Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, вона із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказаний шлюб між ними було зареєстровано 22.05.1994 року та за рішенням суду розірвано 17.08.1999 року, проте 21.03.2004 року вони знову одружились, а згодом 18.07.2013 року їх шлюбу повторно розірвано у судовому порядку. Також зазначала, що під час спільного проживання із відповідачем у шлюбі, вони у 1998 році придбали двокімнатну квартиру за адресою м. Чернівці, вул. Сосюри, 14/2, в якій спільно проживали до 2014 року, а також з метою покращення соціально-побутових умов життя, у 2004-2006 роках за спільні сімейні кошти здійснили добудову однієї житлової кімнати, кухні, ванни з туалетом, коридору та підвалу. В результаті такої добудови площа квартира збільшилась з 37,5 кв.м. до 118,8 кв. м. Проте, відповідач спірну квартиру не визнає спільною сумісною власністю на даний момент з приводу вищевказаного нерухомого майна між нею та відповідачем існує спір. Зокрема, за позов відповідача її заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.04.2014 року визнано такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, а вона свою чергу, вважаючи спірну квартиру спільним майном подружжя, звернулась до суду із позовом до відповідача про поділ квартири як спільного майна. При цьому, саме в ході судового розгляду справи про поділ майна подружжя, їй стало відомо, що 09.03.1998 року на підставі договору купівлі-продажу спірна квартира [PERSON], в інтересах якої діяла [PERSON], продала спірну квартиру [PERSON], яка в подальшому 23.03.1998 року подарувала квартиру [PERSON], однак зазначає, що спірна квартира була придбана за гроші, виділені з їх з відповідачем сімейного бюджету саме відповідачем. Також зазначала, що про такий спосіб набуття права власності відповідачем на спірну квартиру їй стало відомо лише у 2013 році, а до цього часу відповідач їй пояснив, що укладаючи договір купівлі-продажу на імя своєї тітки, у такий спосіб він намагався уникнути підозр з боку податкових органів, оскільки на час набуття у власність квартири він мав неофіційні заробітки, а тому придбання квартири за власні кошти молодою сімєю могли викликати підозру. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, зокрема ст. 235 ЦК України, а також на те, що відповідач не визнає спірну квартиру їх спільною сумісною власністю, просила визнати договір купівлі-продажу квартир №2 в будинку №14 по вул. Сосюри в м.Чернівці, укладений між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом [PERSON] 09.03.1998 року та зареєстрований в державному реєстрі №3-531, а також договір дарування від 23.03.1998 року посвідчений державним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в державному реєстрі №3-690, яким [PERSON] подарувала вищевказану квартиру [PERSON] удаваними; визнати, що відносини між сторонами вказаних вище договорів регулюються нормами для договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач позов підтримала та, будучи також допитаною в якості свідка, суду показала, що на протязі чотирьох років вона з відповідачем проживала у спірній квартирі, яку орендували, після чого, дізнавшись про бажання власниці продати квартиру, вони за спільні сімейні кошти в розмірі 6700 дол. США її придбали, при цьому особисто вона не була присутня під час укладення договору купівлі-продажу, оскільки була вагітною, однак їй було відомо, що право власності буде оформлене на тітку відповідача, але яким чином це буде зроблено вона не знала. Про те, що квартира була подарована відповідачу вона дізналась лише у 2013 році, коли стало питання про розірвання шлюбу вдруге. Вважає, що за вказаними правочинами прихований дійсний договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач, перебуваючи з нею у шлюбі, придбав спірну квартиру. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач позовні вимоги не визнав та, будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка, показав, що з 1992 року по 1994 рік він один проживав у вказаній квартирі один, яку орендував, а в подальшому після реєстрації шлюбу з позивачем, остання також почала проживати у спірній квартирі. Також вказав на те, з ним та його родиною однією сімєю також проживала його тітка, яка була одинокою особою, мала власні заощадження та виявила бажання придбати квартиру, частину грошей на придбання квартири в розмірі 1000 дол. США було використано із тих, які він, заробляючи у Німеччині, подарував матері та тітці на подорож до Єрусалиму, крім того тітка працювала у колгоспі. Вказував на те, що укладені договори є дійсними та їх сторони мали власне волевиявлення на їх укладення, просив в задоволенні позову відмовити. Крім того, вказав на те, що відповідачу було відомо про наявність оспорюваних договорів з моменту їх укладення, оскільки вона мала вільний доступ до документів та була обізнана про наявність обох договорів. