Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що з 24 червня 2011 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами припинені з 27 грудня 2020 року, оскільки у позивача з відповідачем різні погляди на життя та несумісні характери, що фактично привело до втрати почуття поваги та любові. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Ухвалою від 15 лютого 2021 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.22). У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, пояснивши, що з грудня 2020 року вони з відповідачкою припинили шлюбні стосунки, ведення спільного господарства та проживають окремо. Визнав, що причиною розлучення є зрада з його боку та народження дитини, проте ніякого психологічного насильства у відношенні відповідача [PERSON] та їх спільних дітей він не допускав. Крім того зазначив, що наразі діти проживають з відповідачем [PERSON] і спору щодо проживання дітей натепер не існує. Вважає, що шлюб зберегти неможливо, а тому просив позов задовольнити. Представник позивача адвокат Прохода Р.С. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Крім того зазначив, що доказів психологічного насильства позивача [PERSON] по відношенню до відповідача [PERSON] та їх спільних дітей, суду не надано. У судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що позовні вимоги визнає і проти розірвання шлюбу не заперечує, проте заперечує факт того, що причиною погіршення стосунків між сторонами стало те, що вони з відповідачем мають несумісні характери та різні погляди на життя, тоді як справжньою причиною погіршення стосунків між нею та позивачем стала подружня зрада з боку відповідача, а також психологічний тиск з боку останнього по відношенню до неї та їх спільних дітей. Також відповідач після розірвання шлюбу просила залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». У судовому засідання представник відповідача адвокат Товстий К.А. не заперечував проти задоволення позовних вимог з урахуванням заперечень відповідача [PERSON] щодо причин розлучення. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Вищевказані спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст.110 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 24 червня 2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №408. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки між сторонами остаточно припинені з 27 грудня 2020 року. Спільне господарство вони не ведуть, проживають окремо. Заяв щодо застосування заходів до примирення сторони до суду не надали. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач уже тривалий час не проживають сім`єю, мають різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо. За таких обставин суд дійшов висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст.104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, їх шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи клопотання позивача віднести сплату судового збору на його рахунок, суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved