Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ ) [PERSON] звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON], [INFO] . В обґрунтування заяви покликається на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у [PERSON] психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти життєві потреби. У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр [PERSON] заяви не підтримав і пояснив, що на даний час [PERSON] не допоможе лікування в умовах стаціонару у ТОККПНЛ, хворий потребує догляду, який може та зобов"язаний забезпечити йому - опікун [PERSON]. Прокурор Воловник М. В. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення заяви, пояснивши, що не вбачає необхідності у примусовому поміщенні [PERSON] у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку. Законний представник [PERSON] його батько [PERSON] в судовому засіданні вказав, що його сина потрібно госпіталізувати у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, оскільки він не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби. Особа, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги [PERSON] у судовому засіданні просив не госпіталізовувати його у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, вказавши, що в майбутньому поводитиме себе добре . Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 лютого 2017 року [PERSON] поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню за направленням швидкої допомоги, в супроводі батька-опікуна [PERSON]. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів [PERSON], [INFO], житель [INFO], поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 03 лютого 2017 року по направленню швидкої допомоги , в супроводі батька-опікуна [PERSON], госпіталізований черговим лікарем з приводу діагнозу: Інший тип шизофренії, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки по змішаному типу. Із анамнезу захворювання встановлено, що [PERSON] народився в робітничій сім'ї єдиною дитиною. З раннього дитинства відставав в психомоторному розвитку від однолітків. В школу пішов у 7 років, формально переводився з класу в клас. Закінчив 8 класів, 2 класи вечірньої школи, класів не дублював. В ПТУ не довчився 3 місяці, покинув навчання. Спадковість не обтяжена. В армії служив 1 рік, комісований по психічному захворюванню. В 1985 році переніс ВГ. Батьки розлучились. Після смерті матері проживає з батьком. Зловживає алкоголем, в стані інтоксикації спостерігаються судомні припадки. Неодружений. В психічному статусі: В свідомості. В мовний контакт вступає неохоче, лежить в ліжку, при звертанні до нього виявляє негативізм, відвертається від співрозмовника, відводить погляд, на запитання відповідає вибірково, при його спонуканні, не завжди по суті, дає окремі відповіді стосовно анамнестичних відомостей, називає своє прізвище, ім'я, де і з ким проживає; стосовно причини його госпіталізації чітко відомостей дати не може не знаю, не пам'ятаю, в подальшому мовчить, не відповідає на поставлені запитання. Судження прості, примітивні, на побутовому рівні. Мислення аутичне, сповільнене за темпом, непослідовності в мисленні; активно маячінь, галюцинацій не виявляє. Загальний рівень знань низький. Вольові процеси ослаблені. Емоційно виражено знижений, неадекватний. До свого стану критика значно знижена. Крім цього, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 1990 року [PERSON] визнано недієздатним, у звязку із наявністю у нього психічного захворювання. [PERSON] на підставі рішення суду є опікуном [PERSON], що не оспорюється іншими учасниками судового засідання. Із змісту заяви про госпіталізацію [PERSON] вбачається, що підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON], які надійшли від його батька [PERSON] На підставі цих відомостей [PERSON] був оглянутий лікарем-психіатром [PERSON], яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації. З приводу необхідності надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку у Тернопільській обласній комунальній клінічно психоневрологічній лікарні в умовах денного стаціонару психіатричного профілю, без його згоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини, п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України). Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, (Гласс проти Сполученого Королівства від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства від 11 липня 2006 року). А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у його приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, зважаючи, що [PERSON] призначено опікуна, який може та зобов"язаний допомогти задовольняти основні життєві потреби хворого, суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для [PERSON] життєвого комфорту. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed