Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Відродження» про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди земельної ділянки. В позовній заяві представник позивачки зазначив, що 27.07.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Відродження» було укладено Договір оренди земельної ділянки №56. Згідно п. 1.1 Договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 1224255100-03-001-9582, загальною площею 6,7699 гектарів, яка знаходиться на території Покровської селищної ради Дніпропетровської області. Згідно п.2.2 Договору, право власності позивача на земельну ділянку посвідчено витягом з ДРПП №27194045 від 24.07.2018 р. Згідно п.3.1 Договору, Договір укладено на термін 7 (сім) років до 31.12.2025 року. «27» липня 2018 року було укладено Акт приймання-передачі земельної ділянки на підставі договору оренди земельної ділянки № 56. Відповідно до п.4.1 Договору, за кожен рік використання землі Орендар нараховує орендну плату у грошовій формі в розмірі, що становить 14850,00 грн. з урахуванням податків та зборів (ПДФО, військовий збір, тощо). Відповідно до п. 4.2 Договору, орендна плата сплачується до 30 листопада кожного року дії договору оренди. Всупереч умовам договору відповідач свідомо порушує свої обов`язки та систематично не сплачує орендну плату. Так, у 2019 році та у 2020 році відповідач не провів розрахунок за орендну плату землі. Невиплата орендної плати протягом двох років фактично призводить до безкоштовного використання земельної ділянки, що завдає позивачу значних матеріальних труднощів, а передати іншому орендареві землю в оренду неможливо із-за наявності існуючого договору. Позивачка неодноразово намагалася вжити заходи досудового врегулювання спірних відносин, як в усному порядку, так і в письмовому. Однак, відповідач їх проігнорував. Таким чином, заборгованість відповідача за договором оренди земельної ділянки становить 29 700,00 грн. ( 14 850,00 грн. + 14 850,00 грн.). Згідно п.12.3 Договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором. Крім того, згідно положень ЗУ «Про оренду землі» та враховуючи норми ЦК України, підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Таким чином, неналежне виконання умов договору, а саме невиконання обов`язку зі сплати орендної плати є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору. Крім того, стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п. 4.8 Договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором, справляється пеня у розмірі 0,04% від несплаченої суми за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 16.12.2020 р. заборгованість по Договору оренди земельної ділянки № 56 від 27.07.2018 р. становить 32 930,51 грн., яка складається з: 1) 29700,00 грн. - прострочена заборгованість за орендну плату; 2) 484,56 грн. - 3% річних; 3) 571,39 грн. - інфляційне збільшення; 4) 2174,56 грн. - пеня. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з ТОВ «Відродження» на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 32 930,51 грн.; Договір оренди земельної ділянки №56 від 27 липня 2018 року, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Відродження» - розірвати; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, понесені при розгляді справи. Представник відповідача ТОВ «Відродження» надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] посилаючись на те, що у 2019 році матеріально фінансовий стан орендаря не дозволив вчасно виплатити орендну плату, але відповідач не відмовлявся від виконання своїх зобов`язань за договором оренди земельних ділянок. Тому, 03.11.2020 року, після збору врожаю, орендна плата була виплачена позивачці за 2019 та 2020 роки в повному обсязі, що підтверджується відомостями на виплату готівки. Відповідач погоджується, що орендну плату не виплатив до 20 листопада 2019 року, чим порушив умови, передбачені пунктом 4.2 спірного договору, але позивачу була виплачена орендна плата у повному обсязі за 2019 і 2020 роки у листопаді 2020 року. Таким чином, порушення умов договору в частині виплати орендної плати відбулось лише за 2019 рік, за 2020 рік орендна плата виплачена вчасно і в повному обсязі, в зв`язку з чим, підстави для розірвання Договору оренди земельної ділянки відсутні. Щодо нарахування штрафних санкцій, то відповідач зауважує, що відповідно до п.4.2 Договору орендна плата сплачується до 30 листопада кожного року дії договору. За користування землею у 2019 році орендна плата була виплачена 03 листопада 2020 року, тобто кількість днів прострочки склала 339; за користування землею у 2020 році орендна плата була виплачена 03 листопада 2020 року, тобто вчасно, без порушення терміну виплати. Таким чином, розрахунок штрафних санкцій, які зазначені у позовній заяві, не відповідають дійсності і є припущеннями. Так, позовна заява не містить жодних підстав для стягнення з відповідача коштів у розмірі 32930,51 грн., припинення договору оренди земельної ділянки шляхом розірвання та задоволення судом позовних вимог в цілому, тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, в процесі розгляду справи, представником позивачки [PERSON] - [PERSON] , після ознайомлення з відзивом ТОВ «Відродження», було надано додаткові пояснення по справі, згідно яких обставини, на які посилається відповідач у своєму відзиві не відповідають дійсності. Так, доказуючи факт виконання взятих на себе обов`язків надав суду письмові докази, про начебто виплату позивачу коштів до 30 листопада 2020 року, а саме - відомість на виплату готівки №1 та відомість на виплату готівки №2. Однак, дані докази є неправдивими та неналежними, так як вони не відповідають діючому законодавству України. Відповідно до п. 3.4 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 р. видача готівки з кас проводиться, зокрема, за видатковими касовими ордерами (додаток 3 до Положення про касові операції). Так, видатковий касовий ордер слід використовувати в разі видачі готівки особам, яких немає в штатному розписі підприємства, при цьому виписують його окремо на кожну особу (п. 3.5 Положення про касові операції). У разі видачі фізичній особі коштів за видатковими касовими ордерами касир підприємства повинен вимагати в особи пред`явити паспорт або документ, що його замінює. Найменування паспорта (документа, що його замінює), його номер, ким і коли виданий касир повинен зазначити у видатковому касовому ордері (п. 3.5 Положення про касові операції). Потім фізична особа розписується у видатковому касовому ордері про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку із чорнилом темного кольору. Видача готівки особам, яких немає в штатному розписі підприємства, проводиться за видатковими касовими ордерами, що виписуються окремо на кожну особу або за окремою видатковою відомістю. Тобто, відомості на виплату готівки №1 та №2 не відповідають діючому законодавству та складенні з грубим порушенням вимог законодавства, а тому не можуть бути прийняті судом в якості належного доказу. Крім того, з наданих відповідачем копій відомостей на виплату готівки за грудень 2019 року і за 2020 рік видно, що позивачка отримала від відповідача грошові кошти в сумі 14850,00 грн. та 14850,00 грн. відповідно. Однак, на обох відомостях від руки невідомою особою здійснено напис «з 29.10 до 03.11.2020 року», хоча сама відомість у відповідних графах не містить жодних дат виплати коштів. На відомості на виплату готівки №1 в полі «У касу для оплати у строк» зазначено «з 29.10 по 03.11.2020 року», і на відомості на виплату готівки № 2 зазначено - «з 29.10 по 03.11 2020 року». Тобто, такі позначення лише можуть зазначати період в який мають бути виплачені кошти, але ніяк це не є підтвердженням виплати коштів. Крім того, у всіх вищевказаних документах взагалі відсутнє призначення платежу, зокрема не вказано, що кошти виплачені як орендна плата за відповідний період. В даних доказах відсутні будь які реквізити підприємства чи особи, яка надавала дані послуги, не зазначено жодних реквізитів, та посилань на підставі чого надавались будь які послуги чи товари. Згідно до вимог діючого законодавства проведення фінансових операцій доводяться первинними бухгалтерськими документами (договорами, накладними, видатковими касовими ордерами, платіжними відомостями та ін.). За таких обставин, не можуть бути прийняті в якості доказу виконання умов надані відомості на видачу готівки, оскільки факт виконання фінансових зобов`язань відповідач повинен доводити фінансовими документами. Таким чином, зазначені докази не відповідають вимогам законодавства та не можуть вважатися фінансовим документом. В свою чергу, позивачка зазначає, що відповідачем були видані на руки кошти лише у січні 2021 року, тобто, вже після звернення позивачки із позовом до суду. Таким чином, відповідачем порушено строки сплати орендної плати у терміни, визначені договором про оренду землі - до 30 листопада поточного року, за який вноситься орендна плата, так як фактично кошти сплачено значно пізніше. А тому наявні підстави для розірвання договору оренди землі у зв`язку із порушенням відповідачем свого обов`язку щодо систематичної виплати орендної плати протягом 2019-2020 років, оскільки сплата орендної плати є істотною умовою договору оренди, а позивач не отримав того, на що він розраховував при укладанні договору, тоді як позивачка є жителем сільської місцевості, де орендна плата за землю є чи не єдиним джерелом доходу. Просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник, [PERSON] , обставини, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях, підтримали в повному обсязі, та просили позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Відродження» в судове засідання не з`явився, надіславши заяву про розгляд справи в його відсутності. Підтримує обставини, викладені в наданому відзиві, позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6.7699 га, розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер: 1224255100:03:001:9582 (а.с.13,14). 27.07.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Відродження» було укладено Договір оренди земельної ділянки №56, який зареєстрований 03.12.2018 року виконавчим комітетом Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області за №29238009 (а.