Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Нещодавно він дізнався про те, що у даній квартирі значиться зареєстрованою відповідач [PERSON] , проте фактично вона у цій квартирі ніколи не проживала і не проживає на даний час. Реєстрація місця проживання відповідача у належній йому квартирі вчинена без його відома та згоди, чим було порушено його права як власника квартири, зі [PERSON] він не знайомий взагалі. Позивач вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач [PERSON] втратила право користування цим житлом, так як не проживає у належній йому квартирі без поважних причин понад один рік. Як власник житлового приміщення він має право вимагати усунення перешкоди у здійсненні ним права власності щодо належного йому майна. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав суду аналогічні пояснення, просив суд задовольнити його позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності до суду також не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,8 м2, житловою площею 30,2 м2, що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 липня 2010 року, виданим виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області на підставі рішення від 22 жовтня 1996 року за № 256. Право власності на вказану вище квартиру за позивачем [PERSON] зареєстровано 19 липня 2010 року Комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області "Броварське бюро технічної інвентаризації", реєстраційний номер 30951090, запис № 2499/21 у книзі 98. Відповідно до довідки № 1-1/420 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 12 січня 2019 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, у зазначеній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , позивач у справі, та [PERSON] , [INFO] , відповідач у даній справі. Із акту обстеження житлово-побутових умов від 22 березня 2019 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Бойком С.О., вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає та зареєстрований позивач [PERSON] , інші особи за цією адресою не проживають. Свідки [PERSON] та [PERSON] , сусіди позивача, які проживають у квартирах [ADDRESS] і [ADDRESS] у суді показали, що відповідача [PERSON] у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі вони ніколи не бачили, у квартирі вона не з`являлася та фактично там ніколи не проживала. Згідно із відомостями, наданими суду Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області, вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 26 квітня 2007 року за адресою: [ADDRESS] . За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У ч. 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач більше одного року не проживає без поважних причин у належній позивачу на праві приватної власності квартирі, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним вище жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved