Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

01 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до Березанського районного суду Миколаївської області із позовною заявою до [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , і за життя склала на її ім`я заповіт, залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки загальною площею 9,01 га в межах території Анатоліївської сільської ради Березанського району за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Про смерть [PERSON] вона дізналась лише наприкінці 2014 року, оскільки працювала в місті Києві, і про смерть спадкодавиці їй ніхто не повідомив, а відтак пропустила строк прийняття спадщини. Посилаючись на викладені обставини, просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] . 15 березня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та Анатоліївської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18 лютого 2016 року дізнався про існування заповіту, складеного його сестрою [PERSON] на ім`я позивачки. Спадкодавиця у 2003 році перебувала на лікуванні в зв`язку із крововиливом у мозок, згодом їй було проведено операцію на черепній коробці. Останні десять років [PERSON] зловживала алкогольними напоями, вела асоціальний спосіб життя, що потягло її загибель у власному будинку внаслідок пожежі, крім того, померла взагалі не виїжджала зі свого місця проживання в селі Анатоліївка, хоча спірний заповіт було посвідчено у місті Миколаєві. Посилаючись на те, що стан здоров`я та спосіб життя перешкоджали [PERSON] в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, просив визнати недійсним заповіт від 05 липня 2012 року, складений на користь позивачки та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Георгієвою О.Г.. Ухвалою суду від 15 березня 2016 року вказані позови об`єднані в одне провадження. 27 лютого 2019 року справу передано до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області в порядку ст.ст. 31, 32 ЦПК України. Представник позивачки в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, вимоги зустрічного позову не визнала. Представники відповідача в судовому засіданні позов [PERSON] не визнали, зустрічний позов підтримали у повному обсязі. Представник відповідача за зустрічним позовом - Анатоліївської сільської ради Березанського району Миколаївської області та третя особа - приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Георгієва О.Г. в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи без їхньої участі. Представник відповідача, крім цього, зазначив, що просить вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а. с. 124), третя особа вказала, що вимоги зустрічного позову [PERSON] задоволенню не підлягають (т. 2 а. с. 80). Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27 січня 2014 року (т. 1 а. с. 5). За життя [PERSON] було складено заповіт від 25 липня 2012 року, яким вона заповіла позивачці [PERSON] земельну ділянку загальною площею 9,01 га, розташовану в межах території Анатоліївської сільської ради Березанського району Миколаївської області за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1 а. с. 6). Як вбачається з роз`яснень приватного нотаріуса Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Мартинюк О.Б. від 27 листопада 2015 року (т. 1 а. с. 10), позивачка [PERSON] пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, у зв`язку із чим їй було рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Отже, строк для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , закінчився 25 червня 2014 року, і позивачкою його пропущено. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначила про те, що строк для звернення із заявою про прийняття спадщини нею було пропущено з поважних причин, оскільки їй не було відомо про смерть спадкодавиці. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 756/2764/15-ц та від 17 квітня 2019 року № 161/9998/17. Проаналізувавши викладене вище, суд дійшов переконання, що зазначені позивачкою причини пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини не є поважними, оскільки не пов`язані із об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цієї дії, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] . Вирішуючи вимоги зустрічного позову [PERSON] , суд дійшов наступного. Як вбачається зі спадкової справи, завірену копію якої долучено до матеріалів справи (т. 1 а. с. 23-33), 23 липня 2014 року за заявою [PERSON] - рідного брата [PERSON] , яка померла [INFO] , приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Мартинюк О.Б. було заведено спадкову справу № 65/2014. В силу вимог ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Таким чином, однією із особливостей заповіту як правочину є те, що він водночас може бути віднесений і до нікчемних і до оспорюваних правочинів. В силу вимог норм цивільного закону до нікчемних заповітів відноситься заповіт, який складений фізичною особою, яка не має повної цивільної дієздатності (ч. 1 ст. 1234 ЦК України). З висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 70 від 09 лютого 2018 року, що її було призначено ухвалою суду від 19 травня 2016 року, вбачається, що [PERSON] під час складання заповіту 25 липня 2012 року страждала хронічним стійким психічним розладом у вигляді органічного психічного розладу, психоорганічного синдрому змішаного ґенезу з вираженими когнітивними та емоційно-вольовими порушеннями, що абсолютно позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а. с. 231-237). Статтею 110 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Згідно з наданою суду епікриз-випискою № 3058 (т. 1 а. с. 72) [PERSON] з 12 березня по 07 квітня 2003 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні 11 міської клінічної лікарні міста Одеси з діагнозом «субарахноїдально-паренхиматозний крововилив внаслідок розриву аневризми»; 21 березня 2003 року було проведено хірургічне втручання. Як вбачається з медичних карт стаціонарного хворого №№ 724, 290, 495, 794, 466, 1217, 836, 768, 892, 460 Березанської центральної районної лікарні (т. 1 а. с. 120-199), а також медико-експертної справи МСЕК № 324, витребуваної на запит суду, [PERSON] у період з 2004 по 2013 роки неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні. В описах неврологічного стану хворої лікарі вказували на порушення психічних функцій останньої, зокрема зниження критики до свого стану, зниження пам`яті на поточні події, ускладненість зосередження, емоційно-вегетативну лабільність, схильність до афективних спалахів. У 2007 році [PERSON] перенесла повторне гостре порушення мозкового кровообігу. В подальшому у зв`язку із погіршенням стану неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні. У 2011 та 2012 роках стаціонарно не лікувалась, 10 листопада 2011 року була оглянута лікарем-невропатологом на дому. У вказаній медичній документації містяться записи лікарів, які свідчать про наявність у [PERSON] психічних порушень внаслідок прогресуючого соматичного та неврологічного захворювання. Діагноз, що був поставлений хворій лікарями - «дисциркуляторна енцефалопатія», а саме сукупність прогресуючих органічних змін мозкової тканини внаслідок судинного ураження головного мозку, що проявляється у вигляді емоційно-вольових розладів, значних порушень інтелектуально-мнестичної сфери, характерних порушень мислення, критичних функцій, парціальної деменції, що відповідає психоорганічному синдрому при органічному ураженні головного мозку. Судом також були досліджені письмові пояснення допитаних в порядку, передбаченому ЦПК України, свідків [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 115-116, 117-118). Так, свідок [PERSON] пояснила, що з 1985 року проживала в с. Анатоліївка Березанського району і була знайома з родиною померлої [PERSON] .. Остання після смерті матері в 2010 році почала зловживати спиртними напоями. Отримуючи мінімальну пенсію, постійно брала гроші та спиртне у борг, в подальшому почала продавати килими з будинку, щоб розрахуватися із кредиторами. Останні роки вела асоціальний спосіб життя, коло її знайомих складали особи без постійного місця проживання. Влітку 2012 року поведінка [PERSON] стала ще більш неадекватною: вона перестала впізнавати сусідів, голосно та нецензурно висловлювалась без жодних на те підстав. Вказані пояснення узгоджуються з показаннями свідка [PERSON] , яка спілкувалась з [PERSON] з 2005 року, крім того, мала з нею родинні зв`язки. Свідок також підтвердила факт постійного зловживання померлою спиртними напоями та асоціального способу життя. Крім того, додала, що останні 2-3 роки перед смертю [PERSON] не мала можливості в повному обсязі себе обслуговувати, самотужки пересувалася лише на відстань до 10 метрів - до огорожі власного будинку. За наявною у свідка інформацією [PERSON] продала свою земельну ділянку, оскільки в неї не вистачало грошей. Допитані судом в якості свідків у цій справі за клопотанням представника позивачки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що померла [PERSON] була нормальною людиною, поводила себе адекватно, і вони ніколи не чули, що остання мала психічні захворювання. Разом із тим, суд не може вважати ці показання належними доказами у справі, оскільки свідки не є спеціалістами в галузі психіатрії, а відтак, їх показання стосовно психічного стану померлої [PERSON] є неспроможними. Посилання представника позивачки на те, що [PERSON] у період з 2007 по 2014 рік самостійно зверталась до відділення Пенсійного фонду щодо виплати їй пенсії, а також на те, що остання у 2011 році оформила кредит у Приватбанку та сплачувала платежі в рахунок його погашення, судом до уваги не беруться, оскільки, як вбачається з висновків лікарів, стан психічного здоров`я [PERSON] погіршувався поступово, і дії, які вона вчиняла в певних ситуаціях, жодним чином не можуть підтверджувати її здатність на вільне волевиявлення саме під час складання спірного заповіту. Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що представником позивачки не надано суду жодного доказу на підтвердження викладених нею заперечень щодо визнання заповіту недійсним, як і не доведено, що цей заповіт відповідав внутрішній волі померлої [PERSON] .. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у ній докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення зустрічного позову [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні первісного позову відмовлено, судові витрати за ним відносяться на рахунок позивачки і відшкодуванню не підлягають. Натомість, з останньої слід стягнути на користь відповідача понесені ним та документально підтверджені витрати на сплату судового збору у розмірі 928 грн 19 коп. (т. 1 а. с. 59). На підставі викладеного,

Outcome: approved