Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

01.11.2013 року [PERSON] (далі по тексту рішення позивач - [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту рішення відповідач - КМУ) про зобов'язання вчинити дії та стягнення шкоди, в якому просить зобов'язати відповідача виплатити йому трудові вклади у розмірі 328 550 (триста двадцять вісім тисяч п'ятсот п'ятдесят) грн., стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду згідно ст. 23 ЦК України, виплачувати поетапно рівномірними сумами 5476 грн. у місяць, врахувати інфляцію за п'ять років з 2013 року по 2018 рік, зобов'язати відповідача визнати його банківський внесок у сумі 328 550 грн. внутрішнім боргом Державної влади України. Зазначені вимоги позивач мотивує тим, що з 12.05.1987 року він є вкладником і користувачем послуг Національного банку України. На розрахункових рахунках вказаного банку у відділеннях № 10021/081 та № 8064/081 в м. Херсоні знаходяться належні йому грошові вклади, здійснені до 02.01.1992 року, на загальну суму 22329 рублів. Листом від 28.03.2012 року Державного Ощадбанку України в особі філії - Херсонського обласного управління у поверненні заощаджень йому було відмовлено. В подальшому з цього питання він звернувся із заявою до Кабінету Міністрів України, проте, вказана заява листом від 04.07.2012 року була перенаправлена до Міністерства фінансів України. Листом від 26.07.2012 року Міністерство Фінансів України надало йому відповідь про відмову у виплаті грошових вкладів у AT «Ощадбанку» з мотивів, що обсяг зобов'язань держави щодо повернення знецінених грошових заощаджень і страхових внесків завеликий, а фінансові ресурси держави обмежені, повернення громадянам належних їм коштів може здійснюватися лише поетапно, в межах фінансової спроможності держави. Вважає такі дії відповідача неправомірними. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив у позові відмовити в повному обсязі, оскільки Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 № 537/96-ВР не передбачена відповідальність за невиконання чи неналежне виконання укладеного між вкладником та ощадним банком договору, а передбачено тільки повернення відновлених в установленому порядку заощаджень. Крім того, вважав, що відсутнє обґрунтування моральної шкоди. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Так, позивач вважає, що внаслідок знецінення поміщених до установ колишнього Ощадного банку СРСР його грошових заощаджень «Державна Влада України» як гарант його вкладів зобов'язана відновити, здійснити компенсацію втрат від знецінення та поетапно повернути їх, виплачуючи йому 5476 гривень у місяць. Як зазначив позивач, оскільки держава Україна, в особі КМУ, є гарантом його вкладів, то у разі невиконання боржником (Державний ощадний банк України) обов'язків перед кредитором (позивач), вона повинна сплатити кредитору грошову суму згідно умов гарантії. Разом з тим, на підставі Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 № 537/96-ВР встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери тощо (частина 1 статті 1 Закону). Відповідно до статті 2 Закону держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію, яка згідно з частиною 1 статті 6 Закону проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею, а порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України (частини 3,4 статті 6 Закону). Тобто, держава зобов'язується відновити реальну вартість знецінених грошових заощаджень вкладників колишнього Ощадбанку СРСР та поступово компенсувати їх за рахунок коштів Державного бюджету України, а порядок компенсації знецінених грошових заощаджень визначає Кабінет Міністрів України. При цьому, у Законі не йде мова про відповідальність за невиконання чи неналежне виконання укладеного між вкладником та ощадним банком договору, а тільки про повернення відновлених в установленому порядку заощаджень. Крім того, згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, здійснює з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, суд не вправі втручатися в діяльність органів державної влади при здійсненні ними владних управлінських функцій, визначених законодавством, оскільки суди не наділені повноваженнями створювати норми права, а мають перевіряти існуючі норми права на їх відповідність нормативним актам вищої юридичної сили. Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань цивільного. Крім того, право власності поетапною виплатою компенсації громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень поетапно держава Україна не порушується. За правилами статті 7 Закону заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10.10.2001 № 13- рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 7, 8 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» (справа про заощадження громадян) положення статті 7 Закону, відповідно до яких заощадження повертаються «поетапно», «залежно від суми вкладу», «у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік», хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України (підпункт 5.4 Рішення). Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Проте, держава має право «вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» (стаття 1). Аналогічне за своїм змістом положення міститься у нормах Конституції України, згідно з якою власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися конституційних положень про те, що «власність зобов'язує», і вона «не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству» (частина З статті 13), а також, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина 7 статті 41). Крім того, згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1), розмір грошового відшкодування якої визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування (частина 3). Отже, з наведеної статті ЦК України вбачається, що судом при вирішенні спору або окремої позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають встановленню наявність моральної шкоди, тобто факту, який підтверджує заподіяння потерпілому моральної шкоди, а відтак існування такої шкоди в цілому, заподіювач моральної шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди, а також наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство згідно ст. 10 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Проте, належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження існування моральної шкоди, яку, на думку позивача, йому було заподіяно Кабінетом Міністрів України позивач не надав. Зокрема, копії медичної карти стаціонарного хворого, виписка з медичної карти, епікриз не можуть вважатися належними та допустимими доказами, які свідчать про спричинену моральну шкоду, оскільки встановлений позивачу діагноз не пов'язаний з невиплатою державою в повному обсязі його знецінених грошових заощаджень. Тому, у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed