Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

У травні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій вказав, що відповідно до укладеного договору № DOXRRС01820201 від 10 листопада 2007 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 11 000 грн. зі сплатою 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, через що станом на 25 квітня 2013 р. має заборгованість в розмірі 83 919 грн. 86 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 11000 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1452 грн. 98 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 4224 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 62 770 грн. 51 коп., а також штрафу у сумі 500 грн. (фіксована частина) та штрафу у сумі 3972 грн. 37 коп. (процентна складова). Позивач просив суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати в розмірі 839 грн. 20 коп. Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11 липня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом не дотримані вимоги процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про судове засідання. Висновок суду про отримання відповідачем кредиту ґрунтується на заяві позичальника № DOXRRС01820201 від 10 листопада 2007 року, однак дана заява не може бути достатнім доказом наявності між сторонами правовідносин щодо споживчого кредитування, оскільки фактично відповідачу було відмовлено у видачі кредиту. Визначаючи розмір пені при порушенні зобов'язання з погашення кредиту, позивач послався на п. 5.1 Умов, але цього пункту у залучених до справи Умовах не існує. Крім того, заявою позичальника № DOXRRС01820201 від 10 листопада 2007 року строк виконання зобов'язань встановлено до 10 листопада 2009 року, з огляду на що цей строк сплинув 11 листопада 2012 року. Доводом апеляційної скарги також є незгода з рішенням в частині задоволення вимог позивача щодо стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань в сумі 62 770 грн. 51 коп., без урахування спеціальної позовної давності в один рік, передбаченої ст. 258 ЦК України. У судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягали на доводах апеляційної скарги. Представники позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Кахраманов Р.Н. та Петрикін О.Ю. проти доводів скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи апеляційний суд ухвалює апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що 10 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту № DOXRRС01820201, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 11 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 4). Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. З розрахунку позивача вбачається, що заборгованість за договором № DOXRRС01820201 від 10 листопада 2007 року станом на 25 квітня 2013 року (а.с.3) у позичальника складається з наступного: 11000 грн. заборгованість за кредитом; 1 452 грн. 98 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 224 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 62 770 грн. 51 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафу у сумі 500 грн. (фіксована частина) та штрафу у сумі 3 972 грн. 37 коп. (процентна складова), а всього 83 919 грн. 86 коп. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції у повному обсязі стягнув з відповідача нараховану заборгованість за тілом кредиту, заборгованість по процентам за користування кредитом, заборгованість по комісії за користування кредитом та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, відмовивши у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача штрафу, пославшись на те, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Рішення суду в цій частині позивач не оскаржує, з огляду на що апеляційним судом воно не перевіряється. Як вбачається з матеріалів справи, дійшовши фактично правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованість по комісії за користування кредитом, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення послався на п. 2.4.5.1. Умов, залучених у справі до кредитного договору № DOXRRС01820201 від 10 листопада 2007 року, зазначивши, що у разі виникнення заборгованості по кредитному договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, але не менше 1 (одної) грн. Із такими висновками суду повністю погодитися не можна з огляду на наступне. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів. Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільним кодексом України встановлено загальну та спеціальну позовну давність. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ч. 5 ст. 261 ЦК України. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові. Водночас ч. 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а особа яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Щодо доводу апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, апеляційний суд відзначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач [PERSON] у судове засідання 11 липня 2013 року не з'явився, однак про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Ця обставина підтверджується рекомендованим повідомленням (форма № 119) про вручення йому 03 липня 2013 року судової повістки (а.с. 30). Відповідач не повідомив суду причини неявки у судове засідання і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився без поважних причин. Заперечуючи проти ухваленого рішення, [PERSON] в апеляційній скарзі зазанчив, що він дійсно підписав заяву про надання кредиту, яка розглядалася банком, однак йому було відмовлено у видачі кредиту і фактично грошові кошти він не отримав. Під час розгляду справи відповідач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини. Не надав він таких доказів і апеляційному суду. Установивши, що боржник не виконує належним чином умови взятих на себе зобов'язань, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо права позивача на стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Вирішуючи спір в частині стягнення пені, суд першої інстанції помилково послався на п. 2.4.5.1. Умов (а.с. 5-14), залучених до справи позивачем разом з позовом, оскільки вказані Умови не регулюють питання надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), («Стандарт»), на яких було видано кредит № DOXRRС01820201 від 10 листопада 2007 року, та невірно зазначив розмір пені 0,15 %, яку позичальник має сплачувати від суми простроченої заборгованості. Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач надав відповідні Умови, що регулюють питання надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), («Стандарт») (а.с. 79 - 83), згідно п. 5.1 яких у випадку порушення договору Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки але не менше 1 (одної) грн. Розрахунок заборгованості відповідача зроблений з урахуванням саме цього розміру пені та перевірений апеляційним судом (а.с. 3). Крім того, суд також не врахував положення ч. 2 ст. 258 ЦК України, якою встановлена позовна давність в один рік до вимог, у тому числі, про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України про строк позовної давності є обов'язковими до суду, нарахування пені не може перевищувати одного року, незалежно від того, чи заявлено стороною про застосування строку позовної заяви. Вирішуючи спір, суд першої інстанції на викладене належної уваги не звернув, не врахував положення ч. 2 ст. 258 ЦК України, взяв до уваги розрахунок банку згідно якого пеня нарахована за строк понад один рік. Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором змінити, зменшивши розмір заборгованості, стягнутої у якості пені на користь ПАТ КБ "ПриватБанк", з 62 770 грн. 51 коп. до 1365 грн. 21 коп., стягнувши її в межах одного року до звернення позивача до суду. Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З огляду на зазначене понесені ПАТ КБ "ПраватБанк" витрати по сплаті судового збору підлягають частковому відшкодуванню шляхом стягнення з [PERSON] 229 грн. 40 коп. Враховуючи наведене, рішення суду на підставі ст. п. 4 ч. 1 309 ЦПК України, слід змінити.

Outcome: partial