Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

У березні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], в обґрунтування якого зазначила, що з 1 червня 2002 року по 6 березня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач з часу розірвання шлюбу не виховує дитину, більше року не сплачує аліменти. Дитина часто хворіє, їй необхідне оздоровлення. Її родичі мешкають за межами України - на території РФ, проте на теперішній час вона разом з донькою не має можливості поїхати до своїх родичів з метою розширення кругозору дитини, її оздоровлення, крім того внаслідок проведення антитерористичної операції в Україні проживання в м.Маріуполі є небезпечним для дитини. Зараз вона з відповідачем фактично не спілкується, не має можливості отримати від нього дозвіл на виїзд дитини за кордон у добровільному порядку, так як останній працює на території не підконтрольній Україні. Просила надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та на тимчасовий виїзд малолітнього доньки, без згоди батька дитини строком по 22.02.2019 року, тобто до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у зв'язку з неявкою відповідача. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу заочно у порядку ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, його неявка не є перешкодою для розгляду справи оскільки надано достатньо доказів для вирішення спірних правових відносин. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 1 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. (а.с.7) Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 11 березня 2003 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, батьками дитини [PERSON] є сторони у справі. (а.с.3) Згідно свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 6 березня 2008 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №117. (а.с.6) За повідомленням Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району м.Маріуполя [PERSON] отримує на дитину «державну допомогу сім'ям з дітьми», внаслідок ухилення батька від сплати аліментів. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затриманий та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у ст. 2 цього Закону, за якою серед інших документів, які дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. За ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. На підставі ст.ст. 9, 11 Конвенції «Про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. При цьому держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Так, згідно паспортних даних позивачки та свідоцтва про народження дитини, вони є громадянами України. Дитина проживає разом з матір'ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на вищевикладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На теперішній час, позивачка у зв'язку з подіями, що відбуваються на сході України бажає виїхати з дитиною до тітки, яка мешкає у Російській Федерації в м.Орел для відпочинку, оздоровлення дитини, проте не має можливість це зробити, оскільки не має змоги отримати відповідну згоду від батька дитини - відповідача. Аналізуючи вищевикладені норми права, враховуючи те, що судом при розгляді справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки позивачка не наполягала на стягненні з відповідача сплаченого нею судового збору, суд вважає таке стягнення недоцільним.

Outcome: approved