Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про виселення з житлового приміщення. Так, відповідно до позовної заяви [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.1985 року, який зареєстрований в БТІ за № 25247 04.02.1986 р., є власником 8/25 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] та відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 вересня 2017 року [PERSON] є власником 17/25 часток домоволодіння з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS]. Отже, позивач є власником всього вищевказаного домоволодіння. Разом з позивачем проживає його син [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою матері [PERSON] в [ADDRESS]. Так, позивач вказує, що він не заперечував проти проживання сина в своєму житловому приміщенні, доки той нормально поводився, однак протягом останніх декількох років відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє п"яні дебші, дебоші та сварки, б"є його, проводить в житло сторонніх осіб, в тому числі неповнолітніх, з якими розпиває спиртні напої, на зауваження не реагує, а навпаки виганяє з житла та робить проживання в житлі нестерпним. З приводу його такої поведінки позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, але це не давало ніяких результатів. Позивач просить суд виселити відповідача [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. 14.06.2017 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено головуючою суддею мене. 19.06.2017 судом направлено запити щодо доступу до персональних даних, на підставі ст. 187 ЦПК України, з метою отримання інформації про місце проживання (перебування) Відповідача. 21.07.2017 року згідно відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб зареєстрований 14.05.1998 року і знятий з реєстрації 31.12.2013 року. 24.07.2017 року ухвалою судді відкрито провадження у справі. 19.01.2018 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. 25.01.2018 року ухвалою судді продовжено розгляд цивільної справи. У судове засідання з"явився представник позивача, який просив позовну заяву задовольнити. Відповідач у судове засідання не з"явився, про судові засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується конвертами зі зворотніми повідомленнями, які повернулись на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.1985 року, який зареєстрований в БТІ за № 25247 04.02.1986 р., є власником 8/25 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] та відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 вересня 2017 року [PERSON] є власником 17/25 часток домоволодіння з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS]. Судом встановлено, що з позивачем проживає його син [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою матері [PERSON] в [ADDRESS]. У відповідності до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами статті 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 грн. 21 коп., які сплачено позивачкою за подання позову до суду. Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 405 ЦК України та

Outcome: approved