Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

01.12.2017 р. [PERSON], яка діє за себе те в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] (далі - позивач) в особі свого представника за письмовою довіреністю - [PERSON] (далі - представник позивача), звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] в якій просить суд: - визнати право спільної часткової власності за [PERSON] (ІПН: [NUMBER]) та [PERSON] (ІПН: [NUMBER]) на квартиру [ADDRESS] в рівних частках, тобто, по 1/2 частці за кожним; - усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та зобов'язавши відповідача надати ключі від вхідних дверей вищезазначеної квартири. - стягнути з [PERSON] (ІПН: [NUMBER]) на користь [PERSON] (ІПН: [NUMBER]) судовий збір в розмірі 3176 грн., сплачений нею при зверненні до суду. В обґрунтування заявлених вимог,сторона позивача зазначає, що 15 жовтня 2005 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, у шлюбі у сторін народились діти: донька - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. 14 грудня 2009 року подружжя придбало квартиру [ADDRESS] та зареєстрували своє місце проживання в ній. У зв'язку з тим, що спільне життя не склалось, рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області 17 серпня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано, але фактично сімейні стосунки були припинені раніше, оскільки відповідач ще в листопаді 2016 р. зібравши свої речі пішов з квартири. Однак, 23 серпня 2017 року, відповідач який мав ключі від квартири, прийшов до квартири та на фоні наявності у квартирі іншої особи, виштовхав з квартири позивача забравши в неї ключі, в наслідок чого була викликана поліція, проте яка не змогла ні чим зарадити. На теперішній час між колишнім подружжям напружені стосунки, відповідач добровільно не бажає ділити майно придбане у шлюбі та надати позивачу і дітям користуватися квартирою, у зв'язку з чим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом (а.с.2-5). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Капустинським М.В. від 01.12.2017 р. було відкрито провадження по даній справі (а.с.16). У зв'язку з закінченням повноважень судді Капустинського М.В. розпорядженням №13-93 від 23.05.2018 р. призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи між суддями (а.с.33) та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу розподілено до провадження судді Вільямовській Н.О. (а.с.34). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Вільямовською Н.О. від 25.05.2018 р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (а.с.35). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області під головуванням судді Відьямовської Н.О. від 12.07.2018 р. по справі призначено підготовче судове засідання (а.с.45). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області під головуванням судді Відьямовської Н.О. від 26.09.2018 р. підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.58). У зв'язку з закінченням повноважень судді Вільямовської Н.О. розпорядженням №13-354 від 07.11.2018 р. призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи між суддями (а.с.80) та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу розподілено до провадження судді Бульба О.М. (а.с.81). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Бульби О.М. від 07.11.2018 р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (а.с.82). У судове засідання, для розгляду справи по суті, позивач [PERSON], яка діє за себе те в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] - не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити (а.с.96). Представник позивача - адвокат [PERSON], яка діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги та ордеру позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В судове засідання для розгляду справи по суті вимог, відповідач [PERSON] не з'явився повторно, про час і місце слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить його письмова заява надана до суду 16.06.2019 р. (а.с101), в якій відповідач просить відкласти слухання справи за сімейними обставинами. Відзову або заперечень на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи враховуючи наявність заяви відповідача про її відкладення, суд дійшов наступного. Частина 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Як у заяві поданої відповідачем до суду 16.04.2019 р. так і у заяві відповідача поданої ним до суду 04.02.2019 р., 01.11.2018 р., а також під час підготовчого провадження в заяві від 24.09.2018 р., відповідач просив суд відкласти розгляд справи за сімейними обставинами, при цьому, якими саме та доказів їх наявності, які б перешкоджали відповідачу приймати участь у удових засіданнях, відповідачем до заяв не додано. Слід також зазначити, що обов'язок учасника справи з'являтися в судове засідання за викликом суду наявний лише в разі, якщо його явка визнана судом обов'язковою відповідно (п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України) та згідно приписів п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасник справи зобов'язаний виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом, при цьому ч.4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Крім того, частиною 4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що явка відповідача не визнавалась судом обов'язковою, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження поважних причин неявки в судове засідання, а отже суд вважає можливим визнати неявку відповідача до суду без поважних причин та враховуючи, що наявне одночасне існування умов визначених ч.1 ст.280 ЦПК України, а саме: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин; відповідач не подав відзив; сторона позивача не заперечує проти вирішення справи в порядку заочного провадження, суд ухвалив: провести слухання справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та матеріалів, в порядку заочного провадження, ухваливши по справі заочне рішення. Суд, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі, який сторони уклали 15 жовтня 2005 року (а.с.6), відповідачем [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу від 14 грудня 2009 року, було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.64-65) (далі - спірна квартира). А також встановлено, що сторони від шлюбу мають спільних двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (а.с.7) та [PERSON], [INFO] (а.с.8). Згідно довідки №10264/2 від 31.08.2017 р. з сектора реєстрації Енергодарської міської ради, у спірній квартирі зареєстровані сторони по справі та їх неповнолітні діти (а.с.12). Шлюб між сторонами було розірвано 17 серпня 2017 року рішенням енергодарського міського суду Запорізької області по справі №316/713/17, провадження №2/316/623/17, яке набрало законної сили 29 серпня 2017 року (а.с.11-11зворот). Згідно ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, а саме на сіпну квартиру - відповідачем суду не надано. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до положень ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до змісту ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України в п.22 Постанови від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Враховуючи, зазначене, а також те, що судом не встановлено наявності будь-яких домовленостей між сторонами щодо частки кожного з колишнього подружжя у спільному сумісному майні, яким є спірна квартира, шлюбного договору між подружжям не укладалось, суд дійшов висновку, що частка кожного зі сторін на спільне сумісне майно, яким в даному випадку є спірна квартира - є рівною та вважає необхідним визнати за [PERSON] (ІПН: [NUMBER]) та [PERSON] (ІПН: [NUMBER]) право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] - по 1/2 частки за кожним, таким чином задовольнивши вимогу позивача в цій частині. Щодо вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та зобов'язавши відповідача надати ключі від вхідних дверей вищезазначеної квартири, суд дійшов наступного висновку. Згідно положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим, на час розгляду справи судом по суті вимог, матеріали справи не містять доказів в підтвердження посилань позивача у змісті позову щодо чинення відповідачем, відносно неї та неповнолітніх дітей, перешкод у користуванні спірною квартирою. Позивачем, як у позові (а.с.2) так і у заявах та клопотаннях що надавались суду (а.с.20, 21, 42, 96) зазначили як свою - адресу спірної квартири, інших адрес можливого місця проживання позивача та дітей, або безпосереднього доказів проживання позивача та дітей за іншою адресою ніж та яку зазначає позивач: [ADDRESS] - матеріали справи не містять. У зв'язку з чим, враховуючи, що на час розгляду судом справи, відсутні докази чинення перешкод відповідачем у проживанні як позивача так і неповнолітніх дітей у спірній квартирі, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині - відсутні. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Про розподіл судових витрат зазначається також у резолютивній частині рішення (п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України). Частиною 1 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Сторона позивача просить суд про стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати розміру судового збору. Відповідно до квитанцій, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в загальному розмірі 3176 грн. (а.с.1, 2). Враховуючи наявність підтвердження витрат позивача по сплаті судового збору за звернення до суду з позовом, приписи ст.141 ЦПК України, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача встановлений розмір 3176 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial