Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою. Зазначав, що заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 30 квітня 2013 року позов прокурора Яготинського району в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області задоволено: визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки [PERSON]: серії ЯД №792962, площею 1,2414 га, що призначена для ведення садівництва, серії ЯД №792963, площею 0,3038 га, що призначена для ведення садівництва з моменту їх видачі, тобто з 20 липня 2009 року, зобовязано реєстраційну службу Яготинського районного управління юстиції скасувати реєстрацію права власності на земельні ділянки [PERSON]: площею 1,2414 га, що призначена для садівництва, державний акт серії ЯД №792962, площею 0,3038 га, що призначена для садівництва, державний акт серії ЯД №792963, визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки [PERSON]: серії ЯЖ №675461, площею 1,2414 га, що призначена для ведення особистого селянського господарства, та серії ЯЖ № 675462, площею 0,3038 га, що призначена для ведення особистого селянського господарства, з моменту їх видачі, тобто з 01 серпня 2008 року; зобовязано реєстраційну службу Яготинського районного управління юстиції скасувати реєстрацію права власності на земельні ділянки [PERSON]: площею 1,2414 га, що призначена для особистого селянського господарства, державний акт серії ЯЖ №675461, та площею 0,3038 га, що призначена для особистого селянського господарства, державний акт серії ЯЖ №675462; визнано право власності на земельну ділянку, площею 1,2414 га, вартістю 229535 грн., що розташована в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, за державою; визнати право власності на земельну ділянку, площею 0,3038 га, вартістю 56173 грн., що розташована в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, за державою. Посилаючись на те, що 13 листопада 2015 року фізичною особою-підприємцем [PERSON], який виконав та перевірив тахеометричну зйомку, на яку посилався прокурор як на доказ при вирішенні справи, надана довідка про те, що при підготовці технічної документації на виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки в межах Двірківщинської сільської ради та передачі у приватну власність на підставі розпорядження Яготинської РДА №306 від 18 липня 2008 року організацією, яка робила проектну документацію, не була проведена детальна зйомка земельного масиву, зокрема, не була проведена тахеометрична зйомка, що підтверджується відсутністю польових обмірів, відсутністю інформації про крутизну схилів земель водоохоронної зони та розмір даної зони, південніше земельного масиву, який виділявся для ведення ОСГ, є землі, які не надані у власність та користування шириною 46 метрів, при цьому є підстави вважати, що при розробці технічної документації із землеустрою на земельні ділянки, які входять до складу вказаного масиву, була допущена технічна помилка, а саме: землі, які не надані у власність та користування шириною 46 метрів по фронту земельного масиву, враховувались до площі масиву, але, у звязку з технічною помилковістю, замість зазначених вільних земель в склад масиву були внесені землі водоохоронної зони, а також на те, що про існування вказаного листа йому стало відомо 20 січня 2016 року, просив поновити процесуальний строк для подання заяви про перегляд судового рішення у звязку з ново виявленими обставинами як пропущений з поважних причин, переглянути та скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області від 30 квітня 2013 року за нововиявленими обставинами. У судове засідання [PERSON] та його представник не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили. Разом із тим, в заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами [PERSON] просив слухати справу у його відсутність. Прокурор Яготинського району в судовому засіданні вважав заяву про перегляд рішення у звязку з нововиявленими обставинами обґрунтованою, а рішення таким, що підлягає скасуванню. Представник реєстраційної служби Яготинського районного управління юстиції Київської області в судове засідання не з?явився, однак подав до суду заяву, у якій просив справу розглядати у його відсутність. Представники Головного управління Держземагенства в Київській області та Трубізького міжрайонного управління водного господарства у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку прокурора, прийшов до наступного висновку. Установлено, що заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 30 квітня 2013 року позов прокурора Яготинського району в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства в Київській області до [PERSON] задоволено. Задовольняючи позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області, суд виходив із того, що при зміні цільового призначення земельних ділянок, переданих [PERSON] у власність, не було дотримано вимог Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502, цільове призначення земельних ділянок змінено не на підставі проекту відведення, а на підставі технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового призначення, розпорядження на підставі яких виготовлено вказані державні акти скасовані за протестом прокурора, а відтак державні акти серії ЯД №792962, серії ЯД №792963 є недійсними з моменту їх видачі; земельні ділянки право власності [PERSON] на які посвідчено державними актами серії ЯЖ №675461, ЯЖ№675462 відносяться до прибережної захисної смуг ставу «Двірківщина», а відтак такі державні акти також слід визнати недійсними, зобовязати реєстраційну службу скасувати державну реєстрацію таких державних актів та визнати право власності на земельні ділянки за державою. Також судом установлено, що в 2008 році [PERSON] звернувся до Яготинської РДА із заявою про передачу у власність земельної ділянки площею для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності за межами населеного пункту в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради. Для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок орних земель державної власності за межами населеного пункту в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради [PERSON] звернувся до ТОВ «Крок Інвест» із заявою про виготовлення проекту землеустрою. Вказаний проект було затверджено розпорядженням Яготинської районної державної адміністрації від 18 липня 2008 року № 306 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради», а також надано дозвіл землевпорядній організації на встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки (державних актів на право власності на земельні ділянки) (а.