Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення про виселення її сина, відповідача [PERSON], з належного їй на праві приватної власності будинку №6 по вулиці Незалежності в місті Любомль Волинської області із передбачених ст.ст.116, 156 ЖК УРСР, ст.ст.383, 391 ЦК України підстав. Свої вимоги обґрунтувала тим, що у вказаному житлі, окрім неї і відповідача, проживає також її чоловік. Спільне проживання з відповідачем є неможливим. Він постійно вчиняє скандали, погрожує фізичним насильством, зловживає алкоголем, руйнує майно, нищить меблі, предмети побуту як в будинку, так і на подвірї. Така поведінка відповідача неодноразово слугувала зверненням у правоохоронні органи і притягнення його до адміністративної і кримінальної відповідальності. Однак належних висновків для себе він не зробив, продовжує систематично порушувати правила співжиття, тим самим порушує її право користування і розпорядження майном, добровільно виселитись не бажає. Сторони в судове засідання не зявились. Позивач в канцелярію суду подала заяву, у якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, розглядати справу за її відсутності, висловила згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач про розгляд справи по суті повідомлявся у встановленому порядку, в тому числі шляхом публікації на офіційному сайті суду судового оголошення. Про наявність на розгляді суду даного позову він обізнаний, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яким він викликався у підготовче засідання і особисто отримав виклик суду, однак ні в підготовчі, ні судові засідання жодного разу не зявився, відзиву чи заперечень не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістив. В звязку з наведеним суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів відповідно до положень ч.2 ст.247, ст.ст.280, 281 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Копією реєстраційного посвідчення від 14.07.1988 року стверджено, що позивач є власником житлового будинку по вулиці Леніна 16 в місті Любомль Волинської області, який вона набула у власність на підставі посвідченого 24.05.1988 року Любомльською держнотконторою договору №797. Рішенням Любомльської міської ради №10 від 09.09.1992 року вулиця Леніна перейменована на вулицю Незалежності. Довідкою відділу "ЦНАП" виконкому Любомльської міської ради від 16.05.2018 року стверджено, що в даному будинку проживають позивач [PERSON], її чоловік [PERSON] та син [PERSON] На підставі інформації Любомльського відділу поліції від 22.05.2018 року встановлено, що упродовж з травня 2013 року по 10.03.2018 року позивач двадцять разів зверталась в поліцію з приводу протиправних дій відповідача, які виражались у влаштуванні постійних сімейних скандалів, суперечок, бійок у стані алкогольного спяніння, погрозах фізичною розправою, нанесенні побоїв і тілесних ушкоджень, перешкоджанні у користуванні господарськими приміщеннями, веденні господарства, електроенергією, демонтуванні без згоди позивача як власника трьох секцій огорожі, розбиранні недобудованого сараю, пошкодженні предметів побуту, перекопуванні огороду. Усі факти по цих повідомленнях мали місце по місцю проживання сторін. По двох повідомленнях 30.12.2015 року і 23.09.2017 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. По інших приймались рішення про списання матеріалів в порядку Закону України "Про звернення громадян". Постановою Любомльського районного суду від 06.06.2013 року відповідача притягнуто до відповідальності за вчинення домашнього насильства за ознакою повторності (ч.2 ст.1732 КУпАП) за те, що він 16.05.2013 року, перебуваючи за місцем проживання в стані алкогольного спяніння, ображав своїх батьків [PERSON] і [PERSON] нецензурними словами і шарпав їх за одяг, заподіявши шкоду їх психічному здоровю. Вироком Любомльського районного суду від 16.12.2014 року, який набрав законної сили 16.01.2015 року, відповідач засуджений за ч.1 ст.126 КК України до покарання у виді 850,00 гривень штрафу за те, що він 15.10.2014 року, перебуваючи в кухні по місцю проживання в стані алкогольного спяніння, умисно наніс своєму батькові [PERSON] один удар рукою в ділянку голови, один удар рукою в шию та два удари рукою по тулубу, чим спричинив останньому фізичний біль без спричинення тілесних ушкоджень. Вироком цього ж суду від 19.02.2016 року, який набрав законної сили 27.04.2016 року, відповідач засуджений за ч.1 ст.125 КК України до 200 годин громадських робіт за те, що під час сімейної сварки з матірю [PERSON] на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно, наніс їй удар штахетиною в ліве стегно, заподіявши легкі тілесні ушкодження. 23.09.2017 року інспектором поліції було складено протокол про те, що відповідач по місцю свого проживання вчинив насильство в сімї відносно свого батька [PERSON] та матері [PERSON]: ображав їх нецензурними словами, намагався затіяти бійку, заподіявши шкоду їх фізичному та психічному здоровю. Постановою Любомльського районного суду від 09.02.2018 року провадження у справі за даним фактом закрито за збігом строку для накладення стягнення. Проте дана підстава закриття справи в силу ст.ст.23, 33, 38 КУпАП не є реабілітуючою і, як зазначено в постанові суду, з досліджених доказів в діях [PERSON] вбачаються ознаки передбаченого ч.1 ст.1732 КУпАП правопорушення. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно із ст.157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, … систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. \~ \~ \~ \~ Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Дослідженими у справі доказами достатньо доведено, що відповідач як член сімї позивача систематично порушує правила співжиття в належному останній будинку. Характер цих порушень, які, серед іншого, є психологічно і фізично насильницькими, явно свідчить про неможливість його спільного проживання з іншими членами сімї. Неодноразово вжиті відносно відповідача заходи запобігання та адміністративного впливу не дали позитивних результатів. Притягнення його до адміністративної, кримінальної відповідальності, накладені стягнення, покарання не змінили його протиправної поведінки, а відтак не досягли визначеної законом мети виховання в дусі додержання законів, поваги до правил співжиття, запобігання вчиненню нових порушень. Про безрезультатність виховного впливу, небажання усвідомити протиправність своїх дій і поведінки свідчить подальше вчинення відповідачем аналогічних по характеру адміністративно і кримінально караних насильницьких дій по відношенню до членів своєї сімї, з якими він проживає. \~ \~ \~ \~ Отже, по справі встановлено, що відповідач не дотримав покладених на нього як члена сімї позивача обовязків, його поведінка унеможливлює проживання з ним інших членів сімї, позбавляє позивача права володіння, користування і розпорядження своїм майном, через що ці права підлягають захисту шляхом виселення відповідача з житлового будинку. Таким чином, встановлені фактичні обставини справи свідчать про підставність заявлених позовних вимог, а відтак наявність підстав для їх задоволення. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved