Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури 03.08.2016 року звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що за результатами розгляду звернення ГО «Всеукраїнська асоціація учасників бойових дій» [PERSON], було встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельної ділянки на території Білоцерківського району в адміністративних межах Піщанської сільської ради в оренду для ведення фермерського господарства [PERSON], зокрема, встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Київській області від 09.12.2013 року надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 6,8868 га на території Піщанської сільської ради Білоцерківського району та згідно наказу Головного управління Держземагенства у Київській області від 31.01.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та 31.03.2014 року управлінням Держземагенства в у Білоцерківському районі надано [PERSON] в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 6,8868 га (кадастровий номер 322484900:03:015:0002) на території Піщанської сільської ради, строком на 21 рік. Зазначений договір оренди землі зареєстрований 14.04.2014 року у Реєстраційній службі Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області. [PERSON] 09.12.2013 року звернувся із заявою /клопотанням/ до Головного управління Держземагенства у Київській області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Піщанської сільської ради Білоцерківського району, але у поданому клопотанні [PERSON] не обґрунтував розміри земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку, необхідність отримання таких великих площ земельної ділянки, не зазначив при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства та не надав підтвердження наявності техніки, необхідної для обробітку такої площі землі, крім того, він не звертавсь до Білоцерківської районної державної адміністрації із заявою про отримання в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства, відповідно до листа Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області [PERSON] на обліку, як платник податків не перебуває. Також, в актах перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності , які є додатком до проекту землеустрою, відсутні підписи представників Піщанської сільської ради. Вказані вище накази Головного управління Держземагенства у Київській області прийнято з порушенням вимог земельного законодавства та Закону України «Про фермерське господарство», а тому вони підлягають визнанню недійсними та скасуванню. Оскільки правовою підставою для укладення спірного договору оренди землі є накази Головного управління Держземагенства у Київській області, то на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України цей договір також належить визнати недійсним та скасувати. Зважаючи на викладене прокурор просив суд визнати недійсними і скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/ 3220484900:03:015/00010070 від 09.12.2013 року, яким надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, площею 6,8868 га, яка розташована на території Піщанської сільської ради Білоцерківського району Київської області; визнати недійсним і скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/3220484900:03:015/00012859 від 31.01.2014 року яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та надано [PERSON] в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 6,8868 га (кадастровий номер 322484900:03:015:0002), яка розташована на території Піщанської сільської ради Білоцерківського району строком на 21 рік; визнати недійсними договір оренди земельної ділянки, укладений 31.03.2014 року начальником Управлінням Держземагенства у Білоцерківському районі з фізичною особою [PERSON]Б; скасувати рішення Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію від 14.04.2014 року вказаного договору оренди землі та стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області підтримав позовні вимоги. Представник [PERSON] за довіреністю позов не визнав, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог прокурора, в судовому засіданні 04.11.2016 року надав пояснення, письмово викладену позицію сторони відповідача та подавав зустрічний позов і ряд клопотань, які були розглянуті судом. За клопотанням представника відповідача, після оголошеної судом перерви в судовому засіданні на 21.11.2016 року, для продовження розгляду справи відповідач до суду не зявився, представників не направив, натомість подав повторну апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі та в судове засідання 11.01.2017 року ні відповідач , ні його представники не зявилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, направили суду повторно клопотання, які були вже вирішені в судовому засіданні ще 04.11.2016року, а також, направили суду клопотання про відкладення розгляду справи, але суд не визнав поважною причини неявки відповідача та його пяти представників і завершив розгляд даної справи без участі сторони відповідача. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 09.12.2013 року [PERSON] звернувся до Головного управління Держземагентства у Київській області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відповідно до ст.123 ЗК України щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства, із зазначенням орієнтовних площ земельної ділянки, яка розташована на території Піщанської сільської ради Білоцерківського району Київської області. На підставі поданої [PERSON] заяви, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 09.12.2013 року за № КИ \\ 3220484900:03:015/00010070 було надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки, орієнтовною площею 6,8868 га на території Піщанської сільської ради. (а.с.14). В подальшому наказом Головного управління Держземагенства у Київській області за № КИ \\ 3220484900:03:015:00012859 від 31.02.2014 року було затверджено «Прокект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду» та надано [PERSON] в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 6,8868 га строком на 21 рік, яка розташована на території Піщанської сільської ради (а.с.15). Встановлено, що 31.03.2014 року між Головним управлінням Держземагентства у Київській області /орендодавець/ та фізичною особою [PERSON] /орендар/ укладено договір оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 6,8868 га /кадастровий номер 322484900:03:015:0002/ строком на 21 рік, яка розташована на території Піщанської сільської ради (а.с.16-22), а також, сторонами договору оренди було підписано Акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с.23). З матеріалів справи вбачається, що 14.04.2014 року вищенаведений договір оренди землі зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що свідчить копія Витягів з даного реєстру від 18.04.2014р. (а.с.28-29). В судовому засіданні також встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, 29.08.2014 року вчинено запис про реєстрацію фермерського господарства «Житні землі», керівником якого є [PERSON]Б.(а.с.127). А згідно Статуту Фермерського господарства «Житні землі» (а.с.128-132), засновником та членом господарства є [PERSON], який мешкає за адресою: Макарівський район, с. Красногірка, вулиця Першотравнева,10, місцезнаходження господарства м. Київ, вулиця Іллі Еренбурга, буд. 3-а. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство». Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України (в редакції чинній на час передачі ділянок в оренду) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно з частиною другою статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. За положеннями ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів. Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Проте, спеціальним законом, який визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України є Закон України «Про фермерське господарство». Частинами 1, 2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Відповідно до ст.2 даного Закону відносини, пов'язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Як вбачається із змісту ч.ч. 1,2,7 ст.7 вищевказаного Закону, громадяни для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства звертаються до відповідної районної державної адміністрації, а для отримання земельної ділянки із земель комунальної власності до місцевої ради. У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства надаються єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Отже, спеціальний Закон визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинно бути зазначено не лише про бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону). Крім того, вказаний Закон передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для відмови. В постанові Верховного Суду України № 6-2902цс15 від 03.02.2016 року викладено правову позицію стосовно того, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до ст. 123 ЗК України. За змістом статей 1, 7, 8 Закону заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 Закону умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів. За приписами ст.360-7 ЦПК України такі висновки Верховного Суду України є обовязковими для всіх судів України. Судом встановлено, що [PERSON] у клопотанні не обґрунтував розміри земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку, необхідність отримання таких великих площ земельної ділянки, не зазначив при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства та не надав підтвердження наявності техніки , необхідної для обробітку такої площі землі, не зазначив про кількість членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність. До письмових заперечень представником відповідача [PERSON] додано копію бізнес-плану для залучення коштів для створення підприємства з вирощування кукурудзи (а.с.139-146), але це не спростовує вищенаведених висновків суду, оскільки в цьому плані відсутні обґрунтування, на необхідність яких вказано в Законі «Про фермерське господарство». Крім того, встановлено, що [PERSON] не звертавсь до Білоцерківської районної державної адміністрації , Білоцерківської районної Ради із заявою про отримання в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства, а відповідно до листа Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області [PERSON] на обліку, як платник податків не перебуває. Згідно інформаційної довідки Держсісльгоспінспекції України , станом на 22.01.2015 року за [PERSON] не зареєстровано сільськогосподарську техніку (а.с.33). В судовому засіданні представником відповідача не надано доказів того, що за [PERSON] зареєстрована сільськогосподарська техніка, що викликає обґрунтовані сумніви в його спроможності обробляти такі великі обсяги землі й використовувати її за цільовим призначенням, тоді як одним із принципів земельного законодавства є забезпечення раціонального використання і охорони земель (п. «г» ст. 5 ЗК України), а Закон України від 19.06.2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України. Представником відповідача надано копію договору від 15.08.2013р. на виконання сільськогосподарських робіт, який укладено між фізичною особою [PERSON] та ТОВ «Вікторія» предметом якого є надання послуг з проведення сільськогосподарських робіт на земельних угіддях замовника на території Білоцерківського району технікою виконавця (а.с.151), але на висновки суду це не впливає, оскільки доказів того, що на підставі цього договору дійсно виконуються сільськогосподарські роботи і що виконавець дійсно має техніку і можливості обробляти такі значні площі , суду не було надано. Не свідчить про виконання відповідачем вимог Закону України «Про фермерське господарство» і надана представником відповідача копія договору № 01/10/13-1 від 01.10.2013 року (а.юс.152-153), який укладено між [PERSON] /покупець/ та ПП «Альянсагротрейд» про закупівлю насіння кукурудзи та соняшника, оскільки доказів того, що це насіння було придбано і за товар сплачено кошти, в судовому засіданні не надано. Таким чином, з огляду наведеного, вбачається, що до спірних правовідносин застосуванню підлягає ст. 123 ЗК України в її поєднанні з частиною першої статті 7 Закону № 973-IV. А тому необґрунтованими є посилання представника відповідача [PERSON] на те, що недотримання вимог, зазначених в Законі України «Про фермерське господарство», не може бути підставою для відмови в задоволенні відповідного клопотання та що ст.123 ЗК України передбачено вичерпний перелік таких підстав. Отже, з огляду на положення статті 7 Закону № 973-IV, доказів того, що уповноважений орган при прийнятті оскаржуваних наказів перевірив, як відповідач обґрунтував розміри земельних ділянок, про які просив в клопотанні, які перспективи діяльності власного фермерського господарства він наводив при цьому та які з них були враховані при прийнятті рішень Головним управлінням Держземагентства у Київській області про надання йому в оренду земельної ділянки площею 6,8868 га, зокрема, чи мав [PERSON] можливість самостійно, силами та працею членів фермерського господарства вести фермерську діяльність, чи мав (має) він власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, чи приступав до обробітку з весни 2014 року отриманої в оренду земельної ділянки, - суду надано не було. Представником відповідача не було надано доказів того, чи проводить діяльність на наданій [PERSON] земельній ділянці саме його фермерське господарство, тобто, в судовому засіданні не доведено дійсність волевиявлення [PERSON] на створення фермерського господарства та раціонального використання земельної ділянки, наданої йому в оренду. В позовній заяві прокурор посилався на те, що громадяни для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Так, згідно ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», на що вказано вище в рішенні, заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Отже, спеціальним законом, який визначає порядок надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства, чітко передбачено необхідність згоди відповідної державної адміністрації на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки для фермерського господарства. При цьому суд виходить з того, що таке положення Закону не суперечить ст.122-124 ЗК України, оскільки ч.2 ст.7 цього Закону вказує на те, що проект відведення земельної ділянки затверджується відповідно до закону, тобто відповідно до порядку, визначеного ЗК України. Доказів того, що [PERSON] звертався до Білоцерківської райдержадміністрації за отриманням згоди на підготовку проекту відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, в судовому засіданні не було надано. Таким чином, суд виходить з того, що при зверненні відповідача [PERSON] до управління Держземагентсва у Київській області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та його затвердження і надання земельної ділянки в оренду було порушено вимоги Закону України «Про фермерське господарство», а тому наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 09.12.2013 року, яким надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 6,8868 га в оренду для ведення фермерського господарства на території Піщанської сіслької ради Білоцерківського району Київської області, та наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 31.01.2014 року, яким затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та надано [PERSON] в оренду для ведення фермерського господарства вказану земельну ділянку, строком на 21 рік, слід визнати недійсними. Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини , зазначивши, що згідно з рішеннями ЄСПЛ порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції було констатовано з тих підстав, що заявника позбавили права на майно внаслідок порушення закону, які були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина. Отже, визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, і подальше позбавлення особи цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. В постанові № 6-2902цс15 від 03.02.2016 року судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України підтвердили можливість застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», однак вказали на те, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції згідно з усталеною практикою ЄСПЛ гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність. Прокурор просив суд визнати недійсним договору оренди спірної земельної ділянки. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно із частиною 1 статті 210 ЦК України та частиною 1 статті 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» набирає чинності. Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, суд вважає, що відповідно до положень п.«в» ст.152 ЗК України та ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним оспорюваний прокурором договір оренди землі, оскільки правовою підставою для його укладення є накази ГУ Держземагенства України у Київській області, які прийняті всупереч закону та визнаються недійсними і скасовуються. Згідно частини 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи, що договір оренди земельної ділянки, укладений між управлінням Держземагенства у Київській області та [PERSON], визнається недійсним, то підлягає скасуванню й рішення реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію договору оренди від 31.03.2014 року. Нормами частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, зокрема, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Визнання недійсним вказаного договору оренди тягне за собою не тільки скасування рішення реєстраційної служби про державну реєстрацію цих, а й повернення земельної ділянки у користування держави. Твердження представника відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, в чому вбачається порушення інтересів держави є безпідставними. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] набув права користування земельною ділянкою незаконно, оскільки вона була передана йому в оренду всупереч установленому законом порядку. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельних ділянок в оренду. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову прокурора з наведених вище в рішенні підстав. Згідно ст. 88 ЦПК України, Закону України" Про судовий збір", суд вважає за можливе стягнути з відповідачів - [PERSON] та Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь Прокуратури Київської області судовий збір в сумі 5512 грн. порівну з кожного. Враховуючи все вищенаведене та

Outcome: approved