Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області Гончаренко Олени Анатоліївни №41101561 від 15.05.2018, на підставі якого внесено зміни по об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 1421570663101, а саме: загальна площа (кв.м): 256.5, житлова площа (кв.м): 169.9 змінено на загальна площа (кв.м): 605.5, житлова площа (кв.м): 169.9; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Гаспаряна Гамлета Аветіковича №45885701 від 11.03.2019, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу №1108 від 15.04.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувавши його державну реєстрацію, судові витрати покласти на відповідачів, стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначає,\~що Харківською\~місцевою прокуратурою\~№2\~здійснюється процесуальне\~керівництво у\~кримінальному провадженні\~№12015220490005791\~за ст.356\~та 4.1\~ст.210\~КК України\~за зверненнями\~ [PERSON] \~за фактами\~самочинного будівництва\~у будинку\~ [ADDRESS] ,\~а також\~нецільового використання\~бюджетних коштів.\~За адресою:\~ [ADDRESS] \~розташований житловий\~4-х\~поверховий будинок\~до 1917\~року забудови,\~який знаходиться\~на балансі\~КП «Жилкомсервіс». 17.04.2015\~р.\~у будинку\~сталася пожежа\~в районі\~під`їзду №1,\~в результаті\~якої були\~пошкоджені конструкції\~покрівлі,\~внутрішньобудинкова система\~теплопостачання,\~квартири [ADDRESS] . Роботи з\~капітального ремонту\~виконувались КП\~«Харківське ремонтно-будівельне\~підприємство», вартість яких\~склала 1\~121\~665\~грн.\~20\~коп. Окрім капітального\~ремонту,\~після пожежі\~2015\~року,\~у першому\~під`їзді вказаного\~житлового будинку\~виконано надбудову\~5-го\~поверху без\~будь-яких\~дозвільних документів,\~за що\~суб`єкта містобудування\~гр.\~ [PERSON] \~було притягнуто\~до адміністративної\~відповідальності та\~надано відповідні\~приписи.\~Як зазначає\~представник позивача,\~ 198/600\~часток квартири\~ [ADDRESS] належать\~ [PERSON] \~на праві\~спільної часткової\~власності (номери записів\~про право\~власності:\~23626808\~і 23628214). У травні\~2018\~року [PERSON] \~звернулась до\~державного реєстратора\~Харківської районної\~державної адміністрації\~Харківської області\~Гончаренко О.А.\~з метою\~внесення змін\~до запису Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно (далі\~-\~Реестр)\~про об`єкт\~нерухомого майна\~з реєстраційним\~номером 1421570663101,\~а саме:\~про збільшення\~площі комунальної\~квартири [ADDRESS] ,\~в результаті\~чого Державний\~реєстратор прийняв\~рішення від\~15.05.2018\~за №41101561,\~згідно якого\~загальна площа\~(кв.м):\~256.5,\~житлова площа\~(кв.м):\~169.9\~квартири змінена\~на загальну\~площу (кв.м):\~605.5,\~житлову площу.\~(кв.м):\~169.9. Рішенням державного\~реєстратора Гаспаряна\~Г.А.\~від 11.03.2019\~за №45886022\~за [PERSON] \~зареєстровано право\~спільної часткової\~власності на\~99/600\~квартири [ADDRESS] \~вказаного будинку\~(номер\~запису про\~право власності:\~30688537)\~та на\~ще одну\~частку 99/600\~цієї ж\~квартири [ADDRESS] \~(номер\~запису про\~право власності:\~30629229).\~Внаслідок проведеного\~поділу на\~самочинному збудованому\~5-му\~поверсі з`явилась\~нова квартира\~з самовільно\~присвоєним номером\~ [INFO] ,\~яка зареєстрована\~за [PERSON] \~на праві\~приватної власності,\~ загальною\~площею 285,8\~кв.м.,\~житловою площею\~145,9\~кв.м.,\~з новим\~реєстраційним номером\~об`єкта нерухомого\~майна:\~1782651463101. В подальшому на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 15.04.2019\~за №1108,\~квартира [ADDRESS] \~відчужена [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] . Представник позивача зазначає, що вказані правочини\~та відповідні\~їм рішення\~про державну\~реєстрацію здійснені\~з порушенням\~чинного законодавства\~та фактично\~легалізували самочинне\~будівництво -\~надбудову 5-го\~поверху в\~першому під`їзді\~житлового будинку\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Представник позивача\~ звертає\~увагу,\~що згода\~на будівельні\~роботи в\~будинку повинна\~бути надана\~усіма мешканцями\~будинку,\~у зв`язку\~з тим,\~що [PERSON] мала лише частку у квартирі [ADDRESS] зазначеного будинку, тому не могла здійснити реконструкцію без згоди інших співвласників цієї квартири. Крім того,\~деякі мешканці\~будинку,\~зокрема [PERSON] ,\~заперечують проти\~законності будівництва\~спірного об`єкту\~нерухомості в\~горищному приміщенні\~будинку,\~який є\~спільною власністю\~всіх мешканців\~будинку. Також, зазначає, оскільки спірний об`єкт є самочинним будівництвом, його не може бути визнано капітальною спорудою, на яку видається окреме свідоцтво про право власності, а тому недійсними є і правочини щодо відчуження цього об`єкта. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.01.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 04.03.2020 року представник відповідача [PERSON] адвокат Ободовська Н.С. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що прокурор не навів, які саме права Харківської міської ради були порушені, не довів самого факту порушення прав, не засував чи наявні у Ради повноваження щодо представництва інтересів Держави у суді, оскільки цей орган фактично виконує «законодавчу» функцію на місцевому рівні, на думку представника відповідача Харківська міська рада є неналежним позивачем, оскільки її права не порушені. Зазначає, що віднесення прокурором об`єкта будівництва до категорії складності CCI не відповідає дійсності та не підтверджується жодними належними доказами. Висновок судової будівельно-технічної експертизи №127 від 30.09.2016 року, який наданий прокурором в якості доказів, не може бути визнаний належним та допустимий доказом, оскільки експерту не була надана у повному обсязі вся документація. Крім того, експертний висновок наданий на дату 30.09.2016 та залишається невідомим факт чи існує на даний момент об`єкт прибудови та в якому стані знаходиться. Крім того, зверну увагу, що оскільки прокурору стало відомо про порушене право 30.09.2016, \~ \~ \~ \~ то\~ трирічний\~строк позовної\~давності сплив\~30.09.2019. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог представника позивачів в повному обсязі. 11.03.2020\~року державний\~реєстратор юридичних\~осіб,\~фізичних осіб\~ підприємців\~та громадських\~формувань сектору\~державної реєстрації\~права власності\~на нерухоме\~майно Печенізької\~районної державної\~адміністрації Гаспарян\~Г.А.\~подав відзив\~на позовну\~заяву.\~В якому\~зазначає,\~що у\~березні 2019\~року [PERSON] \~звернулась до\~нього для\~реєстрації поділу\~об`єкта\~нерухомого майна\~за реєстраційним\~номером 1421570663101. У випадку\~ [PERSON] ,\~при наявності\~зареєстрованого права\~власності на\~об`єкт нерухомого\~майна поділ\~відбувався без\~проведення будівельних\~робіт,\~а тому\~достатніми документами\~для здійснення\~реєстрації речових\~прав на\~нерухоме майно\~був технічний\~паспорт,\~який і\~був пред`явлений.\~Разом з\~іншими документами\~було подано\~висновок щодо\~технічної можливості\~поділу об`єкта\~нерухомого майна\~№ 40\~від 14.01.2019\~р.\~складений ТОВ\~«АМРА ГРУП». Поданий Відповідачем\~перелік документів\~був достатнім\~для закриття\~розділу Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухомо майно\~за реєстраційним\~номером 1421570663101,\~та прийняття\~рішення від\~11.03.2019\~№45886022\~про реєстрацію\~за [PERSON] \~права спільної\~часткової власності\~на 99/600\~квартири [ADDRESS] ,\~на ще\~одну часку\~99/600\~цієї ж\~квартири [ADDRESS] ,\~та рішення\~за №45885701\~про реєстрацію\~права приватної\~власності на\~квартиру [ADDRESS] \~з новим\~реєстраційним номером. Також, зазначив, що документ про присвоєння адреси є обов`язковим. У задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. 08.04.2020\~року відповідачем\~державним реєстратором\~відділу державної\~реєстрації Харківської\~районної державної\~адміністрації Гончаренко\~О.М.\~подано відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~відповідач пояснює,\~що у\~травні 2018\~року [PERSON] \~звернулась до\~центру надання\~адміністративних послуг\~Харківської районної\~державної адміністрації\~Харківської області\~щодо збільшення\~площі квартири\~ [ADDRESS] . Зазначає, що посилання прокурора\~на те,\~що нею,\~як державним\~реєстратором,\~не враховано,\~що площа\~квартири збільшена\~на 250,30\~кв.м.\~за рахунок\~технічного поверху,\~не є\~обґрунтованим,\~оскільки реєстратор\~не зобов`язаний\~здійснювати перевірку\~документів по\~суті,\~в тому\~числі з\~тієї причини,\~що не\~є компетентним\~суб`єктом для\~оцінки будівельно-технічної\~інформації стосовно\~перепланування або\~реконструкції майна.\~ [PERSON] \~звернулась саме\~з заявою\~про внесення\~змін до\~запису ДРРП,\~а не\~про реєстрацію\~права власності\~на новозбудований\~об`єкт нерухомого\~майна,\~як зазначає\~прокурор,\~оскільки це\~дві різні\~реєстраційні дії,\~то перелік\~документів для\~державної реєстрації\~відповідно відрізняється. Пред`явлення [PERSON] \~нового технічного\~паспорту,\~виготовленого ФО-П\~ [PERSON] \~станом на\~13.11.2017\~року та\~довідки про\~здійснення перепланування,\~виданої 13.02\~2018\~року ФО-П\~ [PERSON] ,\~а,\~також,\~заяви про\~внесення змін,\~є достатньою\~підставою для\~внесення змін\~у Державний\~реєстр речових\~прав. У задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. 25.05.2020 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на наступне. Експертиза № 127 від 30.09.2016 року, яку надає прокурор в якості доказу, не визначає характеру робіт, які проводились у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , та несучу спроможність існуючих конструкцій. Зміни в ДРРП на нерухоме майно були проведені на підставі матеріалів технічної інвентаризації (технічного паспорту та довідки) відповідно до законодавства, тому вважає, що визнання державної реєстрації незаконною та скасування рішення про реєстрацію є необґрунтованим. Вважає, що прокурором не доведено та необґрунтовано позовні вимоги щодо визнання правочину недійсним та щодо скасування державної реєстрації речових прав на квартиру, оскільки права на цю квартиру були зареєстровані згідно договору купівлі-продажу з відповідними розрахунками та подальшою реєстрацією переходу права власності з вимогами чинного законодавства на момент посвідчення такого правочину. Також, зазначає, що оскільки право власності на нерухоме майно зареєстровано згідно вимог законодавства, а тому знесення спірного нерухомого майна в багатоквартирному житловому будинку є крайньою мірою і його подальше знесення є необґрунтованим. 11.06.2020 року представником Харківської міської ради подано письмові пояснення по справі, в яких представник підтримує позовну заяву в повному обсязі та просить задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 04.03.2020, 02.04.2020, 24.04.2020, 25.05.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у цивільній справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.06.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити позовну заяву в повному обсязі на підставах, викладених в позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Ободовська Н.С. заперечувала проти заявлених позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі за необґрунтованістю, недоведеністю та безпідставністю. Суд, заслухавши думки присутніх представників сторін, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також доводи та заперечення відповідачів, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено\~та вбачається\~з інформаційної\~довідки з\~Державного реєстру\~реєстр речових\~прав на\~нерухоме майно\~та реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно ,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна щодо\~об`єкта нерухомого\~майна,\~сформованої 28.12.2019\~року №195322747,\~квартира [ADDRESS] загальною\~площею 256,6\~кв.м.,\~житлова площа\~169,9\~кв.м.\~є 10-кімнатною\~комунальною квартирою.\~99/600\~на праві\~спільної часткової\~власності належить\~ [PERSON] на\~підставі свідоцтва\~про право\~на спадщину за заповітом, серія та номер: 2800, виданого 29.11.2017 р.; 99/600 на праві спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 2801, виданого 29.11.2017р. 15.05.2018 року [PERSON] звернулась до Центру надання адміністративних послуг Харківської районної державної адміністрації Харківської області із заявою про внесення змін до запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1421570663101 (квартира [ADDRESS] ). Рішенням Державного\~реєстратора речових\~прав на\~нерухоме майно\~Гончаренко О.А.\~№ 41101561\~від 15.05.2018\~року внесено\~зміни до\~запису розділу\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно,\~відкритого на\~об`єкт нерухомого\~майна з\~реєстраційним номером\~1421570663101/спеціального\~розділу Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно,\~а саме\~змінено загальну\~площу квартири [ADDRESS] з 256,6 кв.м. на 605,5 кв.м. Як вбачається з довідки ФОП [PERSON] від 13.02.2018 року, виконаної, згідно замовлення [PERSON] щодо проведення робіт з інвентаризації нерухомого майна, при проведенні поточної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , де станом на 13 лютого 2018 року встановлено поточні зміни, а саме, здійснено внутрішні перепланування (без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок), на підставі чого загальна площа приміщень вищевказаної квартири змінилась на 605,5 кв.м. в зв`язку зі зміною методології обліку площі; демонтажем опалювального приладдя (піч для обігріву приміщень та центрального повітряного опалення на твердому палеві); демонтажем пристрою для подачі палива і видалення золи; демонтажем димаря з димовою трубою; внутрішнім переобладнанням вищевказаних приміщень - шляхом демонтажу перегородок між приміщеннями у кількості чотирьох штук, які не є несучими (одна з яких відділяла основні приміщення від допоміжного приміщення - підсобного технічного поверху, внаслідок чого влаштовано додаткове приміщення). 23.11.2015 року було відкрито кримінальне проваджене №12015220490005791 за ст. 356 та ч.1 ст. 210 КК України за зверненням [PERSON] за фактом самочинного будівництва у будинку [ADDRESS] , а також нецільового використання бюджетних коштів. Під час досудового розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного ЄРДР за №12015220490005791 було проведено судову будівельно-технічну експертизу. Згідно висновку №127 від 30.09.2016 року, встановити чи відповідає проектно-кошторисна документація на будівництво збудованої конструкції 5 поверху та чердаку вимогам будівельних норм і правил (ДБН) та іншим державним стандартам з питань будівництва не надається можливим, у зв`язку із не наданням у повному обсязі проектно-кошторисної документації на реконструкцію житлового будинку [ADDRESS] . Встановити, чи відповідають вимогам ДБН, ДСТУ якість використаних будівельних матеріалів та виробів для збудованої конструкції 5 поверху та чердаку не можливо у зв`язку з не наданням на дослідження сертифікатів якості на будівельні матеріали та паспортів відповідності на вироби. В зв`язку з не наданням на дослідження проектної документації в повному обсязі, виконавчої документації (договір підряду з будівельною організацією, що має відповідну ліцензію, акти виконаних робіт, журнали ведення робіт, журнал зварювальних робіт...), сертифікатів та паспортів якості на використані при реконструкції житлового будинку [ADDRESS] , а також відсутністю даних про достовірність несучої спроможності цегляної кладки, встановити, чи представляє загрозу обвалу збудована конструкція 5 поверху та чердаку не можливо. В зв`язку з ненаданням проектної документації в повному обсязі, встановити, чи відповідає реконструкція житлового будинку [ADDRESS] проекту в цілому не можливо. Стосовно розділу АС будівельні роботи проводяться у відповідності до креслень «Рабочая документация Устройство чердачного перекрытия и кровли в жилом здании по адресу: [ADDRESS] ». Реконструкція житлового будинку [ADDRESS] проводиться без відповідного дозволу, що не відповідає вимогам «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт». Відповідно до\~ст.9 Закону України«Про архітектурну діяльність»\~будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному\~Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Для набуття права на виконання будівельних робіт забудовник повинен мати перелік дозвільних документів на здійснення цих робіт, що передбачено ст.ст.\~27,\~29-31,\~34,37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Стаття 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~визначає умови, які надають право на виконання будівельних робіт. Відповідно до ст.ст. 35-37 вказаного Закону\~під належним дозволом слід розуміти передбачений дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкта і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Згідно зі\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.2\~ст.331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (п.5ст.26\~Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Стаття 39 Закону України«Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачає, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється. Аналогічна норма міститься в п.12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461. Відповідно до ч.1 ст.4\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майнота їх обтяжень»\~право власності підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст.5 вказаного Закону у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири,житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про поділ об`єкта нерухомого майна та про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпували свою дію.\~А тому, після внесення таких записів, скасування зазначених рішень не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. Враховуючи те, що скасування наведених вище рішень державних реєстраторів не можуть бути належним способом захисту права або інтересу позивача, вимоги позовної заяви прокурора в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно доположень\~ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За\~ст. 330 ЦК України\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи тощо. Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів (постанова КЦС ВС від 22.01.2020 року, справа № 520/7397/15-ц). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). В даній справі право власності на спірне нерухоме майно спочатку було зареєстровано за [PERSON] , в подальшому частина відчужено [PERSON] . Обов`язок державних реєстраторів полягає в тому, щоб переконатися, що перехід права власності відбувався відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц). З огляду на наведене, відповідач не зобов`язаний знати про можливі порушення законодавчих положень в процесі набуття права власності попередніми набувачами. До того ж, як було зазначено вище, процес переходу права власності контролювався уповноваженими на те державою органами, на які законом покладені обов`язки щодо перевірки правомірності відповідних процедур. За таких обставин підстав для задоволення позову прокурора в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єктів нерухомості суд не вбачає. Відповідно до ч.1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц дійшла такого висновку: «Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним\~\~і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. \~Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б\~однієї з них позбавляє можливості\~пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається\~сompetition of claims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Окрім цього, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Згідно пункту 3 частини першої\~статті 131-1 Конституції України\~в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення пункту 3 частини першої\~статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої\~статті 129 Конституції України). У пункті 3 частини першої\~статті 131-1 Конституції України\~міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є\~Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до частини другої\~статті 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади\~Конституції\~та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Відповідно до вимог\~ст. 45 ЦПК України\~в редакції на час звернення до суду з позовом, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою\~статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених\~статтею 121 цього Кодексу. Аналогічні за змістом вимоги містить\~стаття 56 ЦПК України\~у редакції що діє на час розгляду справи та надання прокурором письмових пояснень щодо обґрунтування повноважень на пред`явлення позову. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у\~статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття, в редакції на час звернення з позовом до суду, визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома). У постанові Великої Палати Верховного суду від 26 травня 2020 року у зв`язку з наявністю розбіжностей, Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Перед Великою Палатою Верховного Суду постали такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого\~\~посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин. Відповідно до частини третьої\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому\~статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором,\~\~вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого\~статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Одночасно Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що\~Конституцією України\~встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою\~статті 56 ЦПК України\~має наслідком застосування положень, передбачених\~статтею 185 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті. Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійним договір купівлі-продажу. У цій справі позов пред`явлено заступником керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради. У позовній заяві прокурор указав, що нездійснення позивачами захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є підставою для подання безпосередньо прокурором. Матеріали цивільної справи не містять будь-яких письмових пояснень Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради та/або Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з приводу поданого заступником керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави позову. Зі змісту\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~та висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18., вбачається, що прокурор повинен повідомити відповідний орган про свій намір пред`явити позов в інтересах цього органу з таким розрахунком, щоб останній мав можливість протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно звернутися до суду з позовом. При цьому, державний орган також повинен мати можливість призначити перевірку фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинити дії для виправлення ситуації, в тому числі, пред`явленням відповідного позову або аргументованим повідомленням прокурора про відсутність такого порушення чи не бажання звертатися до суду. У той же час, прокурор у своєму повідомленні, адресованому державним органам, в інтересах яких пред`явлено позов, констатував факт звернення до суду з позовною заявою, при цьому, не надав позивачам у справі часу та можливості самостійно реалізувати свої права та здійснити покладені на них функції. Матеріалами даної справи встановлено, що 27.12.2019 року Харківською місцевою прокуратурою № 2 на адресу Харківської міської ради скеровано лист - повідомлення № 32-3804 від 27.12.2019 року, в якому повідомлено, що місцевою прокуратурою буде пред`явлено до суду позов в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради до [PERSON] і [PERSON] , треті особи: державні [PERSON] , [PERSON] про скасування реєстрації, визнання правочину недійним. Разом з тим, сама позовна заява Харківської місцевої прокуратури № 32-6973-19 датована 28.12.2019 року та отримана Київським районним судом м. Харкова 28.12.2019 року. Тобто, повідомлення відповідно до вимог\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~було здійснено напередодні за один день до звернення до суду з позовною заяви. Враховуючи відсутність відповіді Харківської міської ради на звернення прокурора від 27.12.2019 та відсутність у останньої фактичної можливість її надання, суд вважає встановленим не надання прокурором розумного строку для самостійного захисту порушеного права територіальної громади. Всупереч зазначеним вимогам закону та висновкам про застосування\~Закону України «Про прокуратуру»\~прокурор, звертаючись до суду з зазначеним позовом, не звернув уваги, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. За таких обставин, посилання прокурора у позовній заяві на те, що Харківська міська рада не вжила відповідних заходів щодо захисту порушених законних економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, територіальної громади міста та, як наслідок, й інтересів держави в цілому, що призвело до незаконного відчуження майна іншим особам є не обґрунтованим та не заслуговують на увагу. Прокурор не навів підстав, які б давали можливість суду дійти висновку про невиконання або неналежне виконання Харківською міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади. Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду, а у даному випадку лише протягом одного дня з моменту направлення повідомлення без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами, не свідчить про неналежне виконання цим органом своїх функцій із захисту інтересів держави. Зазначене свідчить, що прокурором не обґрунтовано наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді. За таких обставин, з огляду на вищенаведене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, зважаючи на те, що позивачем не доведено існування обставин, викладених у позовній заяві, не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування однозначного існування викладених у позові обставин, які б відповідали фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви про скасування реєстрації, визнання правочину недійним слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed