Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

У липні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) про стягнення заборгованості. Вимоги позову мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, внаслідок невиконання якого у відповідача виникла заборгованість у сумі 123859,21 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 6002,44 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 117856,77 грн. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.07.2019 року відкрито провадження у справі. 02.12.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року справу прийнято до провадження, призначено судове засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву. 16.04.2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій останній просив відхилити доводи представника позивача та задовольнити позовні вимоги. У судове засідання представник позивача не з`явився, проте, разом із позовом останній подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач також у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 10.10.2013 року відповідачем подано заяву на оформлення кредитної картки (а.с.6), відповідно до якої 10.10.2013 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок невиконання зобов`язання у відповідача виникла заборгованість у сумі 123859,21 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 6002,44 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 117856,77 грн. (а.с.4-5). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положення статті 525 ЦК України забороняють односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: заява на отримання кредитної картки, розрахунок заборгованості, копія банківської ліцензії вказують на характер правовідносин зобов`язального характеру. Між тим, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Однак, за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у ст.261 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. З розрахунку заборгованості вбачається, що останнє погашення за кредитом здійснено у січні 2015 року, а до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості позивач звернувся лише в липні 2019 року. Крім того, до спірних правовідносин необхідно застосувати правову позицію, яка викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні правові позиці викладені в Постановах Верховного Суду від 22.07.2020 року в справі №336/692/17, Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Outcome: dismissed