с. 22). На підставі вказаного розпорядження було виготовлено технічну документацію і у подальшому [PERSON] видано зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 01 серпня 2008 року державний акт серії ЯЖ № 675461 на право власності на земельну ділянку в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради Яготинського району Київської області призначену для ведення особистого селянського господарства площею 1, 2414 га ріллі за рахунок орних земель державної власності (резервного фонду) та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 01 серпня 2008 року державний акт серії ЯЖ № 675462 на право власності на земельну ділянку в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради Яготинського району Київської області призначену для ведення особистого селянського господарства площею 0,3038 га ріллі за рахунок орних земель державної власності (резервного фонду). Розпорядженням голови Яготинської РДА № 626 від 26 грудня 2008 року затверджено розроблену ТОВ Інвест Центр+ технічну документацію із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок 21 громадянину України для ведення садівництва за межами населеного пункту в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради та змінено цільове використання земельних ділянок 21 громадянину для ведення садівництва за рахунок земельних ділянок, які знаходяться у їх власності для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради, згідно із додатком. На підставі розпорядження голови Яготинської районної державної адміністрації за № 626 від 26 грудня 2008 року [PERSON] видано державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯД № 792962, площею 1,2414 га, що розташована в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, серії ЯД № 792963, площею 0,3038 га, що розташована в адміністративних межах Двірківщинської сільської ради Яготинського району Київської області. Вказаними розпорядженням змінено цільове використання земельної ділянки [PERSON] для ведення садівництва за рахунок земельних ділянок, які знаходились у його власності для ведення особистого селянського господарства. Разом із тим 20 грудня 2010 року розпорядження голови Яготинської РДА №626 від 26 грудня 2008 року опротестовано прокурором Яготинського району. За результатами розгляду вказаного протесту 11 січня 2011 року зазначене розпорядження скасовано органом влади, який його видав (розпорядження Яготинської РДА №16 від 11 січня 2011 року). Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Статтею 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» визначено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства. Натомість правовий режим земельних ділянок для ведення садівництва визначено ст. 35 ЗК України, відповідно до ч. 4 якої встановлено, що до земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування. Землі загального користування садівницького товариства безоплатно передаються йому у власність за клопотанням вищого органу управління товариства до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування на підставі документації із землеустрою, за якою здійснювалося формування земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ч. 5 цієї статті приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства. Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для садівництва, додатково підтверджується положеннями ст. 122 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки. Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», введена графа «цільове призначення». Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Виходячи з вимог ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі. Земельний кодекс України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства. Відповідно до ч. 3 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 (далі - Порядок), та за ініціативою власників. Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Таким чином, зміна виду цільового призначення (використання) земельних ділянок сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною тощо (ст. 21 ЗК України ). Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 14 травня 2014 року в справі № 6-35цс14, від 08 квітня 2015 року в справі № 6-32цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (зі змінами та доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Разом із тим згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. За положеннями частини першої статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина друга статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 83 ЗК України та частини 4 статті 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності, взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України ). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України ). Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України \~\~(у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається - статтями 60, 62 ЗК України та статями 88, 90 ВК України . Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Відповідно до статті 60 ЗК України , статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації (частина 3 статті 60 ЗК України ). Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються - статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій» . Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статті 60 ЗК України, 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Результат системного аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 . Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить нормам статей 59, 83, 84 ЗК України. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року в справі № 6-206цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (зі змінами та доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як на підставу для перегляду рішення Яготинського районного суду від 30 квітня 2013 року за нововиявленими обставинами [PERSON] посилається на лист ФОП [PERSON], який виконав та перевірив тахеометричну зйомку, при підготовці технічної документації на виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки в межах Двірківщинської сільської ради та передачі у приватну власність на підставі розпорядження Яготинської РДА №306 від 18 липня 2008 року організацією, яка робила проектну документацію, не була проведена детальна зйомка земельного масиву, зокрема, не була проведена тахеометрична зйомка, що підтверджується відсутністю польових обмірів, відсутністю інформації про крутизну схилів земель водоохоронної зони та розмір даної зони. Південніше земельного масиву, який виділявся для ведення ОСГ, є землі, які не надані у власність та користування, шириною 46 метрів. При цьому є всі підстави вважати, що при розробці технічної документації із землеустрою на земельні ділянки, які входять до складу вказаного масиву, була допущена технічна помилка, а саме: землі, які не надані у власність та користування шириною 46 метрів по фронту земельного масиву, враховувались до площі масиву, але, у звязку з технічною помилковістю, замість зазначених вільних земель в склад масиву були внесені землі водоохоронної зони. За змістом ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв?язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. За змістом п.п. 3, 5, 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами" нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (ч. 2 ст. 361 ЦПК). Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. Обставини, на які посилалася особа в заяві про перегляд судового рішення не є нововиявленими обставинами. Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. Обставини, які відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі (ст. 179 ЦПК). За змістом п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у звязку з нововиявленими обставинами" судове рішення не може переглядатись у звязку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені ч. 2 ст. 361 ЦПК України, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені ч. 2 ст. 361 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи. За змістом ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд вважає обставини, викладені у листі ФОП [PERSON] про те, що при підготовці технічної документації на виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки в межах Двірківщинської сільської ради та передачі у приватну власність на підставі розпорядження Яготинської РДА №306 від 18 липня 2008 року організацією, яка робила проектну документацію, не була проведена детальна зйомка земельного масиву, зокрема, не була проведена тахеометрична зйомка, що підтверджується відсутністю польових обмірів, відсутністю інформації про крутизну схилів земель водоохоронної зони та розмір даної зони, південніше земельного масиву, який виділявся для ведення ОСГ, є землі, які не надані у власність та користування шириною 46 метрів, при цьому є підстави вважати, що при розробці технічної документації із землеустрою на земельні ділянки, які входять до складу вказаного масиву, була допущена технічна помилка, а саме: землі, які не надані у власність та користування шириною 46 метрів по фронту земельного масиву, враховувались до площі масиву, але, у звязку з технічною помилковістю, замість зазначених вільних земель в склад масиву були внесені землі водоохоронної зони, є істотними, не були і не могли бути відомі заявнику та впливають на висновки суду при ухваленні судового рішення та були встановлені після набрання рішенням законної сили. За таких обставин, на думку суду, наявні підстави для перегляду рішення Яготинського районного суду від 30 квітня 2013 року у звязку з нововиявленими обставинами на підставі п. 1 ч. 2 ст. 365 ЦПК України. Оцінюючи наявну в матеріалах справи тахеометричну зйомку в сукупності з листом ФОП [PERSON], суд приходить до висновку про недоведеність прокурором вимог про недійсність державних актів серії ЯЖ №675461, ЯЖ №675462 з тих підстав, що земельні ділянки, право власності на які посвідчено вказаними державними актами, не могли передаватись у приватну власність, оскільки належать до земель водного фонду. Крім того, прокурором не оспорювалось і саме розпорядження, на підставі якого видані зазначені державні акти. Відтак відсутні підстави і для задоволення позову в частині зобовязання реєстраційної служби скасувати реєстрацію таких державних актів та визнання права власності на земельні ділянки за державою. Крім того, звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення Яготинського районного суду від 30 квітня 2013 року за нововиявленими обставинами, [PERSON] просив поновити йому строк на звернення із такою заявою як пропущений з поважних причин, оскільки про наявність листа ФОП [PERSON] йому стало відомо лише 20 січня 2016 року. Згідно із ч. 1 ст. 362 ЦПК України заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду. При цьому заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 361 цього Кодексу, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили. У разі якщо така заява подана до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, незалежно від поважності причини пропуску цього строку. За змістом ч. 2 ст. 362 ЦПК України строк для подання заяви про перегляд у звязку з нововиявленими обставинами обчислюється у випадках, встановлених п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, з дня встановлення обставин, що мають істотне значення для справи. Відповідно до ст. 73 ЦПК України суд поновлює строк, встановлений законом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Ураховуючи наведене, на думку суду, вищенаведені посилання заявника свідчать про наявність поважних причин пропуску місячного строку для подання заяви про перегляд у звязку з нововиявленими обставинами рішення Яготинського районного суду Київської області від 30 квітня 2013 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України.

Outcome: partial