Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути на його користь, шляхом списання коштів з рахунку державного бюджету з Державної казначейської служби України кошти за моральну шкоду в розмірі 871 182,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що внаслідок не належного виконання Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини покладених на нього обов'язків, а саме: не надання вчасно відповіді на звернення [PERSON], відповідачем було порушено права позивача та вимоги ст.ст. 19, 40, 55, 68 Конституції України, ст. ст. 14, 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», ст.ст. 18,19,20 Закону України «Про звернення громадян». Враховуючи зазначене, позивач вважає, що протиправними діями Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 871 182, 00 грн. 28.12.2018 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова, позовну заяву [PERSON] було направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2019 у справі відкрито провадження. 20.02.2019, через канцелярію суду представником Уповноваженого Верховної Ради з прав людини - Денісовою Л. було подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву, відповідач зазначив, що в матеріалах позову не міститься жодних належних та допустимих доказів спричинення [PERSON] моральної шкоди, внаслідок надання Уповноваженого Верховної Ради з прав людини відповіді на звернення [PERSON] на сороковий день без проміжної відповіді на його звернення від 24.11.2017, а також причино - наслідкового зв'язку між вказаними діями. Таким чином, дана позовна заява є необґрунтованою та доводи позивача надуманими, у зв'язку з чим просить відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити викладені в позовній заяві вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити, посилаючись на доводи зазначені у відзиві. Суд, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 24.11.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив ініціювати внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, стосовно того, що: відсутнє право на касаційне оскарження, розгляд апеляційної скарги здійснюється суддею одноособово, встановлені стислі терміни для складання протоколів про адміністративні правопорушення. Позивач на своє звернення отримав від відповідача лист № 1/7-Н304338.17/20-24 від 02.01.2018, з порушенням строків для надання такої відповіді. У зв'язку з тим, що відповідач несвоєчасно надав відповідь на звернення від 24.11.2017, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії. 27.08.2018 рішенням Харківського окружного адміністративного суду позовні вимоги [PERSON] були задоволенні частково, а саме: визнано дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини неправомірними по направленню позивачу відповіді № 1/7-Н304338.17/20-24 від 02.01.2018 на його заяву від 24.11.2017 на сороковий день без проміжної відповіді, в іншій частині вимог було відмовлено. Вказані дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, які визнані були Харківським окружним адміністративним судом, неправомірними, спричинили позивачу негативні відчуття, які виразились в моральних та фізичних стражданнях та спричинили психологічні страждання. У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приймаючи дане рішення суд враховує також засади ст.6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян". Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років. При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз'яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення. Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду. Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. За приписами ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян»,0 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку. В судовому засіданні позивач послався на те, що йому діями відповідача завдано моральних, та психологічних страждань, у зв'язку з не наданням вчасно відповіді на його звернення, тому просив суд стягнути моральну шкоду у розмірі 871 182, 00 грн., яка на його думку є достатньою для компенсації завданих страждань неправомірними діями Уповноваженого Верховної Ради з прав людини. За приписами статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Окрім цього, відповідно до роз'яснень, викладених у пунктом 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції ( 254к/96-ВР ) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Враховуючи зазначене, суд вважає, що в зв'язку з тим, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, визнано неправомірними, позивачу завдано певну моральну шкоду. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. В цьому випадку порушення прав позивача доведено у встановленому порядку за результатами розгляду справи. Суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну, відповідно до якої судом визнано презумпцію моральної шкоди, що полягає у тому, що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду), та, враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та, дотримуючись вимог чинного законодавства, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача, в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3 000, 00 грн., який, на думку суду, відповідає рівню завдання моральної шкоди. Також, позивач вказує у позовній заяві, що окрім моральних та психологічних страждань діями відповідача завдано фізичних страждань, які виразились в погіршенні стану його здоров'я, на підтвердження яких позивач надає довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, видану Основ'янською міжрайонною медико-соціально експертною комісією від 31.07.2017 №46377, де вказано про встановлення позивачеві групи інвалідності з 31.07.2017, проте інформації щодо погіршення стану здоров'я позивача внаслідок дій відповідача, вказана довідка не містить. Таким чином, на думку суду, довідка надана позивачем не свідчить про завдання йому фізичної шкоди діями Уповноваженого Верховної Ради України та не підтверджує причино-наслідкового зв'язку між встановленою судом бездіяльністю та заявленою позивачем шкодою. Також, суд звертає увагу на те, що вказана довідка видана 31.07.2017, а бездіяльність відповідача була встановлена рішеням суду від 27.08.2018, у зв'язку з невчасним наданням відповіді на звернення позивача від 24.11.2017, у зв'язку з цим вказаний доказ на думку позивача, який підтверджує задання йому фізичної шкоди, судом не може братись до уваги, так як вказана довідка видана до вчинення бездіяльності відповідачем, а інших доказів на підтвердження погіршення стану здоров'я [PERSON], внаслідок дій Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не надано. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial