Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

01.08.2016 року позивач [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] товарної біржі «Слобода», [PERSON], третя особа Пята [PERSON] державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі продажу від 04.09.1996 року дійсним. 23.02.2017 року позивач уточнила позов, предявивши такий і до [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 04.09.1996 року на [PERSON] товарній біржі «Слобода» був укладений договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями в м. Харкові по вул. Сімфоропольській, буд. 3 між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зазначений договір був зареєстрований в КП ХМБТІ за реєстровим номером №734 від 26.11.1997 року за [PERSON]. Вона / позивач [PERSON]О./ мешкала разом з [PERSON] та була зареєстрована у цьому будинку як її невістка. 15.04.2015 року [PERSON] померла, залишивши після себе заповіт від 07.09.2011 року на все її майно та будівлі, на її імя . Заява про прийняття спадщини нею була належним чином зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №1240 від 09.09.2015 року в Пятій ХДНК. Оскільки всі правовстановлюючі документи на земельну ділянку за вказаною вище адресою були належним чином оформлені ,їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом 19.02.2016 року та зареєстроване в реєстрі за №1-45 на земельну ділянку . Але отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями вона не змогла, так як договір купівлі-продажу зазначеного будинку був оформлений 04.09.1996 року на [PERSON] товарній біржі «Слобода». 19.02.2016 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у звязку чим вона змушена звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності та повідомила що позов підтримує і просила його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Відповідач [PERSON] Товарна Біржа «Слобода» належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи ,у судове засідання не зявився . Представник третьої особи Пятої [PERSON] державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився просив слухати справу у відсутності представника та при прийнятті рішення покластися на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. У зв'язку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ч. 9 ст. 74, ст. 224 ЦПК України. Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає , що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статті\~58\~та\~59 ЦПК України\~вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 04 вересня 1996 року на [PERSON] товарній біржі «Слобода» між [PERSON] з одної сторони та [PERSON] й [PERSON] з другої сторони був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями у м. Харкові по вул.. Сімферопольській №3. Даний договір був зареєстрований в КП ХМБТІ за реєстровим номером 734 від 26.11.1997 року (а.с. 5). Положенням даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», якою передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. В подальшому право власності на зазначений будинок було зареєстровано за [PERSON] у КП «Харківському міському бюро технічної інвентаризації», про що свідчить відмітка КП «ХМБТІ» та печатка (а.с. 5). При укладанні договору купівлі-продажу від 04.09.1996 року сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено, згідно вимог чинного, на той час законодавства. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. В укладеному договорі купівлі-продажу від 04.09.1996 року сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. 15 квітня 2015 року [PERSON], яка була стороною у спірному договорі купівлі-продажу від 04.09.1996 року , померла, залишивши за життя заповіт на все своє майно, у тому числі й на будинок , придбаний нею за цим договором , на імя позивача у справі [PERSON]. До смерті [PERSON] володіла і користувалася спірною будинком, вела господарство, сплачувала необхідні платежі. Позивач у справі звернулася до суду за захистом свого порушеного право, оскільки з вказаних вище підстав не має можливості оформити своє спадкове право на будинок після смерті спадкодавця [PERSON]. Отже, оскільки договір купівлі-продажу будинку №3 по вул.. Сімферопольській в м. Харкові, було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що померла [PERSON] добросовісно помилялася щодо відсутності необхідності його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт повного виконання спірного договору сторонами, то суд вважає за можливе визнати вказаний договір дійсним . На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved