Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л.Я. Левітана» Кременчуцької міської ради. Просила ухвалити рішення, яким поновити її на посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана»; стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2019 року по дату винесення рішення у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що із займаної посади начальника відділу експлуатації рухомого складу КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» відповідач її звільнив з 24 грудня 2019 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Таке звільнення вважає незаконним, оскільки фактичної реорганізації та скорочення штату насправді не відбулося, при цьому її посада фактично не ліквідована, а перейменована. Також було порушено саму процедуру звільнення. У зв`язку із незаконним звільненням позивач також просить стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по дату прийняття рішення судом по суті справи, виходячи із її середньоденного розміру заробітної плати. Ухвалою суду від 24 січня 2020 року відкрито провадження в справі, постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 14 лютого 2020 року КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» до суду подано відзив на позовну заяву. Відповідач позов не визнав та зазначив, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2019 року, справа № 524/7511/18, позивача поновлено на посаді начальника відділу з експлуатації рухомого складу КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана», вказане судове рішення ним виконане шляхом видання наказу від 19 вересня 2019 року № 435 про поновлення позивача на зазначеній посаді. 20 жовтня 2018 року відповідачем видано наказ № 646, відповідно до якого з 01 січня 2019 року на підприємстві скорочувався ряд посад серед яких була і посада позивача. Щоб виконати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2019 року по справі № 524/7511/18 до оновленого штатного розпису відповідачем було внесено посаду начальника відділу експлуатації рухомого складу, на яку було поновлено позивача. У зв`язку з відсутністю потреби у посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу після проведених змін в організаційній структурі КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» наказом від 24 вересня 2019 року № 452 вказану посаду скорочено, зі змістом зазначеного наказу було ознайомлено позивача 24 вересня 2019 року. Наказом від 25 вересня 2019 року № 454 [PERSON] було попереджено про можливе звільнення з 26 листопада 2019 року та запропоновано наявні на той час вакансії на підприємстві, вказаний наказ було доведено до відома позивача 25 вересня 2019 року. Наказом від 19 листопада 2019 року № 570 продовжено строк дії наказу від 25 вересня 2019 року № 454 до моменту отримання судового рішення суду апеляційної інстанції у справі № 524/7511/18, постанову по якій було отримано 17 грудня 2019 року, у зв`язку з чим наказом від 20 грудня 2019 року № 644 відповідачем було відновлено дію наказу від 25 вересня 2019 року № 454 та повторно запропоновано позивачу всі вакантні посади наявні на підприємстві. 23 грудня 2019 року позивач відмовилася від запропонованих вакантних посад, про що складено акт про відмову її від запропонованих вакантних посад. Наказом від 24 грудня 2019 року № 162-к [PERSON] звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників. Також відповідач зазначив, що позивач не є членом профспілкового комітету підприємства, оскільки, після звільнення її з посади та подальшого поновлення на ній, згідно з чинним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2019 року по справі № 524/7511/18, вона не зверталась до відповідного профспілкового комітету із заявою про прийняття до його складу. Однак відповідач вирішив звернутися до профспілкового комітету КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» із заявою про надання згоди на звільнення [PERSON] , на що, згідно з протоколом від 23 грудня 2019 року № 12, було отриману згоду. Тому відповідач вважає, що звільнення позивача є законним, у зв`язку з чим відсутні підстави для поновлення її на роботі, просив відмовити у задоволенні позову. 21 лютого 2020 року позивач направила до суду відповідь на відзив. Зазначила, що у штатному розкладі КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» замість ліквідованого відділу експлуатації рухомого складу (далі по тексту - ВЕРС) створено службу руху (далі по тексту - СР) з тими ж самими функціями та завданнями, що і у ліквідованого ВЕРС, та з тим же самим особовим складом, який працював до цього у ліквідованому ВЕРС, за винятком самої [PERSON] . Тому вважає, що відбулось перейменування підрозділу підприємства, а не зміна у організації його виробництва та праці. Також повідомила, що наказ відповідача від 20 жовтня 2018 року № 646 не містить у собі вказівки керівника про попередження працівників про майбутнє скорочення, а самі зміни у штатному розкладі підприємства відбулись одномоментно, тобто з 01 січня 2019 року, у той час як процедура скорочення штату триває не менше двох місяців. Наказ відповідача від 19 листопада 2019 року № 570 "Про продовження роботи [PERSON] та [PERSON] " вважає незаконним за тих підстав, що процедура скорочення штату не містить такої опції як продовження терміну дії наказу про скорочення «до отримання рішення суду». Як зазначала позивач, наказ відповідача від 25 вересня 2019 року № 454 все ж не зупинив свою дію, оскільки наказом від 19 листопада 2019 року № 570 продовжено термін дії наказу від 25 вересня 2019 року № 454 стосовно неї, а відтак з 26 листопада 2019 року посада начальника ВЕРС припинила своє існування, проте вона продовжувала працювати на даній посаді до 24 грудня 2019 року, що підтверджується наданими відповідачем розрахунковими листами за листопад-грудень 2019 року, згідно з якими вказана посада фактично існувала та оплачувалась заробітною платою. Цим також підтверджується відсутність фактичних змін в організації праці та виробництва на підприємстві. Також