок не в повному обсязі. 03.02.2020 року вимоги уточнив в частині стягнення заборгованості та просив стягнути з відповідача за понаднормові за січень, лютий, липень, серпень 2014 року, березень 2015 року та заборгованість за 12.04.2015 року в сумі 677,14 грн, а всього заборгованість в сумі 7105,72 грн (а.с.148 т.2), 19.02.2020 року просив зобов`язати відповідача виплатити усю суму заборгованості святкові, включаючи роботу 12.04.2015 року, вихідні та понаднормові (а.с.210 т.2), 18.03.2020 року просив стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 35909,37 грн (а.с.14-47 т.3), 15.06.2020 року - за роботу у вихідні в розмірі 4003, 94 грн (а.с.68-71 т.3). Рух справи Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2018 року відкрито провадження у справі (а.с.25 т.1) Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2019 року закрито провадження у справі (а.с.17 т.2) Постановою Одеського апеляційного суду від 17.10.2019 року ухвалу Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.120 т.2) Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2019 року заявлено самовідвід судді (а.с.126 т.2) Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2019 року справу прийнято до провадження після повторного автоматизованого розподілу (а.с.129 т.2). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.01.2020 року відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді, заявлено самовідвід судді (а.с.145 т.2) Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.01.2020 року справу прийнято до провадження після повторного автоматизованого розподілу (а.с.147 т.2) Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2020 року провадження у справі в частині вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення доплати за виконання роботи у період відсутності працівника за січень, лютий, липень, серпень 2014 року та березень 2015 року закрито. Аргументи сторін Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, остаточно просив визнати незаконним наказ про звільнення від 06.05.2015 року, поновити його на посаді, визнати формулювання причини звільнення неправильною та таким, що не відповідає діючому законодавству та перешкоджає працевлаштуванню, змінити його у точній відповідності із законодавством, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по кожному виду порушення, змінити дату звільнення з 06.05.2015 року на 14.05.2015 року, визнати незаконною затримку видачі трудової книжки та видачі усіх сум при звільненні по теперішній час, визнати незаконною невиплату заробітної плати за 12.04.2015 року та стягнути усю заборгованість за понаднормові, святкові, вихідні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до наданих розрахунків. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов від 24.05.2018 року (а.с.27 т.1), запереченнях від 22.01.2019 року (а.с.132 т.1), поясненнях від 19.03.2020 року (а.с.157 т.1), запереченнях від 05.07.2019 року (а.с.1 т.2), відзиві на позовну заяву (а.с.130 т.2), поясненнях від 17.03.2020 року (а.с.11 т.3), поясненнях від 16.04.2020 року (а.с.54 т.3), додаткових поясненнях (а.с.94 т.3), запереченнях (а.с.121 т.3), вважає позовні вимоги не обґрунтованими, оскільки позивача звільнено на законних підставах, формулювання причини звільнення у трудовій книжці відповідає наказу про звільнення, законність якого встановлено рішенням суду, що набрало законної сили, заборгованості відповідача перед позивачем немає, затримка видачі трудової книжки та остаточного розрахунку сталася з вини позивача, тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки немає. Крім того, вважає, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки за такими самими вимогами є судові рішення, які набрали законної сили. Просить також застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] працював у ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді змінного капітана-змінного механіка з 06.07.2010 року по 06.05.2015 року. Наказом № 91л від 06.05.2015 року був звільнений з роботи за п.20 Статуту про дисципліну працівників морського транспорту у зв`язку з знаходженням на робочому місці в нетверезому стані (а.с.6 т.1). 14.05.2015 року згідно відомості на виплату грошей № [NUMBER] за травень 2015 року з [PERSON] проведено розрахунок в сумі 29102,70 грн, що сторонами не оспорюється (а.с.74 т.1). 14.05.2015 року [PERSON] отримав трудову книжку, що підтверджено журналом реєстрації трудових книжок (а.с.46 т.1). Позиція суду Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 263\~ЦПК України\~передбачено,\~що судове\~рішення повинно\~ґрунтуватися на\~засадах верховенства\~права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вислухавши позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Щодо вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2020 року провадження у справі в частині вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито. Щодо вимог про визнання формулювання причини звільнення неправильним та таким, що не відповідає діючому законодавству та перешкоджає працевлаштуванню, зміни його у точній відповідності із законодавством, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Частиною третьою статті 235 КЗпП України (тут і надалі станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів при розгляді справ про поновлення на роботі», судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Пунктом 2.4 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Містерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58 (далі-Інструкція) визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наказом № 91л від 06.05.2015 року позивача звільнено з роботи у відповідності до п.20 Статуту про дисципліну працівників морського транспорту за знаходження на роботі в нетверезому стані 12.04.2015 року. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2016 року (справа № 500/1438/16-ц) у задоволенні позову [PERSON] до ПрАТ «УДП» про поновлення строку звернення до суду, визнання акту та рішень недійсними, визнання наказу недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку і моральної шкоди відмовлено в повному обсязі (а.с.37 т.1). Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22.09.2016 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2016 року залишено без змін (а.с.39 т.1). Суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника, що не відповідає встановленим судами обставин (Постанова ВС №465/8060/15-ц від 06.02.2018 року). Звертаючись до суду із вимогами про визнання формулювання причини звільнення неправильним та таким, що не відповідає законодавству, позивач посилається на незаконність його звільнення на підставі Статуту про дисципліну працівників морського транспорту та порушення порядку встановлення стану алкогольного сп`яніння, що в свою чергу призвело до внесення незаконного запису до трудової книжки. Доводи позивача фактично зводяться до його незгоди зі звільненням та його підставою, а єдиним правильним та законним формулюванням причини звільнення позивач вважає звільнення за власним бажанням. Судовим рішенням по цивільній справі № 500/1438/16-ц надано оцінку обставинам звільнення позивача, яке проведено відповідно до вимог діючого законодавства на підставі Статуту про дисципліну працівників морського транспорт, що є спеціальною нормою для правовідносин між сторонами на момент звільнення, у наказі про звільнення дана правильна юридична кваліфікація обставинам, що стали підставою для звільнення. Запис про звільнення у трудовій книжці позивача внесено на підставі наказу № 91л від 06.05.2015 року та точно відповідає його тексту відповідно до вимог п.2.4 глави 2 Інструкції (а.с.245 т.1). Доказів тощо, що формулювання причини звільнення позивача перешкоджало його подальшому працевлаштуванню, суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. З огляду на те, що позивач отримав трудову книжку 14.05.2015 року, із відповідними вимогами звернувся до суду 14.06.2019 року, клопотання про поновлення строку до суду не подавав, поважних причин пропуску строку судом не встановлено, суд вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду. Однак, встановивши відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, суд вважає вимоги про визнання формулювання причини звільнення неправильним та таким, що не відповідає діючому законодавству та перешкоджає працевлаштуванню, зміну його у точній відповідності із законодавством не підлягаючими задоволенню у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вищевказаних вимог, тому задоволенню не підлягає. Щодо вимог про зміну дати звільнення з 06.05.2015 року на 14.05.2015 року та визнання незаконною затримки видачі трудової книжки, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ч.ч. 1,5 ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення, зокрема видати працівникові належно оформлену трудову книжку (ч. 1 ст. 47 КЗпП). Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 4.1\~Інструкції передбачено,\~що власник\~або уповноважений\~ним орган\~ зобов`язаний\~видати працівнику\~його трудову\~книжку в\~день звільнення\~з внесеним\~до неї\~записом про\~звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. 14.05.2015 року позивачем отримано трудову книжку, що підтверджено його підписом у журналі реєстрації трудових книжок (а.с.47 т.1). Разом з цим, з наказом про звільнення № № 91л від 06.05.2015 року позивач ознайомлений 06.05.2015 року, про що свідчить його підпис у наказі із зазначенням відповідної дати ознайомлення (а.с.6 т.1). Таким чином, є доведеним знаходження позивача на роботі у день звільнення, а посилання представника відповідача на відсутність позивача на роботі та неможливість видачі останньому трудової книжки у день звільнення суперечать матеріалам справи. Отже, відповідач у порушення вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України не видав позивачу належним чином оформлену трудову книжку в день звільнення, затримка видачі трудової книжки сталася з вини відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач отримав трудову книжку 14.05.2015 року, звернувся до суду з відповідними вимогами 14.06.2019 року, клопотання про поновлення строку не подавав, поважних причин пропуску строку судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про зміну дати звільнення з 06.05.2015 року на 14.05.2015 року та визнання незаконною затримки видачі трудової книжки не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вищевказаних вимог, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає. Щодо вимог про визнання незаконним невиплати усіх сум, що належали позивачу при звільненні, включаючи заробітну плату за роботу у вихідний 12.04.2015 року, стягнення заборгованості та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 14.05.2015 року згідно відомості на виплату грошей № 1229 за травень 2015 року з [PERSON] проведено розрахунок в сумі 29102,70 грн, що сторонами не оспорюється (а.с.74 т.1). Актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.02.2016 року (далі Акт) (а.с.66 т.1), при дослідженні бухгалтерської документації встановлено, що при звільненні позивачу була виплачена заробітна плата за відпрацьовані дні, компенсація невикористаних днів відпочинку в кількості 81,3 робочих днів згідно ст. 120 КЗпП України у подвійному розмірі в сумі 27422,35 грн, компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки. Проте кінцевий розрахунок був проведений з порушенням ст. 116 КЗпП України. Отже, вказаним Актом підтверджено відсутність заборгованості підприємства за відпрацьовані позивачем дні, в тому числі за 12.04.2015 року, тому вимоги в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягають. Однак, судом встановлено, що згідно Акту позивачу виплачено компенсацію невикористаних днів відпочинку в кількості 81,3 робочих днів в сумі 27422,35 грн, тоді як згідно наказу про припинення трудового договору № 91л від 06.05.2015 року (а.с. 126 т.1) та письмових пояснень відповідача кількість вихідних становить 90 днів. Згідно п. 1 письмових пояснень відповідача від 16.04.2020 року (а.с.54 т.3) розрахунок з позивачем був проведений за 90 днів відпочинку в сумі 27421,76 грн. З огляду на невідповідність довідки № 5 п.1 письмових пояснень за період з 01.01.2015 по 12.04.2015 року схемі розрахунку, за якою обчислювались інші періоди роботи (неврахування 10% від окладу за перевезення пасажирів та індекс споживчих цін), суд дійшов висновку, що позивачу не виплачено компенсацію невикористаних днів відпочинку в кількості 8,7 (90-81,3) днів в розмірі 3882,81 (8,7х2х223,15 грн) грн. Щодо наявності вказаних невідповідностей у розрахунках обгрунтованих пояснень відповідачем не надано. Посилання представника відповідача на те, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку вже були предметом розгляду та є рішення за вказаним предметом спору, яке набрало чинності, а також на сплив строку звернення до суду з огляду на проведення остаточного розрахунку з позивачем 14.05.2015 року, суд вважає необґрунтованими, виходячи з такого. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.05.2018 року по цивільній справі № 500/3649/17 за позовом [PERSON] до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування шкоди здоров`ю та відшкодування втраченого заробітку у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.03.2019 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.05.2018 року залишено без змін. Предметом спору у справі було стягнення доплати за виконання роботи у період відсутності працівника, а саме за січень, лютий, липень, серпень 2014 року та березень 2015 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2020 року провадження у справі, зокрема, в частині вимог про стягнення доплати за виконання роботи у період відсутності працівника за січень, лютий, липень, серпень 2014 року та березень 2015 року закрито. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП Укрїни, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно Рішення\~Конституційного Суду\~України від\~22.02.2012\~року №\~4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Аналіз змісту частини другої\~статті 233\~КЗпП України дає підстави для висновку про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (постанова ВС № 607/14495/16-ц від 24.04.2019 року). Враховуючи, що повний розрахунок по заробітній платі власником підприємства з позивачем при звільненні не проведено, а наявність залишку невиплаченої заборгованості встановлено судом у даній справі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку. Згідно довідки ПрАТ «УДП» середньоденна заробітна плата позивача становить 223,15 грн (а.с.6 т.3), розмір якої сторонами не оспорювався. Згідно наданого\~позивачем розрахунку від 27.11.2020 року розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 07.05.2015 по 21.12.2020 року в сумі 312186,85 грн (а.с.117 т.3), який відповідачем не спростовано. Разом з цим, з урахуванням звернення позивача з позовом до суду 02.05.2018 року, майже через три роки після отримання розрахунку по не оспорюваній сумі заробітної плати 14.05.2015 року та відсутності поважних причин пропуску строку, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку на суму за період до звернення позивача до суду з 07.05.2015 до 01.05.2018 року. Крім того, суд вважає за можливе застосувати при обчисленні середнього заробітку критерій пропорційності задоволеним позовним вимогам про стягнення заборгованості по заробітній платі. Так, сума середнього заробітку за період з 02.05.2018 по 21.12.2020 року становить 147279 (223,15 грн х660 робочих днів). Загальна сума заборгованості по заробітній платі, заявлена до стягнення 47019,03 грн. Сума заборгованості по зарплаті, що підлягає стягненню за рішенням суду 3882,81 грн. 3882,81 грн х100/47019,03 грн=8% (відсоток задоволених позовних вимог про стягнення заробітної плати). Сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню за критерієм пропорційності 11782,32 (147279 грн х8/100) грн. Аналогічний висновок щодо можливості зменшення середнього заробітку за критеріями, які визначаються судом з урахуванням обставин справи, міститься у постанові ВП ВС №711/4010/13-ц від 18.03.2020 року. Виходячи з вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 3882,81 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 11782,32 грн. Судові витрати Згідно ч.ч.\~1,2\~ст.\~133\~ЦПК України,\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У відповідності\~до ч.\~1\~ст.\~5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Заявлено позовні вимоги про стягнення заробітної плати на загальну суму 47019,03 грн та середнього заробітку на суму 312186,85 грн, а всього 359205,88 грн. Задоволено позовні вимоги про стягнення заробітної плати на суму 3882,81 грн та середнього заробітку на суму 11782,32 грн, а всього15665,13 грн. 15665,13х100/359205,88=4% (відсоток задоволених позовних вимог). Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 143,68 (3592,05 грн х4/100) грн.

Outcome: partial