Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

У листопаді 2018 р. позивачка [PERSON] звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області з позовом до малолітнього [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діє [PERSON] , та просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.02.2001 р. У вказаному будинку зареєстровані: вона, її син [PERSON] , [PERSON] , онук [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського районного суду від 16.09.2014 р. у справі №570/3793/14 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено. Шлюб розірвано; неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишено з матір`ю; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина аліменти. Рішення набрало законної сили. Вказаним рішенням суду встановлено, що [PERSON] проживає разом з матір`ю понад 5 років. Місце реєстрації малолітнього [PERSON] має бути зареєстроване за місцем проживання його матері, тобто там де, фактично проживає дитина. Позивачка не може у повній мірі реалізувати своє право власності на будинок, так як в будинку зареєстроване місце проживання малолітнього [PERSON] , який фактично не проживає у ньому. У зв`язку з не проживанням в будинку більше 5 років, малолітній [PERSON] втратив право користування житлом у ньому згідно умов ст.405 ЦК України. Заходи досудового врегулювання спору не вживалися. Ухвалою суду від 21.12.2018 р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 13.02.2019 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації. Ухвалою суду від 06.03.2019 р. закрито підготовче засідання у справі, вирішено клопотання позивача щодо допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , яке під час розгляду справи по суті у судовому засіданні 11.07.2019 р. позивач та її представник не підтримали та просили суд не проводити допит свідків, про що не заперечили інші учасники справи. У відзиві на позовну заяву законний представник [PERSON] , 2011 р.н., - [PERSON] вказує, що позов не визнає, оскільки її малолітній син [PERSON] зареєстрований з дня народження за місцем реєстрації його батька - [PERSON] за їх спільною згодою. Згода власника на реєстрацію їх сина разом з батьком не потрібна, тому вимога власника - позивача [PERSON] про визнання її малолітнього сина таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] є незаконною. Просить у позові відмовити. У відповіді на відзив позивач [PERSON] вказує, що підставою її позову не є законність чи незаконність реєстрації місця проживання дитини, а та обставина, що малолітній [PERSON] не проживає понад рік за адресою [ADDRESS] , а проживає з матір`ю за іншою адресою, і його місце реєстрації має бути за адресою матері. Дитина не має кілька місць проживання, не проживає з батьком. Дитина за цією адресою проживала близько одного місяця. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Ярмольчук В.С. позовні вимоги підтримали. Крім того, позивачка вказує, що у спірному житловому будинку зареєстровані, крім неї та малолітнього [PERSON] , ще її сини: [PERSON] , який взагалі не проживає у ньому та батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] , який не проживає за адресою місця реєстрації вже 7 років, але час-від-часу навідується у спірне житло до неї в гості. Вона жодних дій щодо зняття своїх синів з місця реєстрації не вчиняє, вважаючи, що лише малолітній внук [PERSON] повинен бути знятий з місця реєстрації - за адресою її будинку. Вказує, що малолітній [PERSON] їй чужий з пелюшок, його батько [PERSON] та вона не хочуть його бачити через неприязні відносини з відповідачкою [PERSON] , з якою її син [PERSON] розлучився. Крім того, позивачка не може оформити субсидії. Пояснює, що помилково вказала у позові прізвище відповідачки " [PERSON] ", оскільки вважала, що остання змінила прізвище " [PERSON] ". В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Спічек Г.В. позовні вимоги не визнали. Крім того, відповідачка пояснює, що на даний час вона у власності свого житла не має, а власник житлового будинку у с.Колоденка, де вона зареєстрована, її бабуся [PERSON] помела рік назад і на даний час право власності на нього не зареєстроване, бо існує спір щодо цього майна. На даний час вона разом з малолітнім сином проживає в орендованому житлі в [ADDRESS] . В майбутньому батьки її чоловіка, з яким вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах, обіцяють зареєструвати малолітнього [PERSON] за місцем їх проживання, однак лише після того як він буде усиновлений їх сином. Пояснює, що близько року назад вона спілкувалася з батьком малолітнього сина [PERSON] - [PERSON] , який заперечував проти зняття з реєстрації сина [PERSON] за адресою будинку його матері [PERSON] . Представник ООП Рачкилюк М.В. в судовому засіданні підтримала висновок ООП про недоцільність визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим будинком позивачки. Суд, вислухавши пояснення учасників розгляду справи, їх представників, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.02.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом по Рівненському районному нотаріальному округу Олинцем В.П., який зареєстрований в РОБТІ, реєстрова книга №3, № 24-494 в реєстрі від 22.02.2001 р. У вказаному будинку зареєстровані позивачка [PERSON] , її сини [PERSON] , 1987 р.н., [PERSON] , 1989 р.н., та малолітній внук [PERSON] , 2011 р.н., батьком якого є [PERSON] . Малолітній вселився у належний позивачці будинок як член сім`ї власника цього будинку - позивача та свого батька [PERSON] , який на той час проживав разом із позивачкою, про що остання не заперечувала. До пояснень позивачки щодо не проживання її сина [PERSON] у спірному житлі протягом останніх семи років та його навідування лише в гості до матері суд відноситься критично, оскільки позивачка суду його місце фактичного проживання не вказала, крім того, у своїй письмовій заяві до суду від 25.02.2019 р. про виклик свідків позивачка вказала місце проживання свідка [PERSON] , а саме його місце реєстрації [ADDRESS] , однак згодом в судовому засіданні клопотання про його допит не підтримала. Будь-яких належних та допустимих доказів щодо тривалого не проживання [PERSON] за вказаною адресою в житловому будинку та причин такого не проживання до суду не подано, так само і відсутні посилання щодо вказаної обставини і в Акті обстеження умов проживання від 18.02.2019 р., де лише вказано, що за адресою [ADDRESS] проживає і має постійне місце реєстрації, зокрема син [PERSON] , 1989 р.н. Судом установлено, що малолітній відповідач [PERSON] , 2011 р.н., хоча фактично і мешкає в силу свого неповноліття зі своєю матір`ю [PERSON] , проте добровільно зв`язку з будинком позивача, а також зі своєю бабусею та батьком не втрачав, його не проживання в спірному житлі, зокрема з батьком, зумовлено негативними відносинами з позивачкою та його батьком. На думку суду, у всіх діях щодо дитини до досягнення нею повноліття, незалежно від того ким вони здійснюються, має бути забезпечено максимально можливе врахування інтересів малолітньої дитини. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частиною другою та четвертою статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до довідки сільського голови Р. Горбатюк - Василенко №4858/02-13/18 від 25.10.2018 р., виданої позивачці [PERSON] , вона зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] та має склад сім`ї: [PERSON] - син, 1987 р.н.; [PERSON] - син, 1989 р.н., та [PERSON] - внук, 2011 р.н. Мати малолітнього [PERSON] , 2011 р.н., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а проживає в [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. Згідно з рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16.09.2014 р. у справі №570/3793/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів вирішено шлюб розірвати, неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити з матір`ю та стягнуто аліменти. Рішення суду набрало законної сили 29.09.2014 р. У рішенні суду вказано, що відповідач [PERSON] з січня 2012 р. залишив місце спільного проживання та переїхав до своїх батьків. Батько дитини [PERSON] зареєстрований за спірною адресою, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. Доказів його не проживання за вказаною адресою протягом останніх семи років до суду не надано, так само як і причини поважності такого не проживання у вказаному будинку. В судовому засіданні представник ООП Рачкилюк М.В. заперечила щодо задоволення позову [PERSON] до малолітнього [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням та підтримала висновок №840/01-57/19 від 05.03.2019 р. органу опіки та піклування Рівненської РДА Рівненської області щодо недоцільності визнання малолітнього таким, що вратив право користування спірним будинком. На думку суду, малолітній [PERSON] , 2011 р.н., не втратив право користування спірним житлом, оскільки не проживає в будинку, як в силу свого малолітнього віку, так і через неприязні відносини позивача [PERSON] та колишнього чоловіка [PERSON] з його матір`ю [PERSON] , про що неодноразово підтвердила сама позивачка [PERSON] в судовому засіданні, та не визнання нею малолітнього [PERSON] своїм внуком. Вказані обставини свідчать про поважність причин не проживання малолітньої дитини за зареєстрованим місцем проживання. Судом не встановлено інших фактичних обставин даної справи в частині поважності причин не проживання малолітньої дитини за спірним місцем її реєстрації. Отже, малолітній [PERSON] був вселений у спірний будинок як член сім`ї власника і добровільно не втрачав зв`язку з будинком позивача, а також зі своєю бабусею та батьком; його не проживання зумовлене, зокрема негативними відносинами з позивачкою та батьком, що у даній справі підтверджує поважність причин не проживання дитини в спірному будинку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування частини другої статті 405 ЦК України, у зв`язку із чим позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Крім того, судом не встановлено, а позивачкою не наведено інших достатніх доказів щодо порушення її прав як власника житла, спричиненого фактом реєстрації місця проживання у ньому малолітнього внука [PERSON] , 2011 р.н. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Отже, через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт непроживання малолітнього [PERSON] , 2011 р.н., у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його бабусі житлом, де зареєстрований та проживає його батько [PERSON] , що підтверджено матеріалами справи. Крім того, у всіх діях щодо дитини, до досягнення нею повноліття, незалежно від того, ким вони здійснюються, має бути забезпечено якнайкраще врахування інтересів малолітньої дитини, що випливає з положень статті 27 Конвенції про права дитини, статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 7 СК України. Суд критично оцінює пояснення позивачки, що місцем проживання її малолітнього онука є місце проживання його матері, яка має зареєстроване місце проживання в будинку [ADDRESS] , та в силу положень ЖК України має право на вселення та реєстрацію місця проживання свого малолітнього сина без згоди власника, яка вже на даний час померла, а відтак права дитини не будуть порушені. Однак на думку суду, у вказаному спорі вирішальним є поважність причин такого непроживання малолітньої дитини у спірному помешканні тривалий час. Вказуючи про вільний вибір свого місця проживання батьками дитини, одночасно відбувається позбавлення малолітнього відповідача можливості обрати місцем проживання спірний будинок в силу його віку, що свідчить за встановлених неприязних стосунків між родичами дитини про поважність причини його не проживання у спірному будинку.

Outcome: dismissed