Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

02.02.2015 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом (а.с.3-5). Позивачка просить суд: · Стягнути з [PERSON], [INFO] ІПН - [NUMBER] на її користь борг в сумі, еквівалентній 1000 доларів США з конвертацією в національній валюті України по курсу Національного Банку України на час здійснення до суду складає 15954 грн., а також судові витрати по справі - судовий збір 243,60 грн. та витрати на правову допомогу - 5500 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 28.07.2014 року уклала з відповідачем в простій письмовій формі попередній договір про намір укласти до 10.09.2014 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 60000 доларів США, що було еквівалентно 732000 грн. по курсу 12,2 грн. за 1 долар США. При укладені договору сплатила відповідачу в якості авансу суму, еквівалентну 1000 доларів США. Всі зобов'язання в договорі були виражені в доларах США. Договір купівлі-продажу квартири укладено не було, однак відповідач від повернення авансу відмовився. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надавши письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, однак за участі її представника (а.с.22). Представник позивачки адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав розрахунок витрат на правову допомогу в сумі 4384,8 грн. Представник відповідача на підставі довіреності [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та просить в його задоволені відмовити повністю, посилаючись на те, що попередній договір є дійсним, оскільки виконаний в простій письмовій формі і не потребує нотаріального посвідчення. Оскільки покупець ухилилась від укладення основного договору, за що умовами договору передбачено штраф в розмірі 100% суми авансу, то сплачений аванс поверненню не підлягає. Крім того, посилається на те, що відповідачем було отримано 12200 грн., а не 1000 доларів США , а витрати позивачки на правову допомогу в розмірі 5500 грн. є неспівмірними з розміром позовних вимог. Представником відповідача подано до суду письмові заперечення ( а.с.26-27), які підтримані ним в судовому засіданні в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 28.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір, за умовами якого сторони зобов'язались укласти в майбутньому до 10.09.2014 року за ціною, еквівалентною 60 000 доларам США, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Згідно п.5 Договору [PERSON] сплатила [PERSON] аванс в розмірі 12200 грн. що еквівалентно 1000 доларів США по курсу 12,2 грн. на день розрахунку. Залишок, що підлягає сплаті при укладені основного договору, сторони визначили в розмірі 719800 грн., що еквівалентно 59000 доларам США. В додаткових умовах до договору сторони визначили, що розрахунки здійснюються в доларах США. Вказаний договір нотаріально не посвідчувався. (а.с.6) Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договором , а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Предметом попереднього договору є купівля-продаж квартири. Статтею 657 ЦК України, що має назву « Форма окремих видів договорів купівлі-продажу» передбачено, що договір купівлі-продажу квартири укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже нотаріальне посвідчення договору є складовою частиною форми договору і відповідно до вимог ч.1 ст. 220 ЦК в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину. Згідно ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї норми закону застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Саме такою є позиція суду касаційної інстанції, що відображена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2013 року, справа №6-2156св13, а також в висновках Верховного Суду України , викладених в постанові від 13 лютого 2013 року, справа № 6-176цс12, ухваленій за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України. Приймаючи рішення в частині валютного зобов'язання, суд виходить з наступного: При укладені договору сторони визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті. Згідно ст.533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, заперечення відповідача про отримання авансу в розмірі 12 200 грн., а не 1 000 доларів США, не відповідають змісту письмового договору та вимогам ч.2 ст. 533 ЦК України. Верховний Суд України, лист від 01.07.2013 року, « Аналіз практики застосування ст. 625 ЦК в цивільному судочинстві» , зазначив, що зважаючи на зміст ст. 533 ЦК та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Згідно ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких відносять витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачка надала договір про надання правової допомоги адвокатом [PERSON] від 26.02.2015 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату за вказаним договором 5500 грн., а також розрахунок, згідно якого на підготовку позовної заяви витрачено 8 годин та 1 година - на судове засідання, а максимальна сума витрат, що підлягає компенсації, складає 4384,8 грн. У відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та п.48 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів)) суд вважає, що компенсації підлягає сума в розмірі 4000 грн.

Outcome: partial