Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що наказом Міністерства освіти і науки України №83-к від 9 березня 2016 року "Про звільнення [PERSON]" достроково розірвано контракт від 15 лютого 2012 року №І-8 та звільнено його з посади ректора Буковинського державного фінансового-економічного університету (далі - БДФЕУ) з 11.03.2016 року у зв'язку з невиконанням умов контракту від 15 лютого 2012 року №І-8, а саме пункту 1 (в частині реалізації державної політики в галузі освіти і науки), підпункту 12 пункту 10 (в частині дотримання законодавства), а саме за невиконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №44 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету» та наказу Міністерства освіти і науки України від 19 лютого 2016 року №137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету». Разом з тим вважає, що зазначений наказ №83-к від 09 березня 2016 року про його звільнення є незаконним, необґрунтованим, не мотивованим, безпідставним, а отже відповідно таким, що підлягає скасуванню, виходячи з наступних підстав. Зокрема, як убачається з оскаржуваного наказу про дострокове розірвання контракту та звільнення, правовою підставою його звільнення з посади ректора БДФЕУ слугує пункт 8 частини 1 статті 36 КЗпП України (підстави передбачені контрактом), а саме невиконання умов контракту в частині не реалізації державної політики в галