Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач, діючи в інтересах недієздатної [PERSON], пред'явила через суд зазначений позов до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона, як опікун недієздатної [PERSON], несе тягар утримання житла та оплати комунальних послуг в квартирі [ADDRESS], належній на праві власності [PERSON] за договором дарування від 14 вересня 2001 року, з розрахунку на спільне проживання у квартирі також і зареєстрованого там відповідача, який фактично не проживає у квартирі з 2001 року, після фактичного припинення шлюбних відносин із [PERSON], а позивач через це не може отримати субсидію на відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, тому позивач просила суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні власністю шляхом зняття [PERSON] з реєстрації в квартирі [ADDRESS]. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з викладених у позові підстав. Відповідач позов не визнав в повному обсязі, заперечуючи тим, що квартира [ADDRESS], яку він подарував колишній дружині [PERSON] 14 вересня 2001 року, є єдиним його зареєстрованим місцем проживання та він, маючи ключі від квартири після вселення за рішенням суду, там проживає коли [PERSON] перебуває на стаціонарному лікуванні, зокрема, в січні-лютому 2014 року, в кінці листопада 2014 року, оскільки проживання з останньою в інші періоди через її психічну хворобу ускладнене, оплачує раз на рік комунальні послуги та квартплату в розмірі ? від нарахованих, крім того, ніяких перешкод у користуванні житлом [PERSON] не чинить і створення ним будь-яких перешкод позивачем не доведено, тому просив в задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Кіровського районної у м. Дніпропетровську ради Міхєєва О.А. позовні вимоги підтримала, пояснивши, що орган опіки здійснює ретельний контроль за виконанням опікуном своїх обов'язків, проводить обстеження житла недієздатної [PERSON], проте жодного разу в помешканні не було відповідача, а так само, протягом року не зафіксована і наявність речей відповідача, що підтверджує обставини його непроживання у квартирі недієздатної особи. Крім того, внаслідок стану здоров'я [PERSON] спільне проживання є практично неможливим, у зв'язку з чим відповідач дійсно не проживає у квартирі власника більше року. Третя особа - Кіровський РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направив, у поданій заяві клопотав про розгляд справи у відсутності свого представника з ухваленням рішення на розсуд суду на підставі чого суд, відповідно до ст. 36 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника. Свідок [PERSON], будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що є знайомим чоловіка позивача [PERSON], на прохання якого він робив ремонтні роботі в квартирі дочки-інваліда [PERSON] протягом 2008-2014 років, поступово проводивши роботи за наявності коштів у позивача, зокрема, у 2008 році замінена кухонна плита, застіклено балкон, у 2009-2010 році - прошпакльовані стіни, поклеєні шпалери, замінені розетки. Останні роботи проведені влітку 2014 року, коли замінений у лінолеум та установлений бойлер у ванній кімнаті, а у прихожій встановлена шафа. При цьому, жодного разу при проведенні робіт, він дочку позивача [PERSON] не бачив, як і не бачив відповідача у квартирі та його речей, коли майже всі речі обстановки переставлялись. Суд, вислухавши пояснення сторін та представника позивача, представника третьої особи, свідка, розглянувши вимоги в заявлених позивачем межах, дослідивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що з 27 квітня 1990 року по 19 березня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчать відмітки Кіровського відділу РАГС Дніпропетровського МУЮ в паспортах [PERSON] та відповідача сукупно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.4, 28-зворот, 101-102). На підставі договору дарування квартири від 14 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Якубою О.А. за реєстровим №5059, [PERSON] набула права власності, на належну відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 червня 1998 року квартиру [ADDRESS] (а.с.6). У вказані квартирі зареєстрований окрім [PERSON], також і відповідач у справі, про що свідчать дані паспортів вказаних осіб та довідка адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України від 05 грудня 2014 року (а.с.20, 4, 101-102). Одночасно судом встановлено, що відповідач іншого житла на праві власності чи на праві користуванні не має, з 16 квітня 2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] від якої має спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], про що до матеріалів справи долучені свідоцтва про шлюб та про народження (а.с.140). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2009 року, яке набрало законної сили 27 січня 2009 року, [PERSON] визнано недієздатною, а позивача призначено її опікуном (а.с.7, 8). За даними довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААГ №000946 від 15 січня 2015 року при переогляді [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання та визнано особою, нездатною до трудової діяльності до наступного переогляду 21 січня 2017 року (а.с.131). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2011 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], зняття з реєстрації, стягнення судових витрат та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасовано; відмовлено [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про зняття з реєстрації; ухвалено усунути перешкоди [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом його вселення в дану квартиру; в іншій частині судове рішення залишено без змін (а.с.58-59). З постанови державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 11 жовтня 2011 року вбачається, що рішення суду від 20 липня 2011 року в частині вселення [PERSON] виконано в повному обсязі (а.с.133). Статтею 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України), про що також роз'яснював Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відтак, належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Разом з тим, позивач позовних вимог до [PERSON] про визнання його таким, що втратив користування житлом недієздатної особи не заявляла, роз'ясненим їй судом в порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України правом зміни позову до початку розгляду справи по суті не скористалася, розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору у відповідності з положеннями ст. 11 ЦПК України - на власний розсуд. Крім того, розв'язуючи спір, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР, ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частино 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, за розгляду справи позивачем відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних, допустимих, достатніх доказів, які б у своїй сукупності свідчили про непроживання відповідача без поважних причин протягом року у квартирі недієздатної [PERSON] Так, доводи позивача та представника про те, що актами органу опіки та піклування встановлено непроживання відповідача у квартирі [PERSON], суд приймає до уваги як належний і допустимий доказ обставин, зафіксованих на день складення акту, проте протягом року до часу звернення з позовом, тобто з 25 листопада 2013 року по 25 листопада 2014 року такі акти складені лише двічі і виключно в межах повноважень органу опіки на предмет обстеження умов проживання і виконання опікуном своїх обов?язків щодо недієздатної: 27 листопада 2014 року, коли комісія вийшла за заявою самого [PERSON] для перевірки обставин проживання недієздатної, її побутових умов і не фіксувала обставин непроживання відповідача у квартирі, та 16 липня 2014 року - за заявою позивача, коли зафіксована відсутність речей відповідача в квартирі, а відтак, вказані акти не можуть свідчити про непроживання відповідача протягом року в квартирі без поважних причин, зважаючи на доводи останнього про проживання в квартирі в інший період - у січні-лютому 2014 року під час проходження [PERSON] стаціонарного лікування та наприкінці листопада 2014 року, які позивачем не спростовані та доказів на підтвердження протилежного відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано, зокрема, доказів регулярного фіксування таких обставин житловою організацією, яка наділена повноваженнями щодо складення відповідних актів - КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради. При цьому, показання свідка [PERSON] про те, що він жодного разу не бачив у квартирі відповідача і його речей у період проведення свідком робіт у квартирі, суд також приймає до уваги, проте такі не доводять обставини непроживання відповідача у квартирі протягом року, зважаючи на те, що свідок перебував у квартирі взагалі за відсутності мешканців цієї квартири і періодично, з 2008 року по 2010 рік, а потім вже влітку 2014 року, тобто у той часовий проміжок, в який складався і акт органом опіки та піклування - 16 липня 2014 року, тому свідоцькі показання підтверджують в сукупності з наведеним актом органу опіки та піклування обставини непроживання відповідача влітку 2014 року, а не протягом року до часу звернення із позовом. Так само, позивач, визнавши обставини перебування дочки [PERSON] на стаціонарному лікуванні у січні-лютому 2014 року, листопаді 2014 року, не подала доказів на спростування доводів відповідача про те, що він, маючи ключі від квартири та безперешкодний доступ до житла проживає в квартирі в той час, коли недієздатна [PERSON] не проживає в квартирі через перебування на стаціонарному лікуванні, а саме, в січні-лютому 2014 року, листопаді 2014 року. Не знайшли такі обставини підтвердження і в судовому засіданні. Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він проводить поточний ремонт в квартирі та приймає іншу участь у житті [PERSON], оскільки вказані обставини за період останнього року перед зверненням до суду доказами відповідно до ст.ст. 57-59 ЦПК України підтвердження не знайшли, а відповідач таких згідно зі своїм процесуальним обов?язком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надав. Докази, подані відповідачем на підтвердження своїх заперечень за період 2007-2012 року, зокрема, щодо звернення до правоохоронних органів, сплати комунальних послуг, тощо, судом не приймаються до уваги, оскільки не стосуються предмета доказування за останній рік до звернення з позовом. Одночасно суд не приймає до уваги посилання позивача, як на підставу задоволення вимог з заявлених підстав, на невиконання відповідачем своїх обов?язків з оплати квартирної плати та комунальних послуг, оскільки як встановлено судом та визнано позивачем, відповідач оплачує відповідні витрати, хоч в меншому розмірі та з простроченням щомісячних платежів, зокрема, такі оплати за природний газ, тепло і гарячу воду, холодне водопостачання і каналізацію, теплопостачання, здійснювалися 09 жовтня 2013 року, 09 грудня 2014 року, про що свідчать відповідні квитанції, представлені в оригіналах відповідачем та долучені до матеріалів справи в копіях (а.с. 90), та обставини неналежної участі відповідача в утриманні житла є підставою для пред?явлення відповідних матеріально-правових вимог про відшкодування частини витрат, які несе позивач з розрахунку і на відповідача у відповідній частці, а не свідчать про непроживання особи у квартирі без поважних причин. Крім того, суд відзначає, що саме по собі звернення позивача за призначенням субсидії відповідно до Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року №848, не є доказом на підтвердження обставин непроживання відповідача протягом року у квартирі, а так само не свідчить про створення відповідачем перешкод у здійсненні права власності, зокрема, у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS], оскільки позивачу у призначенні відповідної субсидії не було відмовлено з підстав проживання або реєстрації там відповідача. Інших належних, допустимих, достатніх доказів вчинення відповідачем перешкод підопічній [PERSON] у здійсненні її права власності (володіння, користування, розпорядження) на квартиру [ADDRESS], відповідно до ст.ст.57 57-59 ЦПК України позивачем згідно зі своїм процесуальним обов'язком, передбаченим ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано та в матеріалах справи такі не містяться. За з'ясованих обставин, розглянувши справу за ст. 11 ЦПК України виключно в межах заявлених [PERSON] вимог, суд, за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, оцінених у судовому засіданні кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозв'язку, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з заявлених правових підстав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з урахуванням результатів розгляду справи судові витрати покладаються на рахунок позивача.

Outcome: dismissed