Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

У січні 2021 року заступник керівника Київської міської прокуратури № 7 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом, вчиненим 22.12.2016 державним реєстратором комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» Прохоренко К.А. за № 18341869 про право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1135079580000). У вказаному позові позивач виклав клопотання про поновлення строку позовної давності, мотивуючи його пропуск поважними причинами. В обґрунтування позову зазначив, що під час процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 4219101070000170 від 24.05.2019 виявлено факти незаконного вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Києва квартири [ADDRESS] шляхом проведення державним реєстратором комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» Прохоренко К.А. реєстрації права власності за [PERSON] згідно запису від 22.12.2016 № 18341869 на підставі підробленого свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 13.10.2014. Вважає, що в даному випадку має місце порушення інтересів держави, оскільки майно вибуло з володіння територіальної громади м. Києва всупереч встановленому законодавством порядку поза волею територіальної громади м. Києва і таке порушення порядку суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування. Оскільки Київська міська рада як законний власник майна не вжила заходів для захисту порушеного права протягом розумного строку після її інформування про виявлені порушення інтересів держави та необхідність їх захисту, прокурор на підставі ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся до суду з означеним позовом та просить його задовольнити. Ухвалою судді від 18.01.2021 відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання та надано відповідачам строк для подання відзиву на позов. Відповідачі у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подали, у підготовче засідання не з`явились, про дату час та місце його проведення були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Ухвалою судді від 13.01.2021 замінено позивача - Київську місцеву прокуратуру № 7 на її правонаступника - Подільську окружну прокуратуру міста Києва, закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники справи не з`явились. Від прокурора надійшла заява про розгляд справи без його участі та про підтримання позовних вимог. Представник Київської міської ради як особи, в інтересах якої подано позов, до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову в повному обсязі та про розгляд справи без її участі. Відповідач державний реєстратор комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» Прохоренко К.А. в судове засідання, не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 237071286 від 15.12.2020, державним реєстратором комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» Прохоренко К.А. здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , запис від 22.12.2016 № 18341869, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1135079580000. Підставою виникнення права власності у [PERSON] зазначено свідоцтво про право власності № 200 від 13.10.2014, видане відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної реєстрації. З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності серії [NUMBER] вбачається, що відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації посвідчено, що квартира [ADDRESS] приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві власності [PERSON] згідно з розпорядженням № 200 від 13.10.2014. З листа Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 106-3916 від 20.05.2019 вбачається, що приватизація квартири [ADDRESS] у встановленому порядку Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією не проводилась, приватизаційні документи та відомості щодо приватизації вказаної квартири відсутні. Згідно відповіді відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.07.2019 № 106/25-205, приватизаційні документи та відомості щодо приватизації квартири [ADDRESS] , відсутні. Свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 13.10.2014 (бланк серії [NUMBER] ) видавалось на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.12.2020 вбачається, що 24.05.2020 Подільським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві було зареєстроване кримінальне провадження № 4219101070000170 від 24.05.2019 за ч. 4 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою у Подільському районі м. Києва шляхом підробки та використання свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна, що завдало шкоди територіальній громаді м. Києва в особливо великих розмірах. В протоколі допиту свідка від 11.02.2020, проведеного у рамках кримінального провадження № 4219101070000170 від 24.05.2019, [PERSON] засвідчила, що ніколи не зверталась до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , підпис у заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень їй не належить. З висновку експертизи від 13.09.2019 № 17-3/1403, проведеної експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 01.08.2019 у справі № 758/9754/19 у рамках кримінального провадження № 4219101070000170 від 24.05.2019, слідує, що у первинний зміст досліджуваного свідоцтва про право власності серії [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] вносились зміни шляхом механічного видалення верхнього шару паперу у місці розташування серії та номеру бланку з подальшим наклеюванням відрізка паперу, на якому наявні зображення фонової сітки, серійного номеру та голограми. Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №Ф 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» будинок № 72 по просп. Правди включено до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок № 72 по просп. Правди передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно з актом прийому-передачі від 23.12.2015 № 164 вказана квартира, загальною площею 33,60 кв.