Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

01.06.2016 року перший заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] в інтересах держави в особі\~ [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що в провадженні Шаргородського районного суду знаходилася кримінальна справа по обвинуваченню відповідача [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що мав місце 15.11.2014 року. Вироком Шаргородського районного суду від 27.04.2015 року [PERSON] засуджено за ч.2 ст.286 КК України. Потерпілий [PERSON] в результаті злочину отримав тілесні ушкодження, які, відповідно до висновку експерта, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, та перебував на стаціонарному лікуванні у [PERSON] обласній клінічній лікарні ім. М.І. Пирогова з 17.11.2014 року по 28.11.2014 року. Згідно з листом головного лікаря [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, потерпілий [PERSON] перебував на лікуванні у ЛОР-відділенні, при цьому вартість одного ліжко-дня у листопаді 2014 року становила 258,37 грн., на його лікування витрачено 2842,07 грн. Вказана шкода відповідачем [PERSON] обласній клінічній лікарні ім. М.І. Пирогова не відшкодована. Просить стягнути з відповідача на користь держави в особі [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова 2842,07 грн. в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого [PERSON] Представник позивача [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення судової повістки (а.с.21). В судовому засіданні прокурор Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON], що діє на підставі довіреності від 03.06.2016 року (а.с.28), підтримала позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснила, що відповідач [PERSON] вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, за що засуджений вироком Шаргородського районного суду від 27.04.2015 року. Проте, відповідачем не відшкодовано витрати, понесені державою, зокрема, закладом охорони здоровя [PERSON] ОКЛ ім. М.І. Пирогова, на лікування потерпілого від вчиненого відповідачем злочину [PERSON], який перебував на стаціонарному лікуванні протягом 11 ліжко-днів: з 17.11.2014 року по 28.11.2014 року. Вартість одного ліжко-дня становить 258,37 грн., тому загальна вартість перебування потерпілого [PERSON] в закладі охорони здоровя становить 2842,07 грн. Витрати закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] відповідачем [PERSON] добровільно не відшкодовані. ВОКЛ ім. М.І. Пирогова, фінансування якої здійснюється за рахунок обласного бюджету, також не зверталася з відповідним позовом до суду, у звязку із чим наявні підстави для представництва органами прокуратури інтересів держави і звернення з відповідним позовом до суду. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Враховуючи, що відповідач є інвалідом ІІ групи загального захворювання, судові витрати просить з відповідача не стягувати, а компенсувати за рахунок держави. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.23). Вирішуючи спір, суд встановив факт понесення позивачем [PERSON] обласною клінічною лікарнею ім. М.І. Пирогова витрат на лікування потерпілого від злочину [PERSON] в сумі 2842,07 грн. Означений факт підтверджений в судовому засіданні вироком Шаргородського районного суду від 27.04.2015 року у кримінальній справі за №152/545/15-к, з якого вбачається, що відповідач [PERSON] засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме за те, що 15 листопада 2014 року приблизно о 3 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 2107» з реєстраційним номером Н 1996 КІ, проїжджаючи по вулиці Макаренка в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, рухаючись зі сторони центру села у напрямку сільської ради, не доїжджаючи до повороту у напрямку вул. Гагаріна зі швидкістю приблизно 70 км/год., в порушення пунктів 10.1., 12.1, 12.2. Правил дорожнього руху України, згідно з якими перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, не врахувавши дорожню обстановку, зокрема, темну пору доби та умови недостатньої видимості, не обравши безпечної швидкості руху під час входження в поворот праворуч, не змінюючи напрямок руху, виїхав на зустрічну смугу руху та, не впоравшись з керуванням, допустив зіткнення з деревом, розташованим на лівому узбіччі дороги. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя під час заподіяння. Між порушенням [PERSON] пунктів 10.1, 12.1 та 12.2 Правил дорожнього руху України та отриманням потерпілим [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень, є прямий причинний зв'язок (а.с.8-9). З довідки [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова за №01-1-23/1079 від 28.04.2016 року вбачається, що потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в ЛОР-відділенні [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова з 17.11.2014 року по 28.11.2014 року з діагнозом: відкритий перелом всіх стінок лівої лобної пазухи. [PERSON] проведено в ЛОР-відділенні 11 ліжко-днів. Вартість одного ліжко-дня в листопаді 2014 року становила 258,37 грн., вартість лікування потерпілого становить 2842,07 грн. Вартість лікування відшкодовано не було (а.с.7). Із матеріалів цивільної справи також вбачається, що на час розгляду справи в суді [PERSON] не відшкодував витрат в сумі 2842,07 грн., понесених [PERSON] обласною клінічною лікарнею ім. М.І. Пирогова на лікування потерпілого від злочину [PERSON] Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що шкода у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON], заподіяна державі в особі [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, підлягає відшкодуванню відповідачем [PERSON], який вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України. Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані та не заперечуються відповідачем, оскільки заперечень щодо позову відповідач до суду не надав, а подав заяву про повне визнання позову. Судом встановлено, що прокурор та позивач не предявляли цивільний позов в кримінальній справі №152/545/15-к, тому, в силу вимог ч.3 ст.128 КПК України, мають право предявити його в порядку цивільного судочинства. Суд констатує той факт, що відповідачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів «поза розумним сумнівом» на спростування позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі ВОКЛ ім. М.І. Пирогова до нього про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, оскільки відповідач [PERSON] викликався до суду, йому було запропоновано судом подати заперечення проти позову, якщо такі є, проте, відповідач у заяві до суду зазначив, що не має заперечень щодо позову. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Оскільки відповідачем [PERSON] не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування державі в особі ВОКЛ ім. М.І. Пирогова витрат на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON], то право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків (...) має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (абзац 2 ч.2 ст.45 ЦПК України). Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди. За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи. Таким чином, закон у вказаних правовідносинах ставить можливість покладання відповідальності за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини заподіювача. Особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого (ч.1 ст.1206 ЦК України). Якщо лікування проводилося закладом охорони здоровя, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України). Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства… Цивільний позов в інтересах держави предявляється прокурором… Позивачем надано суду належні та допустимі докази про заподіяння шкоди [PERSON] ОКЛ ім. М.І. Пирогова у виді понесення витрат на лікування [PERSON] потерпілого від вчиненого відповідачем [PERSON] злочину, а відтак позов підлягає задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)». Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання, що підтверджується Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААА №332133 від 16.05.2016 року (а.с.25), тому, відповідно до вимог п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Outcome: approved