Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Представник позивача у червні 2019 р. звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у період з 01.10.2010 по 22.05.2017 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. 22.05.2017 позивач звільнений за угодою сторін. За період з 01.10.2016 по 22.05.2017 роботодавцем не здійснено виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Сума компенсації за вказаний період становить 7 389,07 грн., середній заробіток складає 182 165, 76 грн. Враховуючи, що позивачу виплата заробітної плати не проводилась більше, ніж півроку, йому завдано моральної шкоди, розмір якої оцінює в сумі 5 000,00 грн. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача вищевказані суми, а саме, заборгованість по заробітній платі в розмірі 60 566,20 грн. за період з 01.10.2016 по 22.05.2017, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 182 165,76 грн., компенсацію в розмірі 7 389,07 грн., моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн. Ухвалою суду від 18.06.2019 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву (а.с. 25-26). 05.08.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, з позовними вимогами відповідач не погоджується з огляду на те, що підприємство позбавлено можливості проводити розрахунки з незалежних від нього підстав. Починаючи з серпня 2016 банківські рахунки, рухоме та нерухоме майно підприємства арештоване на підставі виконавчих проваджень стосовно стягнення з підприємства заборгованості в судовому порядку. Протиправної, винної дії чи бездіяльності щодо невчасної виплати заробітної плати відповідачем не вчинялось. Позивач був звільнений у законний спосіб, із завчасним попередженням, підприємство не порушувало його прав та не завдавало моральних страждань. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що в період з 0.09.2010 по 22.05.2017 позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Аеробуд», що підтверджується відомостями трудової книжки (а.с. 8-11). 22.05.2017 року позивача звільнено відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України, за угодою сторін, відповідно до наказу № 86-к від 22.05.2017 року. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З виписки карткового рахунку [PERSON] за період з 06.01.2016 по 06.09.2016 вбачається, що відповідачем виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі на загальну суму 289155,31 грн. (а.с. 15). Згідно з довідки ОК-5 отриманої у Пенсійному фонді України, з 01.09.2010 по день звільнення 01.05.2017 позивачу нараховувалась заробітна плата ТОВ «Аеробуд» (а.с. 12-14). Приймаючи до уваги те, що відповідач лише частково виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, позовні вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати за період з 01.10.2016 по 22.05.2017 в сумі 60 566,20 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У постанові Верховного суду від 16.01.2018 р. у справі №446/509/16-ц зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Судом встановлено, що позивач був звільнений 22.05.2017 р., з позовом до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки звернувся в липні 2019 р., тобто з пропуском строку звернення. Клопотання про поновлення такого строку позивачем подано не було, а тому вимога про стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягає. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункти 2.2 2.3 Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013). Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею першою Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею другою даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: ... заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до пункту третього постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: … заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджений КМУ від 21.02.2001 №159, Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. На підставі наведеного, сума компенсації позивачу коштів за період з жовтня 2016 р. по травень 2017 р. становить: (102,8/100)*(101,8/100)*(109,1/100)*(1101,1/100)*(101,0/100)* (101,8/100)*(100,9/100)*(101,1/100)*100=112,2%. Приріст індексу споживчих цін склав: 112,2%-100%=12,2%. Оскільки індекс споживчих цін за період невиплати заробітної плати перевищив 100%, сума компенсації за цей період становить: (60566,20*12,2)/100%=7 389,07 грн. Оскільки сплата позивачу належних їй платежів не здійснена то працівник отримав право на компенсацію моральних втрат (ст.237-1 КЗпП). Як роз`яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, апеляційний суд вважає, що на користь заявника має бути присуджено 2 000 грн. на відшкодування моральних збитків. Враховуючи наведенні вище факти в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та знайшли своє підтвердження, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial