Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила: 1) позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , уродженця та мешканця [ADDRESS] , по відношенню до дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 24.12.2011 року між сторонами укладено шлюб, від спільного проживання народилось двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . 15.03.2017 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб розірвано. Відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей, однак вихованням дітей не замається, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, жодного разу не сплачував аліменти за рішенням суду, тож станом на 01.07.2020 року має заборгованість у розмірі 79 000 грн. Діти проживають з позивачем та знаходяться на утриманні сім`ї позивача. Відповідач дітьми не цікавиться, не піклується про їх фізичний стан та психологічний розвиток, не спілкується взагалі. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню їх спільних неповнолітніх дітей. 05.08.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 30.09.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 11.11.2020 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] . Вказаний відзив мотивований тим, що спільні діти перебувають під повним впливом матері та бабусі, які фактично не допускають відповідача до спілкування з дітьми. Зазначає, що неодноразово намагався налагодити відносини з дітьми, але через штучно створені перешкоди, його намагання не дали позитивного результату. Вказує, що жодного разу не був притягнутий до відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, а спори щодо стягнення аліментів та поділу майна подружжя не є підставою для позбавлення його батьківських прав. З посиланням на постанову Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц зазначає, що позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Вказує, що на всі прохання позивача про допомогу він реагував та надавав таку допомогу. Вважає, що негативний настрій колишньої дружини заглиблює дітей до негативного ставлення до нього, а посилився негативний вплив з середини 2019 року, коли позивач фактично створила нову сім`ю. Підставою для позбавлення батьківських прав є особисте ставлення колишньої дружини до нього. Зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 17.12.2020 року ухвалою суду на місці закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, навели обґрунтування за змістом позову. Додатково позивач зазначила, що після подачі позову відповідач не вживав жодних дій відносно дітей, він з`являвся, але знову пропадав, у дітей був стрес внаслідок цього, два роки діти взагалі не бачили батька, до цього 1-2 рази на рік бачились, оскільки домовлялись про зустріч в певному місці. Просила позбавити батьківських прав, щоб він не заважав, оскільки теперішній чоловік позивача хоче усиновити дітей. Представник позивача зазначив, що відповідач не надав доказів працевлаштування та звернення до служби у справах дітей. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Додатково відповідач зазначив, що були перешкоди у побаченні з дітьми, позивач казала, що зустрічі негативно впливають на дітей, тому він дослуховувався до цих порад. Зазначив, що хоче нормальних відносин з дітьми і хоче з ними зустрічатись, в нього не було можливості платити аліменти, оскільки не було роботи, з 01.02.2021 року офіційно працює у приватного підприємця. Представник відповідача зазначив, що його клієнт працевлаштувався і буде погашати борг, відповідач цікавиться справою і намагається вирішити проблему, оскільки з ним укладено договір для вирішення питань щодо побачення з дітьми. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні позов просив задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, покази свідка, а також думку неповнолітніх дітей, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] з 24.12.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.03.2017 року, справа № 357/11917/16-ц. Від спільного проживання народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Відділу ДРАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області серій [NUMBER] від 06.07.2012 року та № [NUMBER] від 02.09.2014 року. [PERSON] одружилась та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження Білоцерківського міськрайонного відділу ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) серії [NUMBER] від 12.03.2020 року. Відповідно до копій довідок Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 10.06.2020 року № 15.2-03/1227, 15.2-03/1228 та 15.2-03/1229, діти разом з матір`ю зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії акта обстеження житлово-побутових умов учня 3-Г класу [PERSON] , який прописаний за адресою: [ADDRESS] , в квартирі прописані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , батько [PERSON] з сім`єю не проживає, протягом двох років навчання в школі жодного разу не цікавився навчанням сина. Мати з дітьми мають доброзичливі стосунки, вона створила належні житлово-побутові умови для повноцінного життя своїх дітей, систематично відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням і вихованням свого сина. Згідно з довідкою ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу № 19 «Кобзарик» від 02.07.2020 року, [PERSON] відвідує вказаний навчальний заклад з вересня 2016 року. За час перебування дитини в дошкільному закладі її вихованням займалась мати [PERSON] . Дівчинка вихована, розумна, охайна. Батько [PERSON] жодного разу в ДНЗ № 19 не з`являвся. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 724 та витягом з ДРРПНМ від 22.02.2020 року № 201411452. Згідно з копією виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.05.2017 року № 357/2658/17, суд вирішив стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] та дочки [PERSON] в твердій грошовій сумі по 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 14.03.2017 року до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до копії розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Білоцерківського МВ ДВС від 03.07.2020 року № 96956, [PERSON] за період з березня 2017 року по червень 2020 року має борг перед [PERSON] у розмірі 79 000 грн. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 09.12.2020 року № 741, позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] є доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Пленум Верховного Суду України в п. 15, 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). З огляду на вказане, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин саме цієї справи не доведено. Відповідач в судовому засіданні просив не позбавляти його батьківських прав, оскільки він хоче спілкуватись з дітьми, має намір погашати заборгованість по аліментам. Малолітні діти [PERSON] та [PERSON] в присутності психолога [PERSON] були заслухані в судовому засіданні, зазначили, що їх батько [PERSON] . [PERSON] сказав, що раніше був тато [PERSON] , однак дуже давно його не бачили - декілька років. [PERSON] зазначила, що не пам`ятає [PERSON] . Разом діти повідомили, що не хочуть з ним зустрітися, "він все забрав у нас". Після заслуховування думки дітей, психолог [PERSON] зазначила, що в силу свого віку діти не розуміють чому вони тут і яка процедура відбувається. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дітей, бажання спілкуватися і брати участь у їх вихованні, недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, наявності конфлікту між колишнім подружжям, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц. Суд також звертає увагу, що після повідомлення відповідача про розгляд даної справи, він щоразу з`являвся в судові засідання, скористався послугами адвоката, що свідчить про його небайдужість до своїх дітей. В силу ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи фактичні обставини справи, на думку суду, лише самого висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та встановлення факту неналежного виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, згідно із положеннями діючого в Україні сімейного законодавства, є недостатнім для позбавлення особи батьківських прав. За таких обставин, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] слід відмовити. Разом з тим, як зазначає Пленум Верховного суду України у постанові від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Сукупність зібраних у справі доказів свідчить, що відповідач не в повній мірі виконував батьківські обов`язки щодо виховання малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідача слід попередити про необхідність зміни його ставлення до виховання дітей і покласти на відповідний (компетентний) Орган опіки та піклування, залежно від фактичного місця проживання дітей і відповідача, контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків.

Outcome: dismissed