Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 15 квітня 2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 9487,21 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоджу на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 04 серпня 2020 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 32072,27 грн, яка складається з: 9173,40 грн - заборгованість за кредитом, 5,34 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 18672,06 грн - заборгованість за пенею, 4221,47 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 15 квітня 2014 року в розмірі 32072,27 грн та судові витрати. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачка відзив на позовну заяву не надала, повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Позивачем до позовної заяви додано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в якому останній просив справу розглядати без участі представника позивача, проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечує. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе розглядати справу за відсутністю відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 квітня 2009 року відповідач підписав анкету, в якій зазначено, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. 15 квітня 2014 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (яке змінило найменування на АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № SAMDN34000017461017 від 30.11.2007 року (далі - Договір 1) укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, яка підписана відповідачем. Згідно пунктів 1.1.1, 1.1.2 Генеральної угоди сторони узгодили по Договору 1 зменшити розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 2757,08 грн, комісії на 378,80 грн, пеню на 0 грн, штраф на 2177,60 грн; заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 10287,21 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). В пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику кредит в сумі 9487,21 грн на строк 06 місяців з 15 квітня 2014 року по 31 жовтня 2014 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 9487,21 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 0,001 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в зазначені в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1581,20 грн для погашення заборгованості за кредитом. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 жовтня 2014 року. Таким чином, між ПАТ КБ «Приватбанк» (яке змінило найменування на АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] у встановленій законом письмовій формі укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої банк надав відповідачу кредит у вигляді ліміту на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 9487,21 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 0,001 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Отже, в Генеральній угоді від 15 квітня 2014 року визначено розмір процентної ставки по процентам за користування кредитом, підстави його стягнення, що свідчить про погодження цих умов сторонами по справі. Вказана Генеральна угода, яка підписана відповідачем, у встановленому законом порядку останнім не оспорювалася та не визнавалася недійсною, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цієї угоди. Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається із матеріалів справи, сторони поряд з установленням строку дії вказаної Генеральної угоди від 15 квітня 2014 року встановили й строки виконання відповідачем окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів). Так, згідно пункту 2.1 Генеральної угоди відповідач повинен погашати заборгованість по кредиту в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1581,20 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, а також з інших витрат відповідно до Умов та правил. Отже, умовами укладеної між сторонами Генеральної угоди передбачено щомісячне виконання відповідачем зобов`язання. Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Пунктом 2.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 28 листопада 2013 року визначено, що відповідно до ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Із наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заборгованість по процентам за користування кредитом розрахована за період з 15 квітня 2014 року по 04 серпня 2020 року в сумі 5,34 грн. Оскільки, сторони погодили, що відповідач повинен погашати заборгованість по кредиту починаючи з «1» по «25» число кожного місяця, та із наданої позивачем виписки вбачається, що відповідачем платежі по погашенню кредиту не здійснювалися, тому з 26 квітня 2014 року почався 31-денний відлік порушення відповідачем строків погашення заборгованості за вказаною Генеральною угодою. Таким чином, строком повернення кредиту у повному обсязі відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди є 27 травня 2014 року. Зазначені обставини свідчать про зміну позивачем як строку кредитування, так і строку виконання відповідачем зобов`язання з 31 жовтня 2014 року на 27 травня 2014 року. Тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, та після 28 травня 2014 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами. Суд вважає, оскільки право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося з 28 травня 2014 року, то вимога банку про стягнення з [PERSON] заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 28 травня 2014 року по 04 серпня 2020 року не підлягає задоволенню за необґрунтованістю. Враховуючи викладені вище обставини суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 0,19 грн, яка виникла станом на 27 травня 2014 року, згідно наданого банком розрахунку. Щодо позовних вимог про штрафу, то суд виходить з наступного. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610,611 ЦК України) За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача 15061,94 грн штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Згідно до п. 2.2 Генеральної угоди позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5313,48 грн. При цьому, Генеральна угода не містить умов про щомісячну сплату штрафу за порушення виконання позичальником умов щодо погашення заборгованості за даною угодою. Таким чином, сторони погодили, що у випадку порушення позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в Генеральній угоді, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5313,48 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф в розмірі 5313,48 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею в розмірі 18672,06 грн, то суд виходить з такого. В пункті 2.8 Генеральної угоди зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочки. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як зазначалось вище, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610,611 ЦК України) До позовної заяви позивачем додано копію заяви від 28 листопада 2007 року та копію Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 15 квітня 2014 року, розрахунок заборгованості, виписку по договору, Умови та Правила надання банківських послуг. При цьому, ці Умови та Правила надання банківських послуг не підписані [PERSON] , матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи як заяву від 28 листопада 2007 року, так і Генеральну угоду від 15 квітня 2014 року, а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів містили умови щодо сплати пені. Суд вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, не можуть бути застосовані до правовідносин сторін, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. У Генеральній угоді від 15 квітня 2014 року, які підписані [PERSON] , не зазначені умови щодо сплати пені, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення пені. Враховуючи вказані обставини суд вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві та Генеральній угоді домовленості сторін про сплату пені, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують обставин, викладених в позовній заяві. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем під час розгляду справи, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не було надано суду доказів на підтвердження обставин того, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи як заяву, так і Генеральну угоду, як і не надано доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про погодження сторонами договору розміру і порядку нарахування пені. Умови та Правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не підписані відповідачем, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем шляхом підписання заяви та Генеральної угоди. Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді сплату пені. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту укладання із відповідачем договору на умовах, зазначених позивачем, а саме щодо пені. Тому позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню. Також, суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитом в сумі 9173,40 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на те, щопозивач по справі отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків. Зобов`язання зі своєчасного повернення грошових коштів за договором відповідач не виконав, що відображено у розрахунку заборгованості та виписці по договору. Так, заборгованість відповідача перед позивачем за тілом кредиту складає 9173,40 грн. З наданих позивачем доказів вбачається, що відповідачем фактично отримано кредитні кошти на підставі Генеральної угоди від 15 квітня 2014 року у сумі 9173,40 грн, відповідачем не повернуто позивачу. Отримані відповідачем кредитні кошти відображені в розрахунку заборгованості та виписці по договору, доданими до позовної заяви, в яких зазначається про користування відповідачем кредитними коштами. Вказані письмові докази свідчать про те, що відповідачем отримувалися кредитні кошти на підставі Генеральної угоди від 15 квітня 2014 року, які використовувалися відповідачем але не погашались. З огляду на викладене та враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а тому позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в частині стягнення з [PERSON] кредитних коштів в сумі 9173,40 грн (заборгованість за тілом кредиту) підлягають задоволенню. Враховуючи зазначені вище обставини суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, стягнувши з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість зі сплати кредиту (тіла) в сумі 9173,40 грн, по процентам за користування кредитом - в сумі 0,19 грн, штраф - в розмірі 5313,48 грн, а всього у сумі 14487,07 грн. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 2102 грн, що підтверджується платіжним дорученням. Оскільки позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, то понесені судові витрати за подання позовної заяви відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 949,50 грн.

Outcome: partial