Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

01 вересня 2015 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] районної ради Дніпропетровської області про скасування розпорядження голови [PERSON] районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що розпорядженням голови [PERSON] районної ради Дніпропетровської області №160-Р від 26 вересня 2014 року позивача було призначено тимчасово виконуючим обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «[PERSON] районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 27 вересня 2014 року строком на 2 місяці. Розпорядженням голови [PERSON] районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року його звільнено з вказаної вище посади. Вважає це звільнення незаконним. Зазначив, що, згідно зазначеного розпорядження, підставою звільнення є набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого його притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, повязане з порушенням обмежень, передбачених ч.2 ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» та п.7-1 ст.36 КЗпП України. Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2014 року встановлено, що позивач, займаючи посаду головного лікаря КЗОЗ, вчинив службове підроблення та розтрату грошових коштів шляхом зловживання службовими повноваженнями, а також той факт, що кошти були перераховані помилково, внаслідок чого повернуті до бюджету. Вважає, що за приписами ст.ст.1, 4 зазначеного вище Закону, скоєне ним правопорушення взагалі не відноситься до корупційних, оскільки не містить ознак отримання ним неправомірної вигоди. Посилаючись на ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції», наголошує на тому, що підставою для звільнення особи з посади за вчинення корупційного правопорушення є судове рішення у формі обвинувального вироку або постанови про накладення адміністративного стягнення за корупційне правопорушення, а результатом розгляду справи Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області було винесення ухвали, яка за формою, змістом та суттю є відмінною від обвинувального вироку суду, так як нею провадження закрито та звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності на підстав ст.48 КК України. Тобто на момент прийняття оскаржуваного розпорядження він був особою, яку звільнено від кримінальної відповідальності, і, таки чином, були відсутні підстави для звільнення. Позивач вважає, що слід застосувати норми частин 1 та 2 ст.235 КЗпП України, поновивши його на роботі та стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік, а також, внаслідок перенесеного психологічного потрясіння, моральних та душевних страждань, втрати нормальних життєвих звязків моральну шкоду, згідно ст.23 ЦК України. Просить суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови [PERSON] районної ради Дніпропетровської області №199-Р від 26 листопада 2014 року, яким позивача звільнено з посади тимчасово виконуючого обовязки головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «[PERSON] районний центр первинної медико-санітарної допомоги», поновити на роботі на зазначеній вище посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5\~000 гривень. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, просять суд позов задовольнити у повному обсязі. Окрім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що позивача було звільнено саме від кримінальної відповідальності, а не від покарання, як зазначено було прокурором в його листі відповідачу, а також не було внесено до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення. Представник відповідача [PERSON] районної ради Дніпропетровської області в судовому засіданні надала заперечення проти позову, в яких зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими з таких підстав. [PERSON] районна рада, як орган місцевого самоврядування, діючи на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад району здійснює управління обєктами їх спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад району. Рішенням №101-8/VІ від 14 вересня 2011 року «Про створення комунального закладу охорони здоровя «[PERSON] районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на базі майнового комплексу №12 по вулиці Сонячній, смт Межова, Дніпропетровської області, створила комунальний заклад охорони здоровя «[PERSON] районний центр первинної медико-санітарної допомоги», затвердила його Статут і призначила керівником [PERSON], на умовах строкового трудового договору, який з 2011 року неодноразово переукладався на новий строк у відповідності до рішення районної ради від 29 квітня 2008 року №245-19/V «Про затвердження Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Межівського району». Таким чином, головний лікар комунального закладу охорони здоров'я є посадовою особою юридичної особи публічного права. Посадові особи юридичних осіб публічного права, у відповідності до п.п. «а» п.2 ч.1 ст.4 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» є субєктом відповідальності за корупційні правопорушення. Перебуваючи на посаді головного лікаря комунального закладу охорони здоровя «[PERSON] районний центр первинної медико-санітарної допомоги», [PERSON], маючи умисел, спрямований на розтрату чужого майна, шляхом зловживання своїм службовим становищем, засвідчив власним підписом та печаткою закладу Акт приймання виконаних будівельних робіт (без обладнання) за листопад 2012 року, внаслідок чого на рахунки підрядчика «ТОВ «Регул» безпідставно були перераховані грошові кошти в сумі 7\~878,77 гривень, що призвело до спричинення матеріальної шкоди районному бюджету. Умисні дії позивача кваліфіковано по ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України. У ході судового провадження доведено та в ухвалі Петропавлівського суду від 10 квітня 2014 року відображено, що: 1) діяння, яке поставлено позивачеві за провину, дійсно мало місце; 2) воно містило склад злочину; 3) позивач винний у його вчиненні. Позивач свою вину визнав, щиро покаявся у скоєному. За клопотанням захисника позивача та враховуючи, що позивач вперше притягувався до кримінальної відповідальності за злочини невеликої та середньої тяжкості, а діяння, у звязку з поверненням коштів до бюджету, втратило свою суспільну небезпечність, Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області кримінальне провадження закрив, позивача, обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України, від кримінальної відповідальності звільнив. Ухвала суду від 10 квітня 2014 року набрала законної сили 17 квітня 2014 року. На виконання вимог ч.2 ст.22 ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції» Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області направив [PERSON] районній раді, як роботодавцеві позивача, копію вказаної вище ухвали та супровідний лист за вих.№10170/14-вих від 20 жовтня 2014 року за підписом голови Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області. Вважають, що дане рішення суду не є реабілітуючим, а лише таким, що звільняє притягнуту до кримінальної відповідальності особу від встановлених законом заходів примусу, тобто покарання, передбаченого санкціями ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України. Голова районної ради, розглянувши вищевказану ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області та супровідний лист,

Outcome: dismissed