с.8-11,15-16). Крім того, 27 липня 2018 року між сторонами було складено Акт приймання-передачі земельної ділянки на підставі договору оренди земельної ділянки № 56 (а.с.12). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним Кодексом України (далі - ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. За змістом статті 1 вказаного Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Нормами ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначено, що розмір орендної плати визначається у договорі, а її обчислення (для сплати) здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до п. 4.3 Договору оренди землі, укладеного сторонами, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахування індексів інфляції. За змістом ст. 21 Закону України « Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному законодавству на час укладення договору оренди. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, згідно п. 1.1 Договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 1224255100-03-001-9582, загальною площею 6,7699 гектарів, яка знаходиться на території Покровської селищної ради Дніпропетровської області. Згідно п.3.1 Договору, договір укладено на термін 7 (сім) років до 31.12.2025 року. Відповідно до п.4.1 Договору, за кожен рік використання землі Орендар нараховує орендну плату у грошовій формі в розмірі, що становить 14850,00 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень 00 коп.) з урахуванням податків та зборів (ПДФО, військовий збір, тощо). Відповідно до п. 4.2 Договору, орендна плата сплачується до 30 листопада кожного року дії договору оренди. Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.410 ЦК України землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування землею. Згідно ст.24 ч. 1 Закону України « Про оренду плати землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначає орендну плату за землю як платіж, який орендатор вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Так, щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 32930,51 грн. (прострочена заборгованість за оренду 29700,00 грн., 484,56 грн. - 3% річних, 571,39 грн. - інфляційне збільшення, 2174,56 грн. - пеня) судом встановлено наступне. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказувала, що відповідачем систематично не сплачувалась їй орендна плата протягом 2019-2020 років і тому вона просить її стягнути в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, 15 серпня 2020 року позивачкою на адресу відповідача була направлена претензія-вимога, якою вона просила протягом 7 (семи) календарних днів з дати отримання даної претензії-вимоги, але не пізніше 02 вересня 2020 року, сплатити на користь [PERSON] заборгованість за користування земельною ділянкою, в сумі 29700,00 грн. (а.с.17, 18, 19). Вказана претензія-вимога була отримана відповідачем 20.08.2020 року (а.с.20). Згодом, 01 грудня 2020 року, на адресу відповідача була направлена претензія-вимога, якою позивачка просила протягом 7 (семи) календарних днів з дати отримання даної претензії - вимоги, сплатити на користь [PERSON] заборгованість за користування земельною ділянкою, в сумі 29700,00 грн. (а.с.21,22,23). Вказана претензія-вимога була отримана відповідачем 07.12.2020 року, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення (а.с.24). Під час розгляду справи, на підставі наданих представником відповідача доказів, встановлено і не спростовано позивачкою, що вона отримала орендну плату за землю за 2019 рік в сумі 14850 грн. та орендну плату за землю за 2020 рік в сумі 14850 грн., що підтверджується власним підписом позивачки у Відомості на виплату готівки №1 та у Відомості на виплату готівки №2 (а.с.49,50). Доводи [PERSON] щодо того, що вона отримала орендну плату за 2019-2020 р.р. вже після звернення до суду з позовом, тобто після 21.12.2020 року, не обґрунтовані та жодними доказами не доведені, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, згідно наданих відповідачем копій Відомостей, [PERSON] отримала від ТОВ «Відродження» орендну плату за 2019 та 2020 рік по 14850 грн. за кожен рік, у строк з 29.10.2020 року до 03.11.2020 року, про що поставила свій підпис у відомостях на виплату готівки, що в судовому засіданні й не заперечувала. Крім того, суд не бере до уваги посилання позивачки та її представника, як на підставу наявності заборгованості за договором оренди, те, що відомості на виплату готівки №1 та №2 не відповідають діючому законодавству та складені з грубим порушенням вимог законодавства, оскільки позивачкою не заперечується сам факт отримання коштів від ТОВ «Відродження» за 2019-2020 рр. в сумі 29700,00 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, вимога [PERSON] щодо стягнення з ТОВ «Відродження» простроченої заборгованості за орендну плату в сумі 29700,00 грн. задоволенню не підлягає. Крім того, посилання позивачки та її представника на обставину систематичної несплати орендної плати, як на підставу розірвання договору, суд вважає необґрунтованими та відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо розірвання договору оренди виходить з наступного. Як вбачається зі змісту ст.141 ЗК України, заявляючи позов про дострокове припинення договору оренди землі з підстави несплати орендної плати, законодавець чітко зазначив, що така несплата має бути систематичною. Ця стаття не містить альтернативних положень «якщо інше не передбачено договором», з її змісту чітко вбачається обов`язковість наявності систематичності. Отже, якщо у договорі оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься щороку до 30 листопада за весь рік оренди земельної ділянки, то систематичність її несплати матиме місце у випадку порушення такого зобов`язання хоча б за два роки. Аналогічна позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 р., а також висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.l ч.l ст.355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2012 р. Зазначені документи містять висновки Верховного суду України стосовно того, що договір оренди землі можливо розірвати лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. В межах справи, яка переглядалась Верховним Судом України та за результатами якого прийнята постанова від 12.12.2012 р., судами зазначено, що затримка виплати орендної плати не є підставою для розірвання договору оренди землі, оскільки не свідчить про систематичне порушення умов договору в частині несплати орендної плати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичного (два та більше випадків) невнесення орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди, тоді як разове порушення умов договору оренди в цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. До того ж, відповідно до п.2.23 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», розглядаючи справи зі спорів про розірвання договору оренди з підстав заборгованості з орендної плати, потрібно мати на увазі, що згідно зі статтями 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Разом з тим, доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватися належними доказами, наприклад, довідкою, виданою державною податковою інспекцією про наявність (або відсутність) заборгованості за земельним податком та орендною платою. Судом достовірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на момент розгляду справи судом, позивачем не надано суду жодного належного доказу існування заборгованості ТОВ «Відродження» за орендною платою, а тому [PERSON] не довела її існування, що одночасно свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог з приводу розірвання договору оренди. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь штрафних санкцій за несплату орендної плати, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання перед позивачем за 2019 рік, а саме, з 01.12.2019 по 03.11.2020 року, а отже і є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, 3 % річних та пені. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, згідно розрахунку, загальна сума 3% річних (на суму боргу 14850 грн.) за період прострочення виплати орендної плати за 2019 рік, а саме з 01.12.2019 року по 03.11.2020 року (всього 339 днів) становить 412,74 грн.; сума інфляційного збільшення становить 373,48 грн. Крім того, на підставі ст. 549 ЦК України боржник за невиконання, або неналежне виконання договірних зобов`язань повинен сплатити неустойку (штраф, пеню). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п.4.8. Договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором, справляється пеня у розмірі 0,04% від несплаченої суми за кожний день прострочення. Таким чином, сума пені по заборгованості за договором оренди земельної ділянки на суму 14850 грн. за період з 01.12.2019 року по 03.11.2020 року (всього 339 днів) становить 2013,66 грн. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (Постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 552/2145/16-ц). За матеріалами справи витрати на професійну правничу допомогу позивача підтверджуються договором про надання правової допомоги №30/20 від 18.09.2020 року; додатком № 1 до договору №30/20 від 18.09.2020 року, в якому є посилання щодо надання правової допомоги та послуг представництва у даній справі; актом від 03.02.2021 року про приймання виконаних робіт, який містить детальний опис робіт (наданих послуг) та згідно з яким загальна вартість наданих адвокатом послуг становить 8000,00 грн.; квитанціями про сплату [PERSON] послуг згідно договору про надання правової допомоги №30/20 від 18.09.2020 року на загальну суму 8000,00 грн. Крім того, обсяг наданих послуг також підтверджується наявними в матеріалах справи позовною заявою, поясненнями на відзив на позовну заяву, участю представника в судових засіданнях, що підтверджується у тому числі протоколами судових засідань, звукозаписом судових засідань. Таким чином, суд приходить до висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу на суму 8000 грн. є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Оскільки судом частково задоволено позов [PERSON] , судові витрати належить стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, таким чином, з ТОВ «Відродження» на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 840,80 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial