Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - Дарницький районний ВДВС у м. Києві, відповідач) про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття арешту з майна та зобов`язання внести відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] є власником 1/2 частини квартири номер [ADDRESS] . У січні 2020 р. під час звернення до приватного нотаріуса щодо можливості відчуження належної йому частки квартири позивачу стало відомо про те, що 01.09.2009 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстратором Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва Тарасенко О.О. №604/12 від 28.08.2009 накладено обтяження на належну позивачу частку вищевказаної квартири (реєстраційний номер обтяження: 9013087). Відповідно до вироку Дарницького районного суду м. Києва від 03.02.2009 [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві приватної власності та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Саме це і стало підставою накладення арешту на його частку квартири. Однак ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.12.2009 вищевказаний вирок змінено, зокрема, виключено додаткове покарання у виді конфіскації всього майна, яке належить засудженому на праві приватної власності. У відділі державної виконавчої служби позивачу повідомлено, що такий арешт зняти неможливо, оскільки виконавче провадження, в межах якого накладено арешт, знищене за закінченням строків його зберігання, а в інформаційній базі, яку використовує виконавча служба, будь-які відомості та копії документів того періоду відсутні. Ухвалою від 23.07.2020 суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником позивача було подано заяву, відповідно до якої позовні вимоги він підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Відповідач - Дарницький районний ВДВС у м. Києві, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, проте його представник в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки. Відзив на позов відповідачем не подано. З огляду на нез`явлення сторін, суд розглянув справу без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповдно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02.04.2007 [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належить квартира [ADDRESS] (а.с.9). Згідно з даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020 № 204398684 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про обтяження (арешт) належної позивачу частки квартири, внесений реєстратором Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (реєстраційний номер обтяження: 9013087), а.с. 16-17. Підставою внесення відомостей про обтяження нерухомого майна ставвирок Дарницького районного суду м. Києва від 03.02.2009, яким [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві приватної власності та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки (а.с.33-34). Водночас ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.12.2009 вищевказаний вирок змінено, зокрема, виключено додаткове покарання у виді конфіскації всього майна, яке належить засудженому на праві приватної власності (а.с. 35-37). З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про те, що обтяження на належну позивачу частку квартири було накладено 01.09.2009 відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.02.2009, а ухвала Апеляційного суду м. Києва, відповідно до якої було виключено додаткове покарання у виді конфіскації майна, винесена лише 24.12.2009, вже після накладення арешту. Заяв щодо зняття арешту до 2020 року не надходило. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні лише у випадках і порядку встановлених законом. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, які власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушення прав та з яких підстав. Відповідно до положень статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України наявність державної реєстрації обтяжень нерухомого майна є підставою для відмови у державній реєстрації прав, щодо такого майна, а обов`язковою умовою вчинення нотаріальної дії щодо нерухомого майна є відсутність заборони на його відчуження. У відповідність до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За приписом статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З огляду на викладені обставини, та враховуючи те, що арешт квартири перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своїм майном, також зважаючи на те, що відсутні підстави для існування арешту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зняття арешту підлягають задоволенню. Водночас вимоги про зобов`язання Дарницького районного відділу виконавчої служби м. Києва внести відомості про зняття арешту до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна суд вважає зайвими, оскільки за змістом положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", рішення суду про зняття арешту з майна є підставою для внесення відповідних відомостей до державного реєстру. Більше того, Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві не є належним відповідачем за даною вимогою.

Outcome: partial