Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

У лютому 2016 року банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 07 березня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № DNUHGІ0000006780, відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 216428,57 грн. на термін до 08.04.2032 pоку, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, чим порушив умови вищезазначеного договору. Станом на 11 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 367216,32 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 210570,34 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 114167,66 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 9095,02 грн., штраф (процентна складова) 33383,30 грн., яку банк просив стягнути з відповідача (а.с.2-3). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № DNUHGІ0000006780 від 07 березня 2008 року на загальну суму 121 176,41 грн. Вирішено питання судових витрат (а.с.80-82). В апеляційній скарзі [PERSON] посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити в позові повністю (а.с.88-92). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що 07 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № DNUHGІ0000006780, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 216 428,57 грн. на придбання квартири [ADDRESS], зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,08 % річних, строком погашення не пізніше 07 березня 2032 року (а. с. 8-11). На забезпечення виконання договору про іпотечний кредит, 07 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір № DNUHGІ0000006780, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (а.с.36-40). Крім того, 07 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], був укладений ще один кредитний договір № DNUHPZ0000006780, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 36 071,43 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,08 % річних, строком погашення не пізніше 07 березня 2032 року. Відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2014 року по справі № 204/6308/2013-ц було стягнуто заборгованість за кредитним договором № DNUHPZ0000006780 від 07.03.2008 року у розмірі 41 339,07 грн. (а.с. 52-54), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року (а.с. 55-57) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 січня 2015 року (а.с. 58-60). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення - задоволено частково. Звернуто стягнення на трьохкімнатну квартиру загальною площею 59,90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNUHGІ0000006780 від 07 квітня 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В іншому відмовити (а.с.32,33). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2014 року вищевказане рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року змінено: у другому абзаці резолютивної частини після слів «з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем» та замість них доповнено словами «предмета іпотеки будь-якій особі у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою за домовленістю з [PERSON] або, у разі недосягнення домовленості, за ціною, визначеною на підставі акту незалежної оцінки нерухомого майна» (а.с. 34-35). Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» по даній справі частково, суд 1 інстанції виходив із того, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року звернено стягнення на предмет іпотеки за договором про іпотечний кредит № DNUHGІ0000006780 від 07.03.2008, і це рішення не виконано, тому підлягає стягненню заборгованість у розмірі, який становить різницю між заборгованістю, яка існувала на час ухвалення рішення Нікопольського міськрайонного суду від 06 лютого 2014 року у сумі 246\~039,91грн, та заборгованістю на час звернення до суду з даним позовом у сумі 367216,32грн, що складає 121 176,41 грн. Позивачем рішення суду не оскаржується, а в судовому засіданні представник банку заявив, що вважає його законним і обґрунтованим. Однак, апеляційний суд не погоджується із рішенням суду в оскаржуваній частині з наступних підстав. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частиною 2 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, в той час як пенею згідно ч.3 ст.549 ЦК України є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Умовами договору про іпотечний кредит передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час цим же договором передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань та порушення будь-якого з зобов'язань. Таким чином, штраф та пеня застосовується за одні й самі порушення грошового зобов'язання. Оскільки законом заборонено подвійне застосування цивільно-правової відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, приймаючи до уваги положення ст.61 Конституції України, вимоги позивача щодо стягнення штрафу не підлягають задоволенню. Саме такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа №6-2003цс15) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. За таких обставин рішення суду від 14 квітня 2016 року на підставі п.4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в частині стягнення штрафу (не застосовано закон, який підлягає застосуванню) із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. У той же час посилання апелянта на те, що на виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у вересні 2014 року вона добровільно передала ключі від квартири [ADDRESS] працівнику банку не являються підставою для скасування ріщення суду, оскільки не свідчить про відсутність заборгованості. Відповідно до статті 599 ЦК\~України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Як роз'яснено в п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Саме такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року, та № 6-1080цс15 від 03.02.2016, які відповідно до статті 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключається після ухваленням рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконано. Посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування наслідків спливу позовної давності, - не заслуговує на увагу, оскільки така заява у суді 1 інстанції відповідачкою не була зроблена, а згідно із п. 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. За таких обставин підстав для скасування рішення суду у частині стягнення заборгованості (крім штрафу) - не має.

Outcome: partial