позивач заперечує проти того, що їй пропонувались всі вакантні посади, які існували на той час на підприємстві. Звертає увагу на протиріччя у запереченнях відповідача (поясненнях представника, відзиві), який вважає, що позивач не є членом профспілки підприємства і водночас звертається за згодою профспілки на її звільнення з займаної посади. У зв`язку з вищевикладеним, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 18 червня 2020 року задоволено клопотання представника позивача, витребувано у відповідача належним чином завірені копії: статуту профспілкової організації КП "Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана" та протоколів про прийняття та виключення позивача з членів профспілкової організації вказаного підприємства. На виконання вимог ухвали суду від 18 червня 2020 року відповідач 21 липня 2020 року письмово повідомив, що не має можливості надати суду копію протоколу про прийняття до членів профспілки [PERSON] , оскільки такий документ відсутній, посилаючись на положення Статуту профспілкової організації та ст. 7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Зазначив, що протокол про виключення позивача з профспілкової організації не складався, оскільки після звільнення її з посади позивач автоматично втратила і членство в профспілковій організації. Просив у задоволенні позову відмовити. 05 серпня 2020 року до суду надійшла письмова відповідь позивача на такі пояснення де зазначено, що згідно зі ст. 12 Статуту професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, вихід із членів профспілки за власним бажанням відбувається в індивідуальному порядку на підставі особистої заяви члена профспілки і настає з дня її подання. Такої підстави для припинення членства у профспілковій організації як звільнення з підприємства, не передбачено. Позивач просила задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Шинкаренко С.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та наданих письмових пояснень. Представник третьої особи Артюх А.П. в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог заперечила, просила відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи і наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з огляду на наступне. Судом установлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.09.2019 року по справі № 524/7511/18 раніше звільненого позивача [PERSON] поновлено на посаді начальника ВЕРС КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» з 13 серпня 2018 року. Це рішення суду виконано відповідачем шляхом видання наказу від 19 вересня 2019 року № 435 про поновлення позивача на зазначеній посаді. 20 жовтня 2018 року відповідачем видано наказ № 646, відповідно до якого з 01 січня 2019 року на підприємстві скорочувався ряд посад серед яких була і посада позивача. Щоб виконати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 вересня 2019 року (справа № 524/7511/18) до оновленого штатного розпису відповідачем було внесено посаду начальника відділу експлуатації рухомого складу, на яку було поновлено позивача. У зв`язку з відсутністю потреби у посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу, після проведених змін в організаційній структурі КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана», наказом відповідача від 24 вересня 2019 року № 452 цю посаду скорочено, що було доведено до відома позивача 24 вересня 2019 року. Наказом відповідача від 25 вересня 2019 року № 454 [PERSON] було попереджено про можливе звільнення з 26 листопада 2019 року та запропоновано наявні на той час вакансії на підприємстві. Цей наказ доведено до відома позивача 25 вересня 2019 року. Наказом відповідача від 19 листопада 2019 року № 570 продовжено строк дії наказу № 454 від 25 вересня 2019 р. «до моменту отримання судового рішення суду апеляційної інстанції у справі № 524/7511/18». Після отримання постанови апеляційного суду (17 грудня 2019 року), наказом відповідача від 20 грудня 2019 року № 644 було відновлено дію наказу від 25 вересня 2019 року № 454 та повторно запропоновано позивачу всі вакантні посади наявні на підприємстві. 23 грудня 2019 року позивач відмовилася від запропонованих вакантних посад, про що складено акт про відмову її від запропонованих вакантних посад. Після цього за зверненням відповідача ним отримано згоду профспілкового комітету КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» на звільнення [PERSON] , оформлену протоколом від 23 грудня 2019 року № 12. Наказом відповідача від 24 грудня 2019 року № 162-к [PERSON] звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 62 Господарського кодексу України, підприємство самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торгівельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (ч. 3 ст. 64 ГК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачає дотримання певних гарантій для працівника. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників чи додержано роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Суд ураховує, що перейменування структурного підрозділу юридичної особи не може вважатися його реорганізацією та/чи ліквідацією, з якою закон пов`язує звільнення працівника. Якщо на підприємстві і відбулися організаційні зміни, то для того, щоб звільнити з цих підстав працівника такі зміни повинні стосуватися його штатної чисельності (скорочення) та/або ж організації роботи (праці) всередині певного структурного підрозділу таким чином, що працівник надалі об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці (як-от через відсутність кваліфікації або ж внаслідок перерозподілу функціональних обов`язків в межах структурного підрозділу за посадами відповідно до їх категорії, класу, рангу тощо), а щодо переведення на іншу посаду (на цьому підприємстві) він або заперечує або для цього об`єктивно немає можливості. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У ході розгляду справи відповідачем та третьою особою суду не надано техніко-економічне обґрунтування скорочення посад і штату працівників в Комунальному підприємстві «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» та докази дотримання вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Також відповідачем та третьою особою суду не надано будь-яких доказів на підтвердження функціональних відмінностей між ліквідованим Відділом експлуатації рухомого складу (ВЕРС) КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» і новоствореною Службою руху (СР) на вказаному підприємстві, нових кваліфікаційних вимог до його працівників та доказів неможливості виконання позивачем функціональних обов`язків, зокрема, керівника вказаної служби. При цьому суд ураховує ту обставину, що після ліквідації посади начальника ВЕРС, з 26 листопада 2019 року по 24 грудня 2019 року позивач продовжувала виконувати посадові обов`язки за цією посадою, за що їй нараховувалась заробітна плата. Це підтверджується наданими відповідачем розрахунковими листами за листопад, грудень 2019 року, що свідчить про фактичне існування такої посади на підприємстві. Згідно з наказом відповідача від 20.10.2018 року № 646 «Про затвердження змін до організаційно-штатної структури (штатний розпис)» судом установлено, що з 01.01.2019 в КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» скорочується, зокрема, посада начальника відділу з експлуатації рухомого складу (п.2 наказу) і вводяться з вказаної дати інші посади, зокрема начальника служби рухомого складу та начальника служби руху (п.1 наказу), які суд вважає тотожними за колом посадових обов`язків, оскільки, відповідачем та третьою особою не доведено зворотнього. Також, як убачається зі змісту вищевказаного наказу відповідача № 646, новоутворена Служба руху в КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» налічує 10 працівників. Скорочено ж було усього 13 працівників у тому числі і з ВЕРС, що свідчить про переведення вказаних осіб (за винятком секретаря, друкарки та юрисконсульта) на інші посади або про перейменування їхніх посад. Крім того, у ході розгляду справи у судовому засіданні керівник підприємства Вертюх О.М. (третя особа у справі) надав пояснення, якими підтвердив, що всі працівники, крім позивача, були переведені на посади з ВЕРС до Служби руху. Відповідач у наданих суду відзиві на позов та письмових поясненнях, представники відповідача та третьої особи, третя особа у ході розгляду справи не навели доводів та не надали суду доказів щодо того у чому саме полягає відмінність між посадовими обов`язками працівників ВЕРС та СР КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені С.Я. Левітана» та чому позивача не було переведено на одну із посад новоствореної Служби руху підприємства. Окрім того, відповідачем та третьою особою не було надано доказів, що серед вакантних посад, які пропонувались позивачу перед її звільненням, були посади у новоствореній Службі руху КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана». За таких обставин суд приходить до висновку, що підрозділ з якого звільнили позивача та посада, на якій вона працювала, фактично в КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана» залишилися, однак після перейменування отримали іншу назву. Незмінною залишилася і штатна чисельність новоутвореного підрозділу у порівнянні з тією, яка існувала до його перейменування. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. У зв`язку з тим, що позивачеві не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, включаючи новостворену Службу руху на КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л.Я. Левітана», суд приходить до висновку про порушення відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України. Крім того, суд приходить до висновку про порушення профспілковим органом процедури розгляду питання про надання згоди на звільнення позивача, оскільки два засідання з цього питання відбулися в один день через незначний проміжок часу та позивачу не було надано можливості скористатись правовою допомогою. Посилання представника відповідача та третьої особи на те, що позивач не є членом профспілки ними не доведені, оскільки рішення про її виключення з профспілкової організації суду не надані. Водночас розгляд профспілковим комітетом даного питання за поданням адміністрації підтверджує обставину її членства в такій організації. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Отже суд уважає, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а тому [PERSON] підлягає поновленню на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, суд, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходить з заробітної плати позивача за останні два місяці, що передували звільненню. У разі, коли протягом двох місяців, що передували звільненню з роботи, працівник не з його вини працював не всі робочі дні, його середня заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється за фактично відпрацьований час у цьому періоді, а не за два повні календарні місяці, що йому передували. Пунктом 3 Порядку визначені виплати, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Це: основна заробітна плата, доплати та надбавки, премії, які не носять разового характеру, винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. При цьому суд ураховує лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18 та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» від 29.07.2019 № 1133/0/206-19. З матеріалів справи, зокрема з наданих відповідачем розрахункових листків по заробітній платі, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (жовтень, листопад 2019 року) при п`ятиденному робочому тижні, склала 414 грн. 20 коп. Період вимушеного прогулу з 25.12.2019 по дату винесення рішення в справі - 04.12.2020 становить 238 робочих днів. Таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 98 579 грн. 60 коп. (414 грн. 20 коп. х 238). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.У зв`язку з цим, судовий збір за немайнову та майнову вимоги у сумі 1 826 грн. 60 коп. слідстягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved