Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

01 березня 2016 року Гійом Лєльо звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON], Державної служби інтелектуальної власності України, [PERSON] про дострокове часткове припинення дії свідоцтва України на знак для товарів і послуг, зобовязання вчинити дії. Свої вимоги мотивує тим, що 25 грудня 2012 року на імя [PERSON], було видано свідоцтво України на знак для товарів і послуг України № 165301 для товарів 6, 12, 30 та послуг 41 класів МКТП. На дату подачі позову знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № 165301, власником якого є [PERSON], діє у повному обсязі. Пошукові дослідження, проведені позивачем, виявили, що знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № 165301 не використовується на території України для товарів 30 класу МКТП, для яких він зареєстрований, ні [PERSON], ні іншими особами під її контролем протягом більше ніж трьох років після публікації відомостей про видачу свідоцтва. Тобто [PERSON] не було вчинено дій, які б могли вважатись використанням знака для товарів і послуг за цим свідоцтвом на території України, а тому дія свідоцтва має бути достроково частково припинена стосовно товарів 30 класу МКТП. Протокольною ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи була залучена [PERSON], яка уклала з [PERSON] договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг. У судовому засіданні представники позивача підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав (т. 2, а.с. 238-241). Представник відповідача Державної служби інтелектуальної власності України вважала, що позов не підлягає задоволенню. Надала суду письмові заперечення (т. 2, а.с. 163-165). Представник відповідача [PERSON], яка також є і третьої особою в справі проти задоволення позову заперечувала. Надала суду письмові заперечення (т. 2, а.с. 216-218). Пояснила суду, що [PERSON] не є належним відповідачем в справі. 10 грудня 2015 року між [PERSON] та нею [PERSON] було укладено договір №10/12-15 про передачу права власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № 165301. [PERSON] 17 травня 2016 року отримала оплату суми, визначеної договором. Державна служба інтелектуальної власності України відмовила [PERSON] у внесенні змін до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг, оскільки вчинення таких дій було заборонено ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року про забезпечення позову в цій цивільній справі. Вважає, що знак використовувався, оскільки до спливу трьох років він був переданий за договором іншій особі. Також [PERSON] надала свої письмові пояснення як третя особа. Вважає себе єдиним власником знака для товарів і послуг за свідоцтвом України № 165301 (т. 2, а.с. 242). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не оспорювалось учасниками судового розгляду, що 25 грудня 2012 року Державна служба інтелектуальної власності України зареєструвала за [PERSON] знак для товарів і послуг України № 165301 (а.с. 166-175). Відповідно до статті 492 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів, що виробляються однією особою, від товарів, що виробляються іншими особами. Частиною 2 ст. 497 ЦК України визначено, що чинність майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку може бути припинено достроково за ініціативою особи, якій вони належать, якщо це не суперечить умовам договору, а також в інших випадках, передбачених законом. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» визначено, що будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України. Порушенням прав власника свідоцтва вважається також використання без його згоди в доменних іменах знаків та позначень, вказаних у пункті 5 статті 16 цього Закону. У ч. 2 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» зазначено, що свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом. Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» використанням знака визнається: нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, повязану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано; застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет. На підтвердження своїх доводів щодо невикористання відповідачем [PERSON] спірного знаку для товарів 30 класу МКТП, для яких він зареєстрований, сторона позивача посилається на письмові докази. Так, на підтвердження невикористання спірного знака при виробництві товарів 30 класу МКТП, для яких він зареєстрований суду надані наступні документи. У довідці Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 18 лютого 2016 року зазначено, що за інформацією з реєстру висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи, висновки державної санітарно-епідеміологічної експертизи на продукцію під знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України № 165301 від 25 грудня 2012 року та/або позначенням «TH», «HT» у період з 01 лютого 2013 року по 18 лютого 2016 року не надавались. З довідки Мінекономрозвитку України від 18 лютого 2016 вбачається, що в Реєстрі державної системи сертифікації сертифікати відповідності на продукцію під позначенням «TH», «HT» не зареєстровані. Асоціація Товарної Нумерації України «ДжіЕс1 Україна» від 18 лютого 2016 надала довідку про відсутність Глобальних номерів товарних позицій (номерів GTIN) стосовно всіх товарів 30 класу МКТП під торговельною маркою «TH» із графічним позначенням (свідоцтво України на знак для товарів та послуг № 165301 від 25 грудня 2012 року), та/або позначеннями (назвою) «TH», «HT» (в написанні цих позначень як кирилицею, так і латиною) у період з 01 лютого 2013 року по 17 лютого 2016 року. Також сторона позивача посилається на те, що її представниками було проведено моніторинг асортименту відповідної категорії товарів 30 класу МКТП, для яких зареєстрована вищевказана торговельна марка, у репрезентативних магазинах провідних мереж супермаркетів «Караван», «Мегамаркет», «Фуршет», «Велика кишеня», «Сільпо», «Ашан». У результаті проведеного дослідження ринку було встановлено, що у вказаних мережах представлений широкий асортимент такої продукції, як кава, чай, какао та замінники кави; рис; тапіока і саго; борошно та зернові продукти; хліб, кондитерські вироби; морозиво, харчові льоди; цукор, мед, сироп мелясовий; дріжджі, пекарські порошки; сіль; гірчиця; оцет, приправи; прянощі; лід та супутньої до них продукції під різними торговельними марками. Разом з тим, відомостей або будь-якого підтвердження щодо надходження, пропонування до продажу, продажу [PERSON] товарів 30 класу МКТП, відносно яких зареєстрована торговельна марка за свідоцтвом України № 165301, виявлено не було. Крім того, 24 вересня 2009 року було зареєстровано припинення підприємницької діяльності фізичної-особи підприємця [PERSON], тому після цієї дати вона як власник спірного знака не могла самостійно здійснювати комерційне використання знака для товарів і послуг № 165301 стосовно товарів 30 класу МКТП. Сторона позивача надала письмові докази і на підтвердження того, що спірний знак не використовувався в рекламі в мережі Інтернет та засобах масової інформації, що підтверджується довідкою ДП «Моніторинг ЗМІ України» від 10 лютого 2016 року стосовно товарів 30 класу МКТП, які за спірним знаком на телебаченні, радіо, у друкованих засобах масової інформації у період з 01 лютого 2012 року по10 лютого 2016 року не рекламувались. На спростування доводів позивача стороною відповідачів не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] використовував спірні знаки або вживала дії спрямовані на їх подальше використання (організація виробництва, виробництво, рекламування тощо). Представник відповідача посилається на те, що [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки 10 грудня 2015 року уклала з [PERSON] було укладено договір №10/12-15 про передачу права власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № 165301 (т. 2, а.с. 219-227, 228). У ч. 9 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» визначено, що договір про передачу права власності на знак і ліцензійний договір вважаються дійсними, якщо вони укладені у письмовій формі і підписані сторонами. Сторона договору має право на інформування невизначеного кола осіб про передачу права власності на знак або видачу ліцензії на використання знака. Таке інформування здійснюється шляхом публікації в офіційному бюлетені відомостей в обсязі та порядку, встановлених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері інтелектуальної власності, з одночасним внесенням їх до Реєстру. Вбачається, що такі дії вчинені не були, тому саме [PERSON] є власником спірного свідоцтва та належним відповідачем в справі. Згідно з ч. 4 ст. 18 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» якщо знак не використовується в Україні повністю або щодо частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг протягом трьох років від дати публікації відомостей про видачу свідоцтва або від іншої дати після цієї публікації, будь-яка особа має право звернутися до суду із заявою про дострокове припинення дії свідоцтва повністю або частково. У цьому разі дія свідоцтва може бути припинена повністю або частково лише за умови, що власник свідоцтва не зазначить поважні причини такого невикористання. Такими поважними причинами, зокрема є: обставини, що перешкоджають використанню знака незалежно від волі власника свідоцтва, такі як обмеження імпорту чи інші вимоги до товарів і послуг, встановлені законодавством; можливість введення в оману щодо особи, яка виробляє товари або надає послуги, під час використання знака особою, що звернулася до суду, чи іншою особою щодо товарів і послуг, відносно яких висунута вимога про припинення дії свідоцтва. Для цілей цього пункту використанням знака власником свідоцтва вважається також використання його іншою особою за умови контролю з боку власника свідоцтва. Субєкт права на торговельну марку зобовязаний, згідно з вимогами Закону, використовувати належне йому право на марку щодо товарів чи послуг, для яких вона зареєстрована. Уповноважена особа може реалізувати дане право як безпосередньо ? шляхом маркування виробленої продукції чи при надані послуг, так і через передачу (надання) права на її застосування іншому субєкту на підставі відповідних ліцензійних договорів. Відповідно до 8 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання знака на підставі ліцензійного договору. Надання такого дозволу згідно абзацу 5 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» також вважається використанням знака власником свідоцтва. При розгляді справи не встановлено наявність перешкод у [PERSON] щодо вчинення таких дій. Суду не було надано будь-яких доказів на підтвердження наявності обставин, що перешкоджають використанню знака незалежно від волі власника свідоцтва, як не надано доказів і можливості введення в оману щодо особи, яка виробляє товари або надає послуги, під час використання знака особою, що звернулася до суду, чи іншою особою щодо товарів і послуг, відносно яких висунута вимога про припинення дії свідоцтва. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 20104 року № 18-рп/2004 зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Крім того, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» містить положення про те, що будь-яка особа має право звернутися до суду із заявою про дострокове припинення дії свідоцтва повністю або частково. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та вини осіб, що порушили права позивача, на підставі статті 88 ЦПК України, стягненню з відповідача [PERSON] підлягають понесені судові витрати.

Outcome: approved