Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

01.04.2021 року представник позивача звернувся до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними розпоряджень та повернення земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник позивача зазначив, що на початку вересня 2020 року Позивач, звернувся до землевпорядної організації для розробки документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, площею 0,72 Га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд 0,2500 га, а також для ведення особистого селянського господарства 0,4700 га по [ADDRESS] , на підставі рішення № 77 Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 05 жовтня 2007 року, а також звернувся з документами для введення будинку в експлуатацію та оформлення права власності на нього. Вказаний будинок Позивач побудував на зазначеній земельній ділянці. Однак, Позивачу повідомили, що виготовити документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну вказану ділянку неможливо, оскільки зазначену земельну ділянку було розділено на три, їм були присвоєні кадастрові номера та у цих ділянках вже є власники. 24 вересня 2020 року представником Позивача, адвокатом Бказиком О.П., було звернуто з адвокатським запитом до Обухівської державної адміністрації для отримання копій розпоряджень, на підставі яких були виділені вказані земельні ділянки. За результатами запитуваної інформації 05 жовтня 2020 року представник Позивача отримав завірені належним чином копії розпоряджень голови районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року № 2273, № 2278, № 2279 та документи, на підставі яких прийняті ці розпорядження, а саме клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та схема розміщення земельної ділянки. Згідно розпорядження № 2273 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Згідно розпорядження № 2278 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Згідно розпорядження № 2278 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Згідно довідки з Державного земельного кадастру, земельна ділянка площею 0,1200 га, кадастровий номер 3223186200:06:003:0156 належить [PERSON] . Згідно довідок з Державного земельного кадастру, земельна ділянка площею 0,1200 га, кадастровий номер 3223186200:06:003:0157 та земельна ділянка площею 0,1200 га, кадастровий номер 3223186200:06:003:0158 належить [PERSON] . Позивач вважає вказані розпорядження незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Ухвалою судді від 02.04.2021 року відкрито провадження по справі призначено підготовче судове засідання за загальними правилами провадження. Ухвалою суду від 03.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представники позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про слухання справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача Обухівської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Треті особи в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань до суду не подавали. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, на початку вересня 2020 року Позивач, [PERSON] звернувся до землевпорядної організації для розробки документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, площею 0,72 Га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд 0,2500 га, а також для ведення особистого селянського господарства 0,4700 га по [ADDRESS] , на підставі рішення № 77 Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 05 жовтня 2007 року. Крім того Позивач звернувся з документами для введення будинку в експлуатацію та оформлення права власності на нього. Вказаний будинок Позивач побудував на зазначеній земельній ділянці. Однак, Позивачу повідомили, що виготовити документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну вказану ділянку неможливо, оскільки зазначену земельну ділянку було розділено на три, їм були присвоєні кадастрові номера та у цих ділянках вже є власники. Рішенням Старобезрадичівської сільської ради від 16 лютого 1995 року було передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,60 га громадянці [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, який знаходиться по [ADDRESS] . В подальшому, вказана земельна ділянку перейшла у власність дочці [PERSON] - [PERSON] , яка являється матір`ю Позивача. 05 жовтня 2007 року рішенням № 76 Старобезрадичівської сільської ради за заявою [PERSON] було прийнято рішення вилучити земельну ділянку площею 0,6000 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] і належала гр. [PERSON] . Також, вказаним рішенням було передано земельну ділянку, вилучену в гр. [PERSON] до земель запасу Старобезрадичівської сільської ради. Також, рішенням № 77 Старобезрадичівської сільської ради від 05 жовтня 2007 року було прийнято рішення надати дозвіл гр. [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,7200 Га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд 0,2500 га, а також для ведення особистого селянського господарства 0,4700 га по [ADDRESS] . В 2010 року Позивач збудував на вказаній земельній ділянці житловий будинок, в якому проживає разом з сім`єю по теперішній час. Що підтверджується довідкою Старобезрадичівської сільської ради № 724/01-4/0113 від 26 жовтня 2011 року. Згідно розпорядження № 2273 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Згідно розпорядження № 2278 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Згідно розпорядження № 2278 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Відповідно до довідки з Державного земельного кадастру, земельна ділянка площею 0,1200 га, кадастровий номер 3223186200:06:003:0156 належить [PERSON] . Згідно довідок з Державного земельного кадастру, земельна ділянка площею 0,1200 га, кадастровий номер 3223186200:06:003:0157 та земельна ділянка площею 0,1200 га, кадастровий номер 3223186200:06:003:0158 належить [PERSON] . Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України 1. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. 2. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.3. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 4. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. 5. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки, дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією права власності за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобов`язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, розпорядження № 2273 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року яким було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, розпорядження № 2278 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року яким було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області та розпорядження № 2278 Обухівської районної державної адміністрації від 18 грудня 2012 року яким було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200га, для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved