Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Спрямованим до суду позовом [PERSON] просив ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати в повному обсязі рішення Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 24 листопада 2015 року про відмову йому в наданні у власність земельної ділянки площею 0,55 га для ведення особистого селянського господарства. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, відповідачем йому було надано попереднє погодження щодо передачі у приватну власність вищевказаної нерухомості та було рекомендовано звернутися до Житомирської РДА щодо передачі у приватну власність земельної ділянки. Згодом, відповідач відмовив позивачу в наданні у власність згадуваної земельної ділянки, у звязку з обмеженою кількістю земель в межах населеного пункту та потреби соціального захисту ветеранів війни учасників АТО. Такі дії відповідача [PERSON] вважає протиправними, адже підстава для такої відмови, на переконання останнього, суперечить нормам ЗК України. У судовому засіданні представник позивача заяву підтримав та просив її задовольнити з названих у позові підстав. В свою чергу підстави неявки в судове засідання представника відповідача суду невідомі, хоча він був завчасно та належним чином повідомлений про день та час слухання справи. За таких обставин, зважаючи на відсутність будь-яких даних про причини неявки в судове засідання представника відповідача, належне сповіщення останнього про розгляд справи та беручи до уваги той факт, що представник позивача не заперечує проти заочного порядку розгляду даної справи, суд вважає за можливе відповідно до положень ст. ст. 224, 225 ЦПК України провести судове засідання за правилами заочного розгляду. Дослідив матеріали справи судом встановлені наступні факти і відповідно ним правовідносини. Рішенням Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 2 жовтня 2008 року (а.с.7) позивачу надано попереднє погодження щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,55 га для ведення особистого селянського господарства із земель резерву за межами населеного пункту, запропоновано звернутись до Житомирської РДА з питанням про передачу зазначеної земельної ділянки йому у приватну власність, а також рекомендовано замовити в землевпорядній організації проект відводу такої нерухомості для її передачі у власність заявнику. Розпорядженням голови Житомирської РДА № 235 від 11 березня 2010 року позивачу, серед іншого, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,55 га, за межами населеного пункту, з метою передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства на території Луківської сільської ради (а.с.7). 14 жовтня 2010 року комісія з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою Житомирської РДА дійшла висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення селянського господарства [PERSON] площею 0,55 га за рахунок земель запасу Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.9-11). 24 листопада 2015 року відповідачем ухвалено рішення про відмову [PERSON] в наданні у власність земельної ділянки площею 0,55 га для ведення особистого селянського господарства (оскаржуване рішення). Підставою для такої відмови, як вбачається зі змісту такого рішення, факт обмеженої кількості земель в межах населеного пункту та необхідність соціального захисту ветеранів війни учасників АТО. Пунктом другим резолютивної частини оскаржуваного рішення відповідач ухвалив також розділити між учасниками АТО, жителями с. Лука, які не мають жодної земельної ділянки у власності чи користуванні, масив орієнтовною площею 1,50 га для ведення особистого селянського господарства. Правовідносини, що склались між сторонами у даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). Відповідно до ст. 22 Закону України "Про землеустрій" рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (ч. 11 ст. 118 ЗК України). Проаналізував вищевикладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних міркувань. Статті 116-118 ЗК України декларують підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи земельних ділянок комунальної власності у державну власність. Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ст. 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. В ході розгляду даної справи судом встановлено, що позивач, як особа, яка виявила бажання реалізувати своє право на отримання земельної ділянки, звернулась до відповідних органів, зокрема відповідача, та пройшла визначену законом процедуру, що передує прийняттю рішення про передачу у власність земельної ділянки, а саме отримав дозволу відповідача про попереднє погодження щодо передачі у приватну власність згадуваної вище нерухомості та дозвіл Житомирської РДА на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки з метою передачі у власність. Фактом надання даних дозволів, органи, що їх надавали, підтвердили відсутність будь-яких зауважень та застережень щодо цього. Реченням 2 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про землеустрій", як було названо вище, встановлено, що рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою має необмежений строк дії. На переконання суду, підстави для відмови позивачу в наданні у власність земельної ділянки, що відображені в оскаржуваному рішенні, в розумінні вищевказаних норм матеріального закону, є не вмотивованими та недостатніми для такої відмови, внаслідок чого законні права позивача були обмежені, а відтак, в частині вимоги про скасування оскаржуваного рішення в частині, щодо такої відмови, підлягають судовому захисту у обраний ним спосіб. Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача про скасування оскаржуваного рішення у повному обсязі, адже його пункт другий про розподіл між учасниками АТО, жителями с. Лука, які не мають жодної земельної ділянки у власності чи користуванні, масив орієнтовною площею 1,50 га для ведення особистого селянського господарства, жодним чином не порушує і не обмежує конкретно права позивача та потенційно зачіпає інтереси третіх осіб, які не були учасниками судового розгляду. Окрім зазначеного, так як позов підлягає до часткового задоволення, на підставі приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати за розгляд даної цивільної справи. Судові витрати складаються з судового збору в розмірі 551,20 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: partial