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вважаючи доводи позивача необґрунтованими та безпідставними, оскільки спірні правочині спрямовані на настання реальних юридичних наслідків та не порушують права позивача, крім того, просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, оскільки позивачу було відомо про вказані договори з моменту їх укладення, на що в судовому засіданні вказали свідки. Свідок [PERSON] суду показала, що вона перебуває у родинних стосунках з позивачкою по лінії її матері, та по суті спору пояснила, що відповідач, перебуваючи у шлюбі з позивачкою, тривалий час перебував на заробітках у Німеччині, де заробляв гроші для потреб родини за які в подальшому придбав спірну квартиру, яку він переписав на свою тітку, яка в свою чергу не мала грошей на купівлю житла, а проживала з матірю відповідача. Вказувала на те, що весь час їй було відомо про те, що спірну квартиру придбав [PERSON], а вже коли стало питання про розірвання шлюбу вона почула розмови про те, що квартиру придбала його тітка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є матірю позивачки та по суті спору їй відомо, що після одруження її дочка разом з чоловіком проживали у спірній квартирі та через деякий час [PERSON] почав їздити на заробітки в Німеччину, а донька в цей час проживала в селі та працювала в магазині. Зі слів доньки їй відомо, що за придбання квартири вони з відповідачем заплатили спільні кошти, але квартиру оформили на тітку, оскільки переоформлення буде дешевшим. Суперечки з приводу квартири почались три роки тому. Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона проживає в будинку в якому знаходиться спірна квартира та 2001-2002 року перебуває у дружній стосунках з позивачкою, зі слів якої їй відомо, що квартира була придбана нею та відповідачем за спільні кошти, проте оформлена на тітку, а потім подарована відповідачу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона мала намір продати спірну квартиру, в якій на той момент проживав відповідач, який, дізнавшись про намір продати квартиру виявив бажання її купити, проте просив почекати поки він збере кошти на купівлю. Після передачі [PERSON] грошей вони разом поїхали до нотаріуса та оформили договір. Грошові кошти вона отримала у квартирі від [PERSON], який не пояснював чиї це гроші, а тому вона вважала, що квартира була продана [PERSON], однак у нотаріальній конторі покупцем була тітка відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона на протязі тривалого часу знайома зі сторонами по справі та зі слів [PERSON] їй відомо, що спірна квартира була придбана спільно нею та відповідачем, а потім подарована. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що зі слів відповідача йому відомо, що квартиру йому подарувала тітка, а з [PERSON] розмов про спірну нерухомість у них не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідач є її рідним братом, який спочатку знімав кімнату у спірній квартирі, а коли дізнався, що квартира буде продаватись, дану квартиру за власні кошти придбала їх тітка, яка була одинокою, власних дітей не мала та в подальшому спірну квартиру виявила бажання подарувати відповідачу, а їй земельні ділянки. Свідок [PERSON] в судовому зсіданні показав, що відповідач є його дядьком та по суті спору йому відомо, що він проживав у спірній квартирі в період часу з 1997 по 1998 рік та йому відомо, що квартиру придбала покійна тітка відповідача, оскільки він безпосередньо був присутній при оформленні договору так разом з тіткою їздив до нотаріуса де була також присутня донька власниці. Після продажу квартири власниця ще деякий час продовжувала в ній проживати. Тітка придбала квартиру для [PERSON], оскільки він мав бажання купити житло, але не мав для цього грошей і вона вирішила йому допомогти. Про ці обставини було відомо також і [PERSON], яка в той час проживала у спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що зі сторонами по справі він знайомий, оскільки є їх вінчальним батьком, по суті спору йому відомо, що квартиру придбавала тітка відповідача за 6700 дол. США, та він особисто позичав їй 2 тис. грн. на придбання квартири, які вона йому в подальшому повернула. Будь-яких інші нюанси укладених правочинів щодо зазначеного нерухомого майна йому не відомо, оскільки при їх укладенні присутній не був, так само йому не відомо чи була позивачка обізнана про особливості придбання спірної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що зі сторонами вона знайома та з позивачкою разом навчалась та у них були дружні відносини. З приводу спірної квартири їй відомо, що відповідач в період їх шлюбу з позивачем працював в Німеччині та квартиру вони придбали за спільні кошти разом з позивачкою. Будучи допитаним в якості свідка, [PERSON] в судовому засіданні показав, що йому не відомі особливості придбання спірної квартири, лише відомо, що [PERSON] заробляв гроші в Німеччині. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона була знайома з сторонами ще до того як вони уклали шлюб та підтримувала з ними дружні стосунки. З приводу спірної квартири їй відомо, що вона була придбана подружжям за спільні кошти, а тітка не мала можливості купити житло. На протязі всього часу спілкування з сторонами не чула розмов про те, що квартира належала тітці. Суд, заслухавши покази сторін, допитаних в якості свідків, пояснення їх представників,покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що з 22 травня 1994 року по 17 серпня 1999 року та з 21 березня 2004 року по 18 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження, однак рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 серпня 1999 року та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 липня 2013 року шлюб між ними було двічі розірвано (а/с 9,10,12). Крім того, як убачається зі змісту заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 квітня 2014 року, [PERSON] була зареєстрована у квартирі № 2 за адресою м. Чернівці вул. Сосюри, яка належить на праві власності [PERSON] та у зв'язку із відсутністю її понад встановлені строки без поважних причин за вказаною адресою її було визнано такою, що втратила право користування належною [PERSON] квартирою. Вказане рішення суду набрало законної сили (а/с 13). При цьому, як встановлено судом, вищевказана квартира є предметом спору між сторонами, оскільки [PERSON] звернулась до суду з позовом про її поділ як спільного майна подружжя (а/с 14-15). Зокрема, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивака вказувала на те, що оспорювані нею договір купівлі-продажу квартири та в подальшому договір дарування спірної квартири є удаваними, оскільки сторони даних правочинів, зокрема договору купівлі-продажу та в подальшому договору дарування мали на меті приховати укладення в дійсності договору купівлі-продажу квартири саме між відповідачем та [PERSON] та з метою переходу її виключно у власність відповідача, тому просила визнати дані договори удаваними. Так, згідно\~Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, особа, яка вважає, що права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст.ст. 48-58 ЦК УРСР) Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Удавана угода\~\~своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони. Тобто, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. При цьому, ст. 153 ЦК УРСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час укладення оспорюваних договорів, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених\~ст. 27 ЦПК\~засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь. Крім того, за положеннями\~ст. 235 ЦК України, чинної на час вирішення спору, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з пунктом 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~статті 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином, воля сторін удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них та за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином і обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст.\~202, ч. 3 ст.\~203 ЦК України\~головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Згідно із\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, за своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Крім того, відповідно до ч. 3 ст.\~10, ч. 2 ст.\~59, ч. ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, в силу приписів\~ст. 60 ЦПК України\~позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Отже, враховуючи вищевказані вимоги закону, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду\~\~встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Як встановлено судом, 19 березня 1998 року [PERSON] (тітка відповідача) на підставі договору купівлі-продажу від 09.03.1998 року, укладеного між нею як покупцем та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] набула у власність спірну квартиру. Даний договір нотаріально посвідчений (а/с 17). Також судом встановлено, що в подальшому, на підставі договору дарування від 23 березня 1998 року [PERSON] подарувала належну їй на праві власності квартиру [PERSON] й відповідно спірна квартира набута саме відповідачем у власність, що підтверджується копією договору дарування, посвідченого нотаріально, а також показами свідків допитаних в судовому засіданні, які вказали на те, що між дарувальником та обдарованим існує родинний зв'язок, оскільки [PERSON] є тіткою відповідача (а/с 18). При цьому, з показів допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вбачається, що її воля та воля особи в інтересах якої вона діяла була спрямована саме на відчуження спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, а свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він особисто відвозив [PERSON] до нотаріуса та був присутній під час підписання нею договору купівлі-продажу. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 243 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до\~ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч.ч.1, 4\~ст. 722 ЦК України\~право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору тощо є прийняттям дарунка. Аналіз вищезгаданих статей свідчить про те, що прийняттям дарунка обдарованим вважається не лише прийняття ним безпосередньо такого дарунку, а й правовстановлюючих документів на річ, що є предметом договору дарування (зокрема, прийняття обдарованим належним чином оформленого договору дарування нерухомого майна вважається прийнятою і сама нерухома річ). Крім того, згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про власність», чинної на момент укладення вище вказаного договору, кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Згідно з положеннями\~ст. 4 Закону України "Про власність"\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Аналогічні положення закріплені також в ч. 1 ст. 317 ЦК України, чинного на даний момент, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, судом достовірно встановлено, що [PERSON] прийняла від покупця за договором купівлі-продажу у власність спірну квартиру, якою в подальшому розпорядилась на власний розсуд, уклавши договір дарування на користь відповідача, при цьому той факт, що безпосередньо грошові кошти за договором купівлі-продажу передавались не покупцем не може свідчити про укладення удаваного правочину з метою приховати інший та про відсутність у продавця умислу саме на продаж квартири, а у покупця умислу саме на придбання майна. При цьому, будь-яких доказів щодо відсутності волевиявлення сторін при укладенні оспорюваного договору дарування позивачкою суду не надано, оскільки укладаючи вказаний договір [PERSON] діяла вільно, й відповідно позивачем не надано доказів того, що внутрішня волі сторін оспорюваного договору не була спрямована на настання певних наслідків, які настають при даруванні. Також позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що, укладаючи як договір купівлі-продажу, так і договір дарування, спірної квартири, обидві сторони даних правочинів мали намір приховати інший правочин, а саме доказів на підтвердження спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, зокрема на укладення саме договору купівлі-продажу між відповідачем та [PERSON], а також доказів того, що сторони договорів свідомо діяли для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, а також існування у обох сторін правочину наміру на приховування іншого правочину, ураховуючи те, що наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Не надано позивачем суду й доказів на підтвердження того, що за удаваним правочином виникли інші права та обов'язки сторін, ніж ті, що випливають зі змісту правочинів, а також належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана виключно за кошти позивача та відповідача. Крім того, оспорювані договори купівлі-продажу та дарування нерухомого майна укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено. Будь-які письмові докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що у сторін оспорюваних договорів при їх укладенні був умисел приховати інший правочин, а також їх волевиявлення не відповідало юридичним наслідкам, які настають внаслідок укладення договору купівлі-продажу та договору дарування відповідно. Щодо доводів представника відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем строку позовної давності на звернення з позовом до суду, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вказуючи на пропуск позивачем строку позовної заяви представник відповідача посилається на покази свідків, які пояснили, що позивачу був відомий той факт, що спірна квартира належить тітці відповідача, проте предметом спору по даній справі є саме договори на підставі яких відчужувалось спірне нерухоме майно. Так, з пояснень позивачки та показів свідка [PERSON] вбачається, що позивач була обізнана про те, що право власності на спірну квартиру було оформлене на тітку відповідача, проте їй не було відомо, що тітка вказану квартиру подарувала відповідачу, а також не було відомо на підставі якого правочину спірна квартира перейшла у власність тітки, будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що позивачу було відомо про наявність оспорюваних правочинів матеріали справи не містять та в судовому засіданні не здобуто. При цьому, як встановлено судом до розірвання шлюбу у 2013 році позивач проживала у спірній квартирі та їй будь-яких перешкод не створювалось, а лише після розірвання шлюбу та визнання її такою, що втратила право користування квартирою, що призвело до виникнення між сторонами спору з приводу спірного нерухомого майна, позивачу стало відомо, що дана квартира належить виключно відповідачу на підставі договору дарування, який вона оспорює, а тому суд приходить до висновку, що встановлений трирічний строк позовної давності для оскарження вищевказаних правочинів позивачем не пропущено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed