Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулись до Харківського районного суду Харківської області з позовом до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, в якому в порядку статті 119 ЗК України та статті 344 ЦК України просить суд визнати в порядку набувальної давності за позивачем право власності на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,056 гектара, розташованої у Садовому товаристві «Універсал» за адресою : [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої вимоги позивачем [PERSON] вказано, що вона на початку 2002 року познайомилась з [PERSON] , а в кінці 2002 року вона стала проживати спільно з ним однією сім`єю без державної реєстрації шлюбних відносин - у фактичному шлюбі. Фактичні шлюбні відносини між [PERSON] і [PERSON] виражалися постійним проживанням сім`єю в одній квартирі, веденням спільного господарства. [PERSON] та [PERSON] часто приїжджали до батьків [PERSON] , допомагаючи їм по садовому господарству, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] . На початку січня 2003 року між [PERSON] , [PERSON] , та його батьками [PERSON] та [PERSON] відбулась розмова, на якій [PERSON] , що мешкав у [ADDRESS] , повідомив, що йому на підставі рішення виконкому Пісочинської селищної Ради народних депутатів від 19.09.1996 за № 762 належить земельна ділянка № [NUMBER] (0,056 гектарів), розташована у Садовому товаристві «Універсал» за адресою: 62416 [ADDRESS] , що документально підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю від 27.09.2002. Також [PERSON] повідомив, що вони з жінкою хотіли б, щоб [PERSON] разом з [PERSON] мали дачну ділянку з будинком, але у них з жінкою немає грошових коштів для будівництва будинку. В свою чергу, позивач повідомила, що має грошові кошти для будівництва будинку і не проти побудувати за свої гроші. При розмові [PERSON] і [PERSON] вирішили, що в разі будівництва будинку на вищезазначеній земельній ділянці за кошти позивача земельна ділянка разом з будинком повинна належати останній, внаслідок того, що вартість будинку буде значно перевищувати вартість земельної ділянки. 15 жовтня 2003 року [PERSON] подарував спірну земельну ділянку своїй дружині [PERSON] , що підтверджується договором дарування земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацька Л. М. Позивач з кінця січня 2003 року почала закупівлю будматеріалів і підготовку спірної земельної ділянки до забудови. Будинок за особисті кошти позивача був побудований у період часу з кінця січня 2003 року по грудень 2005 року. Після будівництва будинку, позивач продовжила внутрішні роботи в будинку, внаслідок чого витрачала на роботи всі грошові кошти. [PERSON] з дружиною [PERSON] періодично наполягали на офіційному оформлені договору дарування земельної ділянки на ім`я позивача, але остання офіційне оформлення договору відкладала, посилаючись на оформлення договору дарування земельної ділянки після здачі будинку в експлуатацію для уникнення оформлення додаткових документів та додаткових витрат. Будинком і земельною ділянкою безперешкодно користувалася вся сім`я [PERSON], але всі сусіди знали, що земельна ділянка фактично подарована позивачу, яка побудувала на ній будинок за свої особисті гроші. [INFO] [PERSON] помер, а [INFO] помирає [PERSON] . 14 липня 2012 року позивач разом з [PERSON] уклали шлюб. А 16 березня 2016 року помирає [PERSON] Позивач у період часу з 2003 року по сьогоднішній день є фактичним власником та користувачем спірної земельної ділянки № [NUMBER] (0.056 гектарів) розташованої у Садовому товаристві «Універсал», а також позивач з 2003 року як повноправний власник земельної ділянки сплачувала членські внески до садового товариства, оплачувала комунальні послуги за подачу електроенергії, води, охорону товариства і т. д. Виходячи з приведеного вище за позивачем має бути визнано право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: 62416, Харківська область, Харківський район, селище міського типу Пісочин , за набувальною давністю, оскільки вона вже більше 15 років добровільно, відкрито, відкрито користується земельною ділянкою. Посилаючись на положення ст. 344, 1220, 1277 ЦК України, оскільки після смерті [PERSON] ніхто не звернувся із заявами про прийняття спадщини, а орган місцевого самоврядування подав до суду заяву про визнання спадщини відумелою, 12 червня 2018 року позивач звернулась до Пісочинської селищної ради із клопотанням на підставі ст. 119 ЗК України стосовно передачу їй у власність земельну ділянку за давністю користування. Однак, 23.06.2018 Пісочинська селищна рада надала відповідь, у якій вказала, що відповідна земельна ділянка знаходиться за межами населених пунктів смт Пісочин, а тому Пісочинська селищна рада не має права розпоряджатись цією земельної ділянкою. Відтак, позивач вказує, що Пісочинськв селищнв радв не звернулась до суду про визнання спадщини [PERSON] відумерлою всупереч вимогам закону, що перешкоджає позивачу звернутись до органу місцевого самоврядування для отримання земельної ділянки у власність за набувальною давністю. Відтак, відповідачем у цій справі позивачем визначено саме Пісочинська селищна рада, оскільки вона штучно перешкоджає фактичному власнику майна набути його відповідно до ст. 119 КК України, а також не виконує функцій, які на неї покладені законом, не діє в інтересах територіальної громади, так як не звертається до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 24 червня 2019 року дану позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з недотриманням вимог статей 175, 177 ЦПК України, визначено недоліки та надано строк для їх усунення. 09 липня 2019 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків ухвали суду від 24.06.2019. Визначені ухвалою недоліки усунено. На підставі ухвали суду від 10 липня 2019 року провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відповідності до ухвали суду від 20 листопада 2019 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась. Від її представника - адвоката Самойлова Євгена Юрійовича, який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 03.09.2019 №1002185, в матеріалах цивільної справи міститься заява, в якій останній просить розглядати дану справу у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги (остаточні) підтримує та просить їх задовольнити. Від представника відповідача - Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, начальника юридичного відділу селищної ради Тягнибок Івана В`ячеславовича, який діє на підставі довіреності від 09 січня 2019 року №31, в матеріалах справи міститься письмове заперечення проти позову, в якому також вказано, що представник відповідача просить розглядати дану справу у його відсутність, проти позову заперечує в повному обсязі та просить в його задоволенні відмовити, обґрунтовуючи свої доводи наступним. Так, наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14 червня 2019 року №5028-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності до комунальну власність» Пісочинська селищна рада, яка представляє Пісочинську об`єднану територіальну громаду, отримала повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, зокрема щодо земельних ділянок садівничих товариств, які знаходяться за межами населених пунктів на території Пісочинської селищної ради. Однак, від початку дії повноважень Пісочинської селищної ради щодо розпоряджання земельними ділянками сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, до селищної ради від [PERSON] не надходили звернення з приводу передачі у власність земельної ділянки за набувальною давністю. З посиланням на висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приведені у постанові від 11 квітня 2018 року (справа №742/2916/15-ц) з приводу порядку формування речових прав на земельні ділянки, представник відповідача вказав, що так чи інакше позивачу слід в загальному порядку звернутися до органу місцевого самоврядування та за встановленою ЗК України процедурою набувати право власності на земельну ділянку в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок визначених ст. 121 ЗК України. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення вимог, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов`язку в натурі. Правилами частини третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши наявні в матеріалах даної цивільної справи докази у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV №052909, виданого 27 вересня 2002 року Пісочинською селищною Радою народних депутатів та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3512, [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,056 гектарів на території Пісочинської селищної ради садове товариство «Універсал», ділянка № [NUMBER] , для ведення садівництва (а.с.58, Т.1). На підставі договору дарування земельної ділянки від 15 жовтня 2003 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №1757 (а.с.59, Т.1) [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,056 гектара, що розташована в садовому товаристві «Універсал» на території Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, передану для ведення садівництва. 21 серпня 2010 року помирає [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 23.08.2010 (а.с.61, Т.1), а [INFO] помирає [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 29.10.2011 (а.с.62, Т.1). 14 липня 2012 року позивач у даній справі - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління 14.07.2012 на підставі актового запису №192 (а.с.63, Т.1). 16 березня 2016 року помирає [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції 16.03.20016 на підставі актового запису №4293 (а.с.64, Т.1). Позивач в обґрунтування позову про визнання за нею права власності на земельну ділянку за набувальною давністю зазначає, що з 2003 року по день звернення до суду нею на земельній ділянці №[NUMBER], площею 0,056 гектара, розташованої у Садовому товаристві «Універсал [ADDRESS] , здійснювалось будівництво будинку за її власний кошт, а також вона несла тягар по утриманню земельної ділянки, сплачувала регулярно членські внески, оплачувала комунальні послуги та інші платежі. На підтвердженні вказаного вище позивачем надано суду копії заяв [PERSON] , [INFO] (а.с.72, Т.1), та [PERSON] , [INFO] (а.с.68, Т.1), підписи яких в заявах посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 26 лютого 2018 року. Також, як вбачається з копії листа Голови СТ «Універсал» Хоріної Т. М . від 03.06.2018, на спірну земельну ділянку право власності за давністю користування ніхто, крім [PERSON] , не претендує (а.с.74, Т.1). Інших доказів, які підтверджували обґрунтованість вимог, які [PERSON] визначила у позовній заяві, суду не надано. Відтак, вирішуючи спір за позовом [PERSON] , суд виходить із наявних у справі доказів та керується наступними положеннями законодавства. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Спеціальним законом, який регулює порядок набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є Земельний кодекс України (надалі - ЗК України). Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Як слідує із зазначеної вище норми, законодавцем передбачено лише право громадян звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу у власність або надання в користування земельної ділянки, якою вони добросовісно, відкрито і безперервно користуються протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку. При отриманні відмови в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування або залишення його без розгляду, громадянин має право оскаржити такі дії органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування до суду в установленому законом порядку. Разом з тим, у даному випадку заслуговують на увагу висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приведені у постанові від 11 квітня 2018 року (справа №742/2916/15-ц) з приводу порядку формування речових прав на земельні ділянки за набувальною давністю. Так Верховний Суд вказав, що аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Судом встановлено, що [PERSON] зверталась до Пісочинської селищної ради з клопотанням про передачу їй у власність земельної ділянки саме в порядку набувальної давності (а.с.75-78, Т.1), однак будь-якого рішення селищна рада з цього питання не приймала, повідомивши позивача листом від 23.06.2018 за вих.№2788 про те, що відповідна рада, як орган місцевого самоврядування, з урахування норм чинного законодавства, не має повноважень з приводу розпорядження землями за межами населених пунктів Пісочинської селищної ради, тоді як спірна ділянка знаходиться за межами населених пунктів смт Пісочин, смт Березівка, сел . Рай- Оленівка, с.Олешки, с .Надточії (а.с.79-80, Т.1). Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до статей 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші. В силу положень статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. При цьому, матеріали цивільної справи містять дані про те, що спірна земельна ділянка на підставі договору дарування земельної ділянки від 15 жовтня 2003 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1757 (а.с.59, Т.1), на праві приватної власності належить [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.62, Т.1). Доказів того, що після смерті [PERSON] хто-небудь звертався до нотаріальної контори у шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини, чи заводилась спадкова справа, а також чи видавались кому-небуть свідоцтва про право на спадщину, матеріали справи не містять. Ані позивач, ані представник позивача з відповідними клопотання до суду не звертались. Відповідно до статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Матеріали даної цивільної справи не містять відомостей про те, чи порушувалось питання про визнання спадщини відумелою після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . За вимогами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: 1)втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; 2)якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; 3)втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07). Як приведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених вище критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Виходячи з принципу мирного володіння майном, суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що спірна земельна ділянка на момент звернення до суду або не має власника, або власник її невідомий через ряд інших обставин, або власник відмовився від права власності на неї, що не виклюється, з огляду на недоведеність ряду приведених вище обставин Натомість, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, що: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливо лише за наявності у сукупності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервний строк володіння ним. Аналіз поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дає підстави для висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужими майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Так, у вказаній постанові зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відтак, добросовісність заволодіння майном, як безумовна умова набуття права власності на земельну ділянку за давністю володіння, характеризується тим, що володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном, а також володілець протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Проте, позивач, як нею зазначено в тексті позовної заяви, достовірно знала хто є "титульними" власниками спірної земельної ділянки з 2002 року до 2011 року (рік смерті [PERSON] - останнього відомого власника), а відтак розуміла неправомірність заволодіння майном, що виключає факт добросовісність заволодіння саме на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном. Більш того, обізнаність позивача кому належала спірна земельна ділянка протягом 9 років (які включаються в давнісний строк володіння), не могло не породжувати розуміння того, що на вказане майно можуть претендувати інші особи, а вказана у тексті позову обставина (усна домовленість про майбутню передачу земельної ділянки) отримання майна у володіння, не може бути достатньою для отримання права власності на нього. Отже, поряд з іншим, [PERSON] не довела наявності безумовної умови набуття права власності - добросовісність заволодіння майном, тоді як тривалий час користування, відкритість і безперервність володіння та утримання нерухомого майна не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Оцінивши надані учасниками справи письмові пояснення та докази, з огляду на встановлені обставини та приведені вище положення юридичні норми, суд проходить до висновку про необґрунтованості вимоги позивача щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку в порядку набувальної давності.

Outcome: dismissed