м передана в розпорядження Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Відповідно до акту № 48 від 25.02.2019 Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) передано Київській місцевій прокуратурі № 7 квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,60 кв.м під службове житло. Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 182 від 13.03.2019 включено до числа службових жилих приміщень Київської місцевої прокуратури № 7 однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Із встановлених судом обставин вбачається, що квартири [ADDRESS] є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та у встановленому законодавством порядку із комунальної власності не вибувала. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні унормовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч. 1). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (ч. 2). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч. 3.). Відповідно до ст. ст. 4, 5 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад). Приписами ст. 15 Житлового кодексу УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих Рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення. Зі змісту наведених положень закону слідує, що приватизація державного житлового фонду здійснюється на користь та за заявою осіб, які постійно мешкають у квартирі (будинку), на підставі рішень відповідних органів приватизації, створених місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно з актом обстеження житлової площі від 11.06.2015, затвердженим т.в.о. директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», у квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований та не проживає, квартира опечатана. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 3199886 від 14.05.2019 [PERSON] з 11.10.1989 зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже, станом на 13.10.2014 [PERSON] не проживала у спірній квартирі, що виключає можливість прийняття уповноваженим органом рішення про приватизацію на її користь спірної квартири та видачу відповідного свідоцтва про право власності. Вказана обставина в сукупності із запереченнями Подільської районної в м. Києві державної адміністрації факту видання розпорядження №200 від 13.10.2014 про приватизацію квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] та видачі на її ім`я свідоцтва про право власності, а також визнанням [PERSON] позовних вимог в повному обсязі, є достатньо переконливими для висновку суду, що спірна квартира вибула з володіння власника поза волею останнього та без достатніх правових підстав. Таким чином, оскільки свідоцтво про право власності відповідача [PERSON] на спірну квартиру не видавалось уповноваженим органом, воно не породжує правових наслідків та є недійсним за своєю правовою природою. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. З Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. За ч. 8 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. Державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. В позовній заяві позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записом державного реєстратора КП «Київжитлоспецексплуатація» Прохоренко К.А. від 22.12.2016 за № 18341869 про право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1135079580000). Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним, отже, порушене право підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. Також, суд погоджується з позицією прокурора стосовно наявності підстав для представництва ним інтересів територіальної громади м. Києва у суді з огляду на таке. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частиною 3 та 4 ст. 56 ЦПК України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «Інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Отже, наведені вище норми законодавства та рішення Конституційного Суду України надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти відповідно до закону. Згідно зі ст. 131-1 Конституції України ст. ст. 1, 2, 23 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено повноваження з представництва інтересів держави в суді, а відтак і обов`язок звертатись до суду з позовом у разі, якщо відповідний орган не вживає або неналежно вживає заходи з метою, щоб інтереси держави не залишились незахищеними. Згідно з ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи. З урахуванням зазначеного, Київська міська рада визначається органом уповноваженим виконувати функції держави в спірних правовідносинах. Рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 №7/4819 з 31.10.2010 шляхом ліквідації припинені районні в місті Києві ради. Повноваження районних рад щодо розпорядження майном територіальної громади міста Києва відноситься до компетенції Київської міської ради. Частиною 1 ст. 18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні. За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної політики та гарантії місцевого самоврядування. Згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 цього Закону питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Відповідно до ст. 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо якого від імені територіальної громади виконує відповідна рада. Тобто економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю, - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, беззаперечно становить інтерес держави. Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 дійшов висновку, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача - місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються. Таким чином, у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, відповідач набув у володіння нерухоме майно, яке мало б належати територіальній громаді м. Києва, при цьому, волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці. Порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції. Прокурор, виявивши такі порушення інтересів держави, зобов`язаний вжити заходи, спрямовані на їх захист. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Звернення прокурора до суду, у даному випадку, спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - повернення громадянам, які становлять територіальну громаду м. Києва, комунального майна, яке було незаконно відчужено. При цьому, якщо б право власності незаконно не перейшло до іншої особи, територіальна громада могла б розпорядитись ним із вигідним для себе ефектом і результатом, зокрема, економічним чи соціальним (надати в оренду, передати черговикам, які потребують поліпшення житлових умов, тощо). Належне функціонування територіальної громади беззаперечно носить суспільний і державний інтерес, оскільки територіальна громада хоч і не несе загальнодержавного значення, однак є інструментом державного регулювання на конкретній території. Верховний Суд у своїй постанові від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16 зазначив, що правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний (публічний) інтерес та спрямовані на задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності. Беручи до уваги, що передбачений законом порядок відчуження комунального майна дотримано не було, а територіальна громада м. Києва взагалі не була учасником правовідносин з приводу його відчуження, необхідність захисту порушеного права є очевидною, оскільки правовідносини, пов`язані із вибуттям комунального майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а дії відповідача щодо набуття цього майна у власність на підставі недійсного документу, такому суспільному інтересу не відповідають. Слід зазначити, що у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив позицію, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, в таких випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави. На території міста Києва правомочності власника нерухомого майна від імені територіальної громади здійснює Київська міська рада. Відповідно до ст. 18-2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. За змістом ст. 13 Конституції України та ст. 319 ЦК України - власність зобов`язує. Таким чином, Київська міська рада як власник зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреним їй комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення іншими особами права власності територіальної громади - невідкладно реагувати та вживати заходів для відновлення порушених прав. Разом з тим, Київською міською радою самостійно ефективні заходи цивільно- правового характеру щодо повернення майна у комунальну власність не вживаються, хоча про факт заволодіння комунальним майном вона могла дізнатись з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після дати державної реєстрації 25.06.2019, а також була поінформована листом Київської місцевої прокуратури № 7 вих. № 10.37-45-6480ВИХ-20 від 06.10.2020, за результатами розгляду якого надала відповідь вих. № 056/95-08/22927 від 20.10.2020, в якій, пославшись на відсутність належних доказів для самостійного звернення до суду, просила Київську місцеву прокуратуру № 7 пред`явити відповідний позов. Таким чином, Київська міська рада, будучи обізнаною про порушення майнових прав та інтересів територіальної громади, маючи відповідні повноваження для їх захисту, з позовом до суду не звернулась. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду вже сам факт не звернення радою з позовом свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення майна у комунальну власті. Таким чином, у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян, членів територіальної громади та звернення до суду із зазначеним позовом, що відповідає нормам національного законодавства і практиці Європейського суду з прав людини. Слід також зазначити, що прокурором дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», щодо своєчасного інформування відповідного органу влади про виявлені порушення інтересів держави та про вжиття заходів для відновлення порушених прав. Так, листом вих. № 10.37-45-8276ВИХ-20 від 16.12.2020 Київська місцева прокуратура № 7 поінформувала Київську міську раду про намір звернутись до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради та Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. На переконання суду, прокуратурою доведено порушення інтересів держави у даному спорі та бездіяльність Київської міської ради щодо їх належного захисту, що є підставою для вжиття ним заходів реагування в порядку ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» шляхом подання даного позову та представництва інтересів держави в суді. Стосовно заявленого у позовній заяві клопотання про поновлення строку позовної давності суд зауважує, що відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі змісту вказаної норми вбачається, що можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це відповідної заяви сторони у справі. Суд не має права за власною ініціативою застосувати позовну давність та відмовляти у позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18). Разом з тим, сторони спору з відповідною заявою до суду не звертались, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для з`ясування питання про дотримання позивачем строку позовної давності, про поважність причин у разі його пропуску і, відповідно, для застосування позовної давності до спірних правовідносин. За правилами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи встановлені обставини справи та викладені положення законодавства, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved