Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

01.09.1992 року [PERSON] на ім'я відповідачки був придбаний недобудований житловий будинок [ADDRESS] вартістю 8747 крб. На час купівлі вищевказаного майна сторони проживали разом і знаходилися у фактичних шлюбних відносинах. 06.05.1997 року [PERSON] уклав з відповідачкою шлюб і вони проживали однією сім'єю. Ще до укладення шлюбу позивач почав купувати будівельні матеріали для добудови житлового будинку, а в період шлюбу будинок був повністю добудований. Крім цього було збудовано літню кухню, сарай, викопано криницю, споруджено огорожу, зроблено благоустрій та інше. В результаті проведених робіт вартість домоволодіння значно збільшилася. Після розірвання шлюбу сторони користувалися будинком разом, але в даний час відповідачка перешкоджає [PERSON] в користуванні будинком. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просить визнати будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON]. Виділити позивачу 1/2 домоволодіння [ADDRESS] в натурі. 21.02.2014 року [PERSON] звернувся в суд з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив встановити факт його проживання однією сім'єю з відповідачкою з липня 1992 року по 06.05.1997 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задоволити з наведених в позовній заяві підстав та виділити йому 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] в натурі, відповідно до запропонованого експертом варіантом поділу №1. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовних вимог не визнали, заперечили проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи та заслухавши учасників процесу, судом встановлено наступне: 01.09.1992 року [PERSON] на ім'я відповідачки був придбаний недобудований житловий будинок [ADDRESS] вартістю 8747 крб., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 01.09.1992 року та поясненнями свідка [PERSON], який зазначив, що всі розрахунки по даному договору з ним здійснював саме [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] здійснював будівництво будинку [ADDRESS], укладав з ними договори на виконання будівельних робіт та оплачував їх вартість. Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог. 21.02.2014 року [PERSON] звернувся в суд з заявою, в якій просить встановити факт, що з липня 1992 року по 06.05.1997 року вони з відповідачкою проживали разом і знаходилися у фактичних шлюбних відносинах. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку може бути встановлено факт від якого залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт спільного проживання [PERSON] та відповідачки з липня 1992 року по 06.05.1997 року підтверджується показами свідків, а також дослідженими в судовому засіданні доказами та матеріалами справи, зокрема, наданими позивачем відеозаписами з святкування дня народження та інших сімейних свят. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 06.05.1997 року [PERSON] уклав з відповідачкою шлюб, після чого вони проживали однією сім'єю, що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER]. Ще до укладення шлюбу позивач купував будівельні матеріали для добудови житлового будинку, а в період шлюбу будинок був повністю добудований. Крім цього було збудовано літню кухню, сарай, викопано криницю, споруджено огорожу, зроблено благоустрій та інше. В результаті проведених робіт вартість домоволодіння значно збільшилася, що підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], розрахунком придбаних будівельних матеріалів, а також копією накладної № 739 від 14.05.1995 року, прибутковим касовим ордером №55 від 13.09.1996 року, накладною №1019 від 10.09.1996 року, прибутковим касовим ордером №55 від 13.09.1996 року, накладною №65 від 10.07.1995 року, накладною №42 від 05.07.1995 року, накладною №1049 від 21.08.1995 року, накладною № 856 від 04.07.1994 року, накладною № 1129 від 15.08.1996 року, накладною №12 від 21.06.1995 року, накладною №38 від 05.05.1997 року, накладною №152 від 21.07.1993 року, накладною № 246 від 21.03.1993 року, розрахунком фактури № 1152 від 03.09.1993 року, рахунком № 41 від 05.06.1995 року, накладною №18 від 21.05.1995 року, сертифікатом №1190 від 23.04.1993 року, розрахунком фактури № 2166 від 23.04.1993 року, рахунком №75 від 10.08.1995 року. Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. 26.03.2014 року по справі призначено будівельно-технічну товарознавчу експертизу спірного будинку, за результатами якої було визначено вартість спірного майна, яка складає 959 900 грн. та запропоновано варіанти його поділу. Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 16.07.2003 року складено акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію затверджений розпорядженням голови Бершадської райдержадміністрації від 17.07.2003 року. Таким чином домоволодіння [ADDRESS] Вінницької області було прийнято в експлуатацію, що підтверджується копією розпорядження Бершадської РДА Вінницької області №222 та копією акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію від 06.07.2003 року. Враховуючи викладене, спірний будинок [ADDRESS] являється спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] 09.02.2005 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано, що підтверджується копією виписки з рішення по справі №2-55 Крижопільського районного суду. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Позивач фактично користувався спільним будинком після розірвання шлюбу та звернувся до суду, коли відповідачка почала перешкоджати йому в користуванні, у зв'язку з чим суд вважає, що твердження [PERSON] про пропущення [PERSON] строку позовної давності є безпідставними. Крім того, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається із змісту апеляційної скарги, підтвердженої судовим рішенням, яким апеляційна скарга задоволена, з 1997 року [PERSON] знаходячись у шлюбі, спільно вели домашнє господарство, здійснювали будівництво та інше. Із апеляційної скарги (а.с.59-62) також вбачається, що після розірвання шлюбу [PERSON] до недавнього часу спільно з позивачем користувалася спільним майном. Тому вона вважає що строки, як оскарження рішення суду, так і вирішення спору щодо спірного майна, не пропущені. Таким чином, [PERSON] письмово підтвердила і це знайшло підтвердження у судовому рішенні: наявність спільного майна подружжя на день вирішення спору; факт створення майна подружжям в період шлюбу; користування спірним майном на день розгляду справи; наявність невирішеного спору щодо поділу майна. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» п.19 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат у даній справі враховано суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 3654 грн., 5000 грн. витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги та 3200 грн. витрат, пов'язаних з проведенням судової будівельно-технічної експертизи. З огляду на викладене, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved