Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

01.08.2012р. позивач звернувся в суд з даним позовом та, з врахуванням уточнених 24.01.2013р. позовних вимог, позов обґрунтовує тим, що 20.08.2007р. між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»( надалі Банк) та [PERSON] укладений Кредитний договір №1-214/242, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 36 тис. євро , терміном до 20.08.2014р, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірах, визначених п.4.1 договору. Погашення кредиту та сплата процентів повинна була здійснюватись згідно встановленого графіку. Банк свої зобов'язання виконав, надавши [PERSON] кредит у зазначеному розмірі. [PERSON] не проводив вчасно сплату кредитних коштів та нарахованих по ньому відсотків, а тому станом на 22.01.2013р. у нього утворилась заборгованість в загальній сумі 219 691,24 грн., яку просить стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати у розмірі 2 346,93 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з вище зазначених підстав та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, в задоволенні якого просить відмовити, подав заперечення. Пояснив, що у 2007р. уклав з банком зазначений кредитний договір та отримав кредит на придбання автомобіля Вольво. Одночасно даний автомобіль був ним переданий банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов»язань по договору. Кредит та нараховані проценти ним сплачувались регулярно та в повному обсязі, тому вважає, що кредит та відсотки ним сплачені повністю, і банк безпідставно нарахував заборгованість, в тому числі пеню. Крім того просить врахувати, що в рахунок погашення заборгованості, банк за його згодою реалізував згаданий автомобіль Вольво. З»ясувавши повно та всебічно обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов слід задовольнити. Встановлено, що 20.08.2007р. між ВАТ Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого являється ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №1-214/241, за яким банк надав позичальнику [PERSON] на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредит в сумі 36 000,00 євро для придбання автомобіля Volvo XC 70, строком до 20.08.2014р. (а.с.8-12). Згідно поданої [PERSON] 20.08.2007р. заяви на видачу готівки, в той же день на відкритий на його ім.»я позичковий рахунок, Банк перерахував 36 тис.євро( а.с.7). Відповідно до п.3.3 кредитного договору [PERSON] зобов»язався щомісячно в термін з 1 по 10 число, згідно Графіку зниження розміру заборгованості, здійснювати погашення заборгованості, в залежності від Фактичного року кредитування, у розмірі від 613 до 577 євро. Пунктом 4.1 договору визначено, що позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом за визначеними процентними ставками, в залежності від Фактичного року кредитування, у розмірі від 10,1 до 5,2 відсотків річних. Згідно пунктів 3.5 і 3.9 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та неустойки, у випадку, узгоджених сторонами, зокрема: у випадку несвоєчасного повернення кредиту або несвоєчасної сплати процентів. У випадку вимоги Банку про дострокове повернення кредиту та сплати процентів, позичальник зобов»язався зробити повне погашення заборгованості за договором протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги. Пунктами 6.1-6.2 договору встановлено, що за прострочення кредиту та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. На протязі 2010 - 2012років [PERSON] неодноразово направлялися Вимоги про усунення порушень умов кредитного договору, сплату заборгованостей по чергових платежах та дострокове повернення кредиту протягом 10 днів з дня їх отримання (а.с.5-6). Дані вимоги банку залишились не невиконаними, заборгованість не погашена. [PERSON] не виконував належним чином взяті на себе зобов»язання, а тому у нього, згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору №1-214/241 від 20.08.2007р., станом на 22.01.2013 р. утворилась заборгованість в загальній сумі 219 691,24грн. , з яких: заборгованість по тілу кредиту - 8 554,49 євро, що становить 91 097,40 грн.; заборгованість по нарахованих процентах - 931,09 євро, що становить 9 915,25грн.; пеня за простроченими кредитними коштами за період з 23.01.2012р. по 22.01.2013р. в сумі 118 678,60 грн. ( а.с.37-45). Згідно статей 3, 4, 11 ЦПК України, кожна особа має право у визначеному порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які суд захищає у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Згідно приписів ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому відсотків. Згідно ст.ст. 526,599,625 ЦК України, зобов»язання має виконуватись належним чином згідно умов договору, зобов»язання припиняється виконанням, і що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання . Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Зперечуючи позов, відповідач [PERSON] не скористалася наданим йому правом щодо подання доказів та не довів суду, що ним вчасно та у необхідних розмірах здійснювались платежі з погашення кредиту та нарахованих процентів. Надану відповідачем ксерокопію Висновку від 01.04.2013р. суд не приймає до уваги, оскільки такий не являється належним та допустимим доказом в розумінні статей 58-59 ЦПК України, так як копія не завірена належним чином; до Висновку не долучені підтверджуючі документи на право здійснення такого виду діяльності; з даного Висновку незрозуміло, для яких цілей такий складений, та інше. Що стосується тверджень відповідача про те, що банком не врахована сума, отримана від реалізації переданого в заставу автомобіля Вольво, то такі суд вважає надуманими, оскільки такі спростовуються наданим Банком Заяви про переказ готівки від 04.05.2012р. в сумі 12 805 євро, що еквівалентно у гривнях 134 262,29 грн., та Розрахунком загальної суми заборгованості станом на 22.01.2013р. ( а.с.69.113-120). З врахуванням встановленого суд приходить до висновку, що позов є підставним, його розмір відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає до задоволення. Також з [PERSON], згідно зі ст.88 ЦПК України, слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved