Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У вересні 2016 р. позивач звернувся до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В позовній заяві посилається на те, що з відповідачем мають одну спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від сплати аліментів, проживає на території проведення антитерористичної операції та з ним фактично втрачено зв'язок. Дитина сторін часто хворіє, в неї діагностовано цукровий діабет та на фоні цього виникають часті застудні захворювання. Для лікування та профілактики дитині рекомендовано періодичне перебування на морі з чистим повітрям та теплим кліматом. Через відсутність можливості спілкуватися з відповідачем та отримати його згоду на виїзд дитини за кордон, позивач позбавлена можливості оздоровлювати дитину за кордоном. Позивач працює у представництві "Тюркіш Ерлайнз Інк." та має можливість часто подорожувати у відрядження за кордон та брати з собою дитину для оздоровлення. Про майбутні поїздки дізнається за короткий час до від'їзду та не має можливості кожного разу звертатися до суду. Тому, згідно уточнених позовних вимог, позивач просить надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини до Республіки Туреччина без дозволу батька протягом одного року. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони мають одну спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] /а.с.5/. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16 лютого 2016 року було розірвано шлюб між сторонами. В ході розгляду справи, судом було встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують. Позивач перебуває разом з дитиною на обліку внутрішньо переміщених осіб, фактично проживають у м.Запоріжжя /а.с.7/. З консультаційного висновку спеціаліста від 16 вересня 2016 року вбачається, що [PERSON], [INFO], встановлено діагноз - цукровий діабет. Дитина є інвалідом. Як вбачається з копії трудової книжки та наказу від 30.06.2016р., позивач працює у представництві "Тюркіш Ерлайнз Інк." на посаді агента з продажу авіаперевезень та обслуговування пасажирів. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У ст. ст. 3, 6 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд, вирішуючи позовні вимоги в частинні надання позивачу дозволу на виїзд дитини за межі України, без згоди та супроводу відповідача враховує, що дитина є інвалідом та потребує оздоровлення, а позивач у свою чергу, має можливість забезпечити таке оздоровлення у Турецькій Республіці. Крім того, виїзд дитини за межі України сприятиме їх всебічному та гармонійному розвитку, розширенню кругозору, тому відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей . Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved