Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

01 липня 2016 року до суду звернулося ПАТ КБ «Приват Банк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 22 травня 2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8400,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте в порушення умов договору відповідач у встановлені строки кредит та інші передбачені договором платежі не сплатила, що стало підставою для звернення до суду. Позивач просить стягнути з відповідача на користь ПАТ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 24323,28 грн. з яких 8285,47 грн. - заборгованість за кредитом, 12934,22 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1469,15 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1134,44 - штраф (процентна складова), а також понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти вимог банка заперечувала частково, суд задовольняв клопотання відповідача про надання строку для врегулювання спору мирним шляхом. В судове засідання 06.09.2016 року відповідач не зявилась, подала заяву, в якій позовні вимоги не визнала в повному обсязі, заявила клопотання про застосування строку позовної давності та просила розглядати справу за її відсутності. З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2010 року між ПАТ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого банк надав відповідачу кредит у сумі 8400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7-11). Укладання договору кредитування відбулось шляхом подання відповідачем анкети-заяви про приєднання до банківських послуг (а.с. 8), ознайомленням та підписанням відповідачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» і отриманням кредитної картки, яку в подальшому відповідач 19.07.2011 року, 03.06.2013 року, 06.06.2014 року перевипускала в установі банку для користування кредитом. Строк дії кредитної картки відповідача до 31.10.2016 року. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання батьківських послуг, відповідач взяла на себе зобов'язання погашати заборгованість по кредиту, відсотках за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися відповідно до умов договору у встановлені строки. Проте, відповідач зобов'язання, передбачені кредитним договором, не виконала в повному обсязі. Внаслідок цього станом на 31 травня 2016 року у неї виникла заборгованість у розмірі 23252,56 грн. з яких 8285,47 грн. - заборгованість за кредитом, 12934,22 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1469,15 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1134,44 - штраф (процентна складова) (а.с. 4-6). Аналізуючи розрахунок заборгованості (а.с. 4 7) суд зазначає, що порушення відповідачем умов договору відбулось у лютому 2015 року, адже станом на 28.02.2015 року відповідач мала поточну заборгованість по тілу кредиту 8244,92 грн. та прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 125,97 грн. При цьому, із розрахунку вбачається, що відповідач в подальшому здійснювала погашення кредитних зобовязань 11.03.2015 р., 15.03.2015 р., 28.04.2015 р., 30.06.2015 р., 26.10.2015 р. Суд погоджується з розрахунком позовних вимог. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку ні одна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також розмір процентів встановлених договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Аналізуючи підстави, з яких відповідач не визнавала позов суд вказує наступне. Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ЦК). Згідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК). Згідно до ст. 264 ЦК ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, зважаючи на те, що позивач звернувся до суду із позовом 01.07.2016 року, а порушення його прав відбулось 28.02.2015 року, позовна давність за основними вимогами не сплинула. Більш того, у звязку з частковим погашенням відповідачем своїх зобовязань, і систематичністю цих дій (11.03.2015 р., 15.03.2015 р., 28.04.2015 р., 30.06.2015 р., 26.10.2015 р.) суд вважає, що вони свідчать про визнання відповідачем свого боргу, отже строк позовної давності переривається та починається заново. Зважаючи на наведене, доводи відповідача є безпідставними. Однак, досліджуючи вимоги позивача щодо стягнення пені та штрафу, суд вказує наступне. Згідно до умов кредитування сторони обумовили нарахування пені за невчасне погашення заборгованості та штраф при порушенні термінів платежу. Так, відповідно до Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Крім того, відповідно до умов кредитування сторони погодили нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, що складається із базової процентної ставки поділеної на 30 що нараховується за кожен день прострочення кредиту та 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, при виникненні прострочення на суму понад 50 грн. Як передбачає Постанова ВСУ від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 - відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зважаючи на наведене, суд, аналізуючи підстави для застосування цивільно правової відповідальності, що містяться у договорі знаходить їх тотожними, а підстава для їх застосування порушення боржником строків виконання грошового зобовязання одним і тим же порушення. Зважаючи на що, суд робить висновок про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення штрафу за невиконання умов договору, і наголошує, що на засадах розумності та справедливості, з врахуванням обставин справи, розглядаючи питання щодо стягнення додаткових штрафних санкцій (пені та штрафу) вважає за можливе задовольнити позов лише в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань. За наведених обставин суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню. При поданні позову до суду позивач сплатив 1378 гривень 00 копійок судового збору, про що засвідчує платіжне доручення (а.с. 39). Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Тому судові витрати в розмірі 1285, 40 грн. слід покласти на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: partial