Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

У липні 2020 року до суду надійшла позовна заява до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, у якій, позивач просила визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 546538612101, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на те, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме - житловий будинок [ADDRESS] . На момент відкриття спадщини після померлого [PERSON] у належному йому будинку був зареєстрований та постійно проживав син померлого [PERSON] зі своєю дружиною та малолітньою донькою [PERSON] . Втім, не зважаючи на фактичне прийняття спадщини, свідоцтво про її отримання за життя [PERSON] не отримав. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.11.2018 року по справі № 204/4163/16ц за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої особи [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи -Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Управління служби у справах дітей - Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради, Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус ДМНО Нугаєва О.М. про визнання права власності в порядку спадкування за законом на будинок [ADDRESS] в цілому, та витребування майна, позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] , який помер [INFO] після [PERSON] , який помер [INFO] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном - житловим будинком [ADDRESS] (на теперішній час місто Дніпро); в задоволенні інших позовних вимог було відмовлено, оскільки на думку суду, вони є передчасними з огляду на невизначеність наявності чи відсутності у [PERSON] , який доводиться рідним сином [PERSON] , права власності на спірний будинок або його частину. В цій частині суд встановив, що 03.03.2003 року [PERSON] в межах шестимісячного строку після смерті батька [PERSON] , звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, станом на теперішній час постанови нотаріуса про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] немає, що свідчить про передчасність позовних вимог [PERSON] в інтересах [PERSON] . Отже, фактично судом було відмовлено [PERSON] у визнанні права власності на спірний будинок [ADDRESS] в цілому з огляду на те, що на сьогодні стосовно спірного майна наявний інший спадкоємець, права якого можуть бути порушені у разі задоволення таких позовних вимог. Заповіт [PERSON] не складав, у зв`язку із чим, право на спадкування набули спадкоємці першої черги - діти та дружина. Позивачка від народження проживала разом із батьком - [PERSON] та матір`ю - [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] до моменту смерті батька та продовжувала проживати у ньому до 2015 року, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Втім, з огляду на приписи ч.4 ст.1268 ЦК України відповідно до якої малолітня, неповнолітня особа, у будь-якому разі вважається такою, що прийняла спадщину та з огляду на те, що її матері - [PERSON] судовим рішенням відмовлено у визнанні права власності на вказаний вище будинок у порядку спадкування, Позивачка через свого законного представника звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва на спадщину за законом після померлого батька на будинок [ADDRESS] . Однак, Позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний вище житловий будинок через те, що право власності на будинок зареєстровано за іншою особою, а саме за [PERSON] , яка придбала вказаний будинок частинами - по 1/2 у [PERSON] на підставі відповідних договорів купівлі-продажу від 17.09.2015 року та 15.12.2015 року. [PERSON] , в свою чергу набула право власності на спірний будинок на підставі двох договорів купівлі продажу - по 1/2 частині кожний, від 22.06.2015 року і від 23.06.2015 року, укладених із [PERSON] , який на момент укладання зазначених правочинів не мав жодної законної підстави на відчуження спірного будинку, оскільки рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27.10.2014 року по справі № 204/1112/14, яким за [PERSON] було визнано у порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] право власності на спірний будинок [ADDRESS] було скасовано 17 червня 2015 року Апеляційним судом Дніпропетровської області та в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовив повністю. Отже, договори купівлі-продажу, відповідно до яких [PERSON] було відчужено на користь [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] були укладені 22.06.2015 року та 23.06.2015 року тобто через п`ять днів після набрання чинності рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, яким [PERSON] було фактично позбавлено права власності на відчужуваний ним житловий будинок, а отже, він на мав жодної правової підстави на укладання договорів щодо відчуження нерухомого майна, власником якого він не був. Згадані Договори купівлі-продажу 1/2 житлового будинку, укладені між [PERSON] та [PERSON] , укладені без отримання дозволу органу опіки та піклування, та насамперед відчуження здійснене особою, яка не мала повноважень на укладання таких правочинів, оскільки не була власником відчужуваного майна, а тому зазначені правочини порушують публічний порядок та вчинені без дозволу органу опіки та піклування, у зв`язку з чим вони є нікчемними. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22.09.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 22.09.2021 року, а також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. В судовому засіданні представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову, прохала відмовити у його задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, своїм правом на подачу відзиву не скористався. Вислухавши представника позивача, заперечення представника третьої особи, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті в м.Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис №7250. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме - житловий будинок [ADDRESS] , який за життя належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності від 15.02.2000 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 15.12.1999 року за №333/1. Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №132 за 2003 рік, з якої вбачається, що 03 березня 2003 року третя особа [PERSON] звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] не видавалося. На усне звернення [PERSON] до нотаріальної контори 13.09.2013 року йому було надано лист-роз`яснення, згідно якого, у зв`язку з відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, останньому рекомендовано звернутися до суду для встановлення права власності на визначену нерухомість. Другий син померлого [INFO] [PERSON] - [PERSON] з серпня 1996 року по момент смерті спадкодавця був зареєстрований у спірному будинку, із заявою про прийняття спадщини не звертався. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1357. Також у судовому засіданні встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Отже, позивач є рідною донькою померлого [PERSON] . У лютому 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , на житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року у цивільній справі №204/1112/14 позовні вимоги [PERSON] було задоволено та ухвалено рішення, яким визнано за [PERSON] у порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,0 кв.м, з яких загальна площа житлових квартир становить 56,0 кв.м, житлова - 39,2 кв.м, допоміжна - 16,8 кв.м, та який складається з: житлового будинку «А-1»; коридору - 1, площею 3,7 кв.м; кухні - 2, площею 10,0 кв.м; житлової кімнати - 3, площею 9,5 кв.м; житлової кімнати - 4, площею 7,1 кв.м; житлової кімнати - 5, площею 22,6 кв.м; кладової - 6, площею 3,1 кв.м; прибудова «А-1», площею 13,1 кв.м; прибудова «а-1», площею 8,9 кв.м; літньої кухні «Б», площею 12,2 кв.м; гаража «В», площею 19,8 кв.м; вбиральні «Г», площею 1,3 кв.м; душу «Д», площею 1,3 кв.м; сараю «Є», площею 15,5 кв.м; погребу з шийкою, площею 6,0 кв.м; споруди №1,2. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року у справі №204/1112/14 скасоване та в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа - Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.02.2016 №53306048, право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в цілому за [PERSON] , яка придбала вказаний будинок частинами - по 1/2 у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу - реєстровий номер 2148 від 17.09.2015 (1/2 частина будинку) і договору купівлі продажу реєстровий номер 2520 від 15.12.2015 (1/2 частина будинку). Згідно з інформації, яка міститься у зазначеній вище інформаційній довідці від 16.02.2016 [PERSON] в свою чергу набула право власності на спірний будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі двох договорів купівлі продажу - по 1/2 частині кожний, а саме: договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 22.06.2015 і договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 23.06.2015, укладених з [PERSON] , як продавцем, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М. В свою чергу, Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.11.2018 року по справі №204/4163/16ц за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої особи [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Управління служби у справах дітей - Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради, Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус ДМНО Нугаєва О.М. про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна, позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] , який помер [INFO] після [PERSON] , який помер [INFO] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном - житловим будинком [ADDRESS] (на теперішній час місто Дніпро). Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №286/2013, з якої вбачається, що 26 квітня 2013 року до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] - дружина [PERSON] , який помер [INFO] . [INFO] донька померлого [PERSON] , неповнолітня [PERSON] зі згоди своєї матері [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Постановою державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. від 16.02.2016 року відмовлено [PERSON] , що діє зі згоди матері [PERSON] , яка діє за себе особисто у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] батьку, який помер [INFO] , спадкоємцем якого був його син [PERSON] , який помер [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Крім того, у постанові нотаріуса зазначено, що право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за іншою особою в цілому. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.2 ст.549 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, вказаною сукупністю обставин, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , його спадкоємцями в рівних частинах стали його сини [PERSON] , який, як було встановлено рішенням суду, прийняв спадщину на підставі ст.549 ЦК УРСР, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном та [PERSON] , який в межах строків, передбачених ст.549 ЦК УРСР звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Жоден з братів не отримував свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса. Як встановлено судом, [PERSON] не встиг належним чином оформити спадкове майно, оскільки помер [INFO] , спадкоємцем якого є позивачка [PERSON] , якій відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину житловий будинок, оскільки він належить на праві власності відповідачу [PERSON] , якій будинок було продано [PERSON] , яка в свою чергу, придбала його у [PERSON] . Надаючи оцінку доводам позивача щодо нікчемності договорів купівлі-продажу 1/2 частин будинку, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині 2 статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Оскільки відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, слід зазначити, що стаття 215 цього Кодексу розмежовує недійсні правочини на нікчемні - якщо їх недійсність прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але які у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, можуть бути судом визнані недійсними. Кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Відповідно до частини другої статті 215 цього Кодексу якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору, вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв`язку з його оспоренням та невизнанням іншими особами. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст.41 Конституції України та ч.1 ст.319 ЦК України лише власник наділений правом на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Як вбачається з матеріалів справи, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року у цивільній справі №204/1112/14, яким було визнано право власності [PERSON] на спірний будинок, скасовано Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року, відтак на час укладення обох договорів купівлі-продажу 1/2 частин будинку від 22.06.2015 року і від 23.06.2015р., [PERSON] не був його власником та не мав правових підстав для укладення цього договору. З огляду на зазначене, суд приходить висновку про те, що вказані договори купівлі-продажу та подальші договори купівлі-продажу від 17.09.2015 року і договір купівлі-продажу від 15.12.2015 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Таким чином, права власності на спірну нерухомість за вказаними договорами купівлі-продажу набувачі (покупці) не набули у силу нікчемності цього договору, яка встановлена законом. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16. Так, стаття 228 ЦК України визначає, що нікчемним є правочин, який порушує публічний порядок. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). Отже, спрямованість правочину, що порушує публічний порядок, визначається встановленням мети відповідного волевиявлення на момент його здійснення. Тобто, для віднесення правочину до тих, що порушують публічний порядок, достатньо встановлення в особи, яка його здійснила, мети щодо настання неправомірних наслідків уже на стадії укладення договору, а не його виконання. При цьому, у зазначених випадках, особі не можна повертати все, що вона передала за недійсним правочином (частина перша статті 216 ЦК України). У такому разі настають наслідки, передбачені публічним законодавством (у тому числі й повернення майна власнику). На відміну від положень частини 1 статті 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається перш за все порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема, Конституція України, що в цілому не виключає того, що одночасно порушуються вимоги інших актів, що регламентують приватноправові відносини. Правами і свободами людини і громадянина, закріпленими у Конституції України, зокрема є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41). Судом встановлено, що на час першого відчуження будинку, [PERSON] не був його власником та не мав правових підстав для укладення цих договорів, тобто розпорядився чужою власністю. У зв`язку з чим, подальше відчуження будинку також відбулося без відповідних правових підстав, оскільки новий продавець також в силу зазначених обставин не був власником будинку. Таким чином, можна дійти висновку, що вказаний правочин був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та незаконне заволодіння нерухомим майном що входило до складу спадкової маси після смерті [PERSON] та на використання такого майна всупереч закону, а тому, такий правочин порушує публічний порядок, є нікчемним, і визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається. Окрім того, відповідно до ст.203 ЦК України до правочину повинні бути застосовані між іншим наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, враховуючи те, що відповідно до положень ч.4 ст.1268 ЦК України, позивачка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька - [PERSON] , до складу якої входив спірний будинок та мала право користувалася зазначеним будинком разом із своїми батьками, правочини щодо відчуження на користь [PERSON] по 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 22.06.2015 року та 23.06.2015 року потребували обов`язкового дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним. Отже, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу 1/2 житлового будинку [ADDRESS] від 22.06.2015 року та договір купівлі-продажу іншої 1/2 вказаного житлового будинку від 23.06.2015 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] , які посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Нугаєвою О.М., укладені без отримання дозволу органу опіки та піклування, та здійснене особою, яка не мала повноважень на укладання таких правочинів, оскільки не була власником відчужуваного майна, а відповідно до положень ст.41 Конституції України та ст.319 ЦК України лише власник наділений правом розпоряджатися належним йому майном, внаслідок чого, вказані правочини не відповідають вимогам Конституції України та положенням ЦК України, порушують публічний порядок та вчинені без дозволу органу опіки та піклування, у зв`язку з чим, вказані правочини та правочини вчинені на їх підставі є нікчемними. Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 14.11.2019 року у справі №204/2341/17 та постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-308цс16. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляв спадкоємця права на спадщину. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В узагальненні «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року Верховний суд України зазначив про те, що на відміну від норм ч.1 ст.216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348цс15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15 та у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 522/11532/15-ц. Оскільки, як було встановлено судом, позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] , який в свою чергу, разом з братом [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , у рівних частках, однак за життя не оформив своїх прав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину зазначеного вище будинку, як на частку, яку успадкував її батько. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] . Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у розмірі 2098,10 грн., відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved