Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Прокурор, який діє в інтересах держави в якості позивача звернувся в суд з позовом до Головного управління Держземагенства у Черкаській області, [PERSON], реєстраційної служби [PERSON] районного управління юстиції в Черкаській області, третьої особи фермерського господарства «Ювалон» про визнання недійсними правових актів органу державної влади, визнання недійсним правочину та повернення обєкту оренди. На підставу своїх вимог спирається на те, що на адресу прокуратури Маньківського району із прокуратури області надійшло колективне звернення жителів с. Добра, Маньківського району, [PERSON], [PERSON], та інших, щодо незаконності виділення [PERSON], земельної ділянки у адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району. Установлено, що наказом ГУ Держземагентства у Черкаській області від 05.07.2013 за № ЧК/7123182000:02:001/00000206 на підставі заяви [PERSON], останньому надано дозвіл на розробку землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки орієнтовний розмір якої становить 49,3720 га. сільськогосподарського призначення рілля та пасовище в оренду, для ведення фермерського господарства, яка розташована в адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району за межами населеного пункту. У подальшому 29.07.2013р. наказом Головного управління Держземагентства у Черкаській області № ЧК/7123182000:02:001/00000524 затверджено розроблений на замовлення [PERSON], проект землеустрою та згідно договору оренди землі від 29.07.2013р. зазначена земельна ділянка з кадастровим номером 7123182000:02:001:0192 площею 46,2848 га. - рілля та земельна ділянка площею 3,0872 га. - пасовища із земель державного запасу передана йому в оренду. Однак, при прийнятті Головним управлінням Держземагентства у Черкаській області вказаного вище наказу про надання дозволу на розробку землевпорядної документації, її затвердженні та укладенні договору оренди землі, на думку прокурора, допущено порушення вимог діючого законодавства, що як він вказує є підставою для визнання спірних наказів та укладеного на підставі них договору оренди землі недійсними, з огляду на наступне, що і змусило прокурора звернутись з відповідним позовом до суду. Прокурор в судовому засіданні підтримав позов. Представник відповідача ГУ Держземагенства у Черкаській області та [PERSON] заперечували на задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] РУЮ Реєстраційної служби до суду не з»явився, однак надав суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутності а при прийнятті рішення поклався на думку суду. Представники третьої особи ФГ «Ювалон» заперечували на задоволення позову та зазначили, що в процесі розгляду справи, головним управлінням Держземагенства у Черкаській області на відповідну заяву листом - згодою від 23.07.2015р. надано згоду на розподіл спірної земельної ділянки площею 49,3720га. з кадастровим номером 7123182000:02:001:0192. Після проведення розподілу вказаної земельної ділянки, наказом ГУ Держземагенства у Черкаській області від 30.11.2015р. № 23-6092/14-15-СГ внесено зміни до договору оренди землі від 29.07.2013р. яким передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 7123182000:02:001:0203 площею 46,2848 га. - рілля та земельну ділянку з кадастровим номером 7123182000:02:001:0202 площею 3,0872 га. пасовища. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновків: Отримавши в оренду земельну ділянку [PERSON] 22.10.2013р. було створено та зареєстровано ФГ «Ювалон» (а.с. 21-26). Відповідно до п.1 ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі чітко визначені категорії: а) землі сільськогосподарського призначення, б)землі житлової та громадської забудови, в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, г) землі оздоровчого призначення, ґ) землі рекреаційного призначення, д) землі історико-культурного призначення, е)землі лісогосподарського призначення, є) землі водного фонду, ж) землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення. Згідно ч.2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать :а)сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги), б)несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Ч.3 ст.22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Із наведеного слідує, що Земельний кодекс України не містить обмежень (переліку) видів угідь земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які можуть надаватися у користування громадянам для ведення фермерського господарства. Згідно класифікації видів цільового призначення земель, затверджена Наказом Держкомзему від 23.07.2010 р. №548 землі сільськогосподарського призначення (землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, тощо) включають в себе, зокрема: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для ведення фермерського господарства, …для сінокосіння і випасання худоби, …для іншого сільськогосподарського призначення, тощо. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про фермерське господарство», ст.114 Господарського кодексу України фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Зазначене вказує на можливість використання земель із цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», правомірним також є використання фермерським господарством земель, призначених для городництва, сінокосіння, випасання худоби, надання послуг у сільському господарстві, пропаганди передового ведення сільського господарства, іншого сільськогосподарського призначення. Статті 31, 33-37 ЗК України не містять чітких вимог, щодо використання земельних ділянок, а лише вказують на критерії за якими вони відносяться до певного цільового призначення. В пункті п.25 ГОСТ «Землі. Терміни та визначення» № 26640-85, зазначено, що з метою докорінного поліпшення сінокосів і пасовищ допускається їх розорювання та зайняття посівами сільськогосподарських культур не більше 2-3 років. У правових позиціях, викладених Рішенням Верховного Суду України у справі від 05.03.2013 № 21-417а12, беззаперечно, на даний час, зазначено, що відповідно до принципів земельного права та вимог ст. ст. 19 - 21, 31, 33 - 37 ЗК України зміна цільового призначення земельної ділянки та зміна виду використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення хоча є різними інститутами права, проте їх зміна відбувається виключно з дотриманням порядку, встановленого для зміни цільового призначення землі. Однак вказане рішення стосується розгляду спору щодо зміни набувачем цільового призначення земельної ділянки, а у даній справі прокурором не надано жодних доказів зміни відповідачем цільового призначення земельної ділянки, тому суд не може прийняти до уваги наведене прокурором як доказ на користь задоволення його позовних вимог. Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності встановлює ст.116 ЗК України. Відповідно до ч.5 ст.20 ЗК України земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 Кодексу. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Види документації із землеустрою визначені ст.24 Закону України «Про землеустрій». Здійснюючи розробку документації із землеустрою обґрунтовуються вимоги з використання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Отже, встановлення цільового призначення земельної ділянки відбувається на стадії затвердження проекту відведення. Відповідно до ст. 123 ЗК України встановлено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлено, згідно частини другої якої забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.2 ст.2 ЗУ «Про фермерське господарство» цей Закон не поширюється на громадян, які ведуть особисте селянське господарство або які використовують земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби. Відповідно до ч.2 ст.24 ЗУ «Про фермерське господарство» фермерське господарство самостійно визначає напрями своєї діяльності, спеціалізацію, організує виробництво сільськогосподарської продукції, її переробку та реалізацію, на власний розсуд та ризик підбирає партнерів з економічних зв'язків у всіх сферах діяльності, у тому числі іноземних. Отже, громадяни які отримали земельні ділянки для випасання худоби чи сінокосіння не можуть створити і зареєструвати фермерське господарство з таким видом використання землі. Як було встановлено в судовому засіданні 01.07.2013 р. до ГУ Держземагенства у Черкаській області (а.с. 9) надійшла заява [PERSON], про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 49,3720га. Сільськогосподарських угідь на умовах довгострокової оренди в адмінмежах Добрянської сільської ради для ведення фермерського господарства, до якої додано обґрунтування розмірів земділянок, копії документів на посвідчення особи, викопіювання, довідка з держстатистичної звідності про наявність земель, перелік обмежень в користуванні земельної ділянки та копії диплома і трудової книжки. Наведене спростовує твердження прокурора про невідповідність вимогам Закону заяви [PERSON] щодо отримання в користування (оренду) земельної ділянки як підставу відмовити ГУ Держземагенством у Черкаській області[PERSON] в задоволенні його заяви, а посилання позивача на судову практику визначену у Постанові Вищого адміністративного суду України №К/800/40388/13 від 22.01.2014 р. є невмотивованим, оскільки згаданим судовим рішенням встановлені інші обставини, від розглядаються в цій справі. Наказом ГУ Держземагенства у Черкаській області від 05.07.2013 № ЧК/7123182000:02:001/00000206 (а.с.10) надало [PERSON] дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Добрянської сільради Маньківського району. Наказом ГУ Держземагенства у Черкаській області 29.07.2013 р. № ЧК/7123182000:02:001/00000524 (а.с.12) затверджено виготовлену документацію із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду терміном на 10 років. В подальшому на підставі заяви [PERSON] датованої 27.07.2015р. щодо поділу земельної ділянки (а.с. 222) ГУ Держгеокадастру у Черкаській області 30.11.2015р. було видано наказ (а.с. 210) про внесення змін до договору оренди землі, оскільки земельна ділянка площею 49,3720га. з кадастровим номером 7123182000:02:001:0192 була розділена на дві земельні ділянки з кадастровим номером 7123182000:02:001:0203 площею 46,2848 га. - рілля та з кадастровим номером 7123182000:02:001:0202 площею 3,0872 га. пасовища. Суд вважає за доцільне зазначити, що наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 30.11.2015р. (а.с. 210) було наказано викласти п. 2 договору оренди землі від 29.07.2013р. номер запису 2073651 з додатковою угодою від 24.09.2014р. номер запису 7399280 в наступній редакції: «2. В оренду передаються земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності загальною площею 49,3720га., з них: - площею 3,0872га (сільськогосподарські угіддя - пасовища) кадастровий номер 7123182000:02:001:0202 - площею 46,2848га (сільськогосподарські угіддя - рілля) кадастровий номер 7123182000:02:001:0203, розташовані за межами населеного пункту, в адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області» однак 10.12.2015р. між ГУ Держгеокадастру у Черкаській області та [PERSON] було укладено дві додаткові угоди (а.с 211-212) та (а.с. 213-214), в яких допущено інше трактування п. 2 договору, при чому вони є взаємно виключаючими, оскільки в кожній із них йдеться про різні земельні ділянки як за розміром так і за призначенням, при чому окремо одна від одної, а в судовому засіданні не можливо було встановити яка з двох додаткових угод є кінцевою, але позивач не ставив під сумнів наведені додаткові угоди та не просив їх визнати недійсними, крім того це не впливає на оскаржувані накази та договори, які прийняті та укладені раніше по часі, а тому суд їм і не надає правової оцінки. Законом не передбачено надання відмови на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського товариства з підстав не передбачених статтею 123 Кодексу. Отже доводи позивача щодо порушення ГУ Держгеокадастру Закону є безпідставним. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 року, майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Договір оренди землі, укладені між [PERSON] та ГУ Держгеокадастру зареєстровані Реєстраційною службою [PERSON] РУЮ Черкаської області 10.08.2013 р. відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України, а також до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», він не скасований, а тому позовні вимоги до прокурора до цього відповідача є безпідставними За результатами судового розгляду справи прокурор, у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, не довів належними доказами порушення права чи порушення інтересів держави. Порушення земельного законодавства, зокрема щодо нецільового використання земельної ділянки, повинні підтверджуватись актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеним Державною інспекцією з контролю за використанням та охороною земель або її територіальним органом, у встановленому порядку та відповідної форми. Спірні ділянки віднесені до земель державної власності сільськогосподарського призначення, надані в оренду повноважною особою на підставі належної землевпорядної документації та використовуються за плату за призначенням на підставі строкового двостороннього оплатного договору. Цільове призначення ділянок не змінено. Межі ділянок визначені в натурі. Ділянки внесені в кадастр та їм присвоєно кадастрові номера. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, до суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє, суд повинен відмовити в позові.

Outcome: dismissed