Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю державного виконавця. В обґрунтування позову зазначила, що вироком Близнюківського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2011 року [PERSON] у справі №2003/1-1/11 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.3 ст. 183 КК України, а також стягнуто з останнього на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 15\~000 грн., та 30\~000 грн. моральної шкоди. Ухвалами Близнюківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2013 року у справі №612/448/13-ц та від 03 грудня 2013 визнано бездіяльність заступника начальника Микитівського відділу державної виконавчої служби Горлівського міського управління юстиції Донецької області у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2003/1-1/11 неправомірною. Крім того, ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 17 квітня 2014 року у справі №612/116/14-ц визнано бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області з примусового виконання виконавчого листа №612/448/13-ц, виданого 30 вересня 2013 року Близнюківським районним судом Харківської області, неправомірно. Також, ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 28 січня 2015 року у справі №612/780/15-ц визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Барвінківського районного управління юстиції Харківської області. В той же час, постановою Близнюківського районного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року у справі №612/70/16-а визнано бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Барвінківського районного управління юстиції Харківської області, з виконання виконавчого листа №2003/1-1/11. Як вказує [PERSON] , вищевказаними судовими рішеннями підтверджена протиправна бездіяльність відповідача щодо виконання вироку Близнюківського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2011 року. У зв`язку з чим, посилаючись на ст.ст. 22,23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу», чинного на час виникнення спірних правовідносин, ст.ст. 2,3 Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», просила стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь майнову шкоду, спричинену бездіяльністю державного виконавця, за період з 2014 року по 2019 рік у розмір 48\~735 грн., та моральну шкоду у сумі 30000 грн. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 13\~квітня 2020\~року Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 27 січня 2020 року справу прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27 квітня 2020 року та 29 квітня 2020 року від представників відповідачів Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області надійшли клопотання про відкладення розгляду справи на період дії карантину. Судові засідання, призначені на 29 квітня 2020 року та 25 травня 2020 року, відкладалися у зв`язку з запровадженим карантином. Проте, 01 липня 2020 року суд, без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив провести розгляд справи у відсутності представників відповідачів та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України, враховуючи, що представниками відповідачів надано відзиви на позов, а також беручи до уваги право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку, яке кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. У встановлений судом строк, надала відзив, відповідно до ст. 178 ЦПК України, в якому виклала свої заперечення проти позову. Вказала, що не згодна з доводами та вимогами, викладеними у позову, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Зазначила, що позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральних, фізичних та душевних страждань, а також, причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні, оскільки, враховуючи ст.1166 ЦК України, по даній категорії справ позивачу необхідно довести всі складові елементи цивільного правопорушення, а саме: наявність моральної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Крім того, представник вважає, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення в порядку ст. 447 ЦПК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди та не може беззаперечно вважатися порушенням прав позивача, оскільки входить до механізму судового контролю. Враховуючи те, що державним виконавцем вжиті усі заходи щодо розшуку майна боржника та виконання рішення суду, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області в судове засідання не з`явилася також, надала відзив на позовну заяву, в порядку визначеному ст.178 ЦПК України. Зазначила, що позивач помилково визначив, що наявні умови та підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також що Головне управління є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Посилаючись на висновок Верховного суду, викладеному у постанові від 19 серпня 2018 року по справі №910/23967/16, зазначила, що необхідності зазначення у позовних вимогах таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись ЦПК України не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Крім того, представник відповідача просила врахувати і висновки Постанови Верховного суду від 25 червня 2018 року по справі №910/13889/17, вказавши, що до правовідносин, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення по справі не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Не може застосовуватися в даному випадку і норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Також, представник позивача виклала свої заперечення стосовно стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, по - перше, що сума коштів у розмірі 3000 грн. є сумою стягнення з [PERSON] за іншим судовим рішенням та можуть бути стягненні на користь [PERSON] за рахунок боржника в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження». При цьому, позивач не позбавлена можливості звернутись до суду, який видав виконавчий документ з метою встановлення судового контролю виконання рішення або зміну порядку його виконання. По-друге представник вказала, що позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральних, фізичних та душевних страждань, а також не доведено наявність моральної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Враховуючи вищезазначене, те, що позивачем не було надано належних та переконливих доказів, які підтверджують факт спричинення матеріальної та моральної шкоди, представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області також просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Клопотання про розгляд справи без її участі не заявила. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що на виконанні у міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходяться виконавчі провадження № 45435677 та № 45435297 з виконання виконавчого листа № 2003/1-11/11, виданого 06 лютого 2012 року Близнюківським районним судом Харківської області, про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у сумі 15000,00 грн., та з виконання виконавчого листа № 2003/1-11/11, виданого 06 лютого 2012 року Близнюківським районним судом Харківської області, про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 30000,00 грн. Ухвалами Близнюківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2013 року у справі №612/448/13-ц та від 03 грудня 2013 визнано бездіяльність заступника начальника Микитівського відділу державної виконавчої служби Горлівського міського управління юстиції Донецької області у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2003/1-1/11. Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 17 квітня 2014 року у справі №612/116/14-ц визнано бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області з примусового виконання виконавчого листа №612/448/13-ц, виданого 30 вересня 2013 року Близнюківським районним судом Харківської області, неправомірно. Також, ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 28 січня 2015 року у справі №612/780/15-ц визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Барвінківського районного управління юстиції Харківської області. Крім того, постановою Близнюківського районного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року у справі №612/70/16-а визнано бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Барвінківського районного управління юстиції Харківської області, з виконання виконавчого листа №2003/1-1/11. Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 23 квітня 2020 року скасовано постанову державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Мєдвєдєвої І.М. від 30.03.2020 у виконавчому провадженні №45435297 про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов`язано державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Мєдвєдєву І.М. вжити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання судового рішення за виконавчим листом № 2003/1-11/2011 від 06.02.2012. Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 23 квітня 2020 року скасовано постанову державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Мєдвєдєвої І.М. від 30.03.2020 у виконавчому провадженні №45435677 про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов`язано державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Мєдвєдєву І.М. вжити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання судового рішення за виконавчим листом № 2003/1-11/2011 від 06.02.2012. Згідно з ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами 1 та 4 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 761/991/18 та у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі 642/3839/17. Відповідно до статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство), юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України. У зв`язку з чим, суд відхиляє доводи представника Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області щодо того, що Головне управління є неналежним відповідачем у цій справі. Суд враховує, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) роз`яснено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд погоджується з твердженнями представника відповідача в тій частині, що до правовідносин, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення не можуть застосовуватися норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки як передбачено ст. 2 цього ж Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Крім того, слід зазначити, що та обставина, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення не може бути безумовною підставою для покладення на державу відповідальності за матеріальну шкоду, завдану конкретними особами, на підставі статті 1177 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилається і на те, що неправомірні дії державних виконавців, призвели до невиконання судових рішень, а тому вона має право на відшкодування майнової шкоди. Однак, сам по собі факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржників (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18) та від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19). Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, в яких відсутні докази що дії та бездіяльність державних виконавців, які визнані ухвалами та постановами неправомірними, перебувають у причинному зв`язку між заподіяною шкодою позивачу внаслідок несвоєчасного виконання рішення, суд прийшов до висновку що позов в частині стягнення матеріальної шкоди не підлягає задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю. Щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). Разом з тим, вирішуючи питання стягнення моральної шкоди суд враховує, що все ж таки судовими рішеннями бездіяльність державних виконавців неодноразово (повторно) визнавалась неправомірною, крім того, неодноразово зобов`язувалось державних виконавців провести виконавчі дії щодо примусового виконання, а також бере до уваги, що тривале невиконання судового рішення має негативний вплив на позивача, завдають розчарувань та незручностей та в деякій мірі душевних страждань, виходячи з того, що судове рішення з 2012 року, ухвалене в межах кримінального провадження, до сьогодні не виконано. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що неможливість позивача домогтися виконання рішень суду протягом розумного строку становить втручання у її право на мирне володіння своїм майном, є порушенням вимог § 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу № 1 та завдало їй моральної шкоди, оскільки недотримання посадовими особами органів державної виконавчої служби своїх обов`язків вживати усіх передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, після того, як особа, пройшовши через судовий процес, домоглася успіху, неминуче викликатиме у неї почуття розпачу та неспокою. Суд відхиляє заперечення представників відповідачів Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України в частині стягнення моральної шкоди на користь [PERSON] . Проте, варто відмітити, що вимоги позивача про стягнення на її користь 30000 грн. моральної шкоди в даному випадку є очевидно завищеними, належним чином не мотивованими, тому в такому розмірі моральна шкода не може бути стягнута А тому, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди суд визначає в розмірі 3 000 грн. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Сукупність наведених доказів, наданих позивачем дають суду підстави для часткового задоволення заявлених позивачем вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн., в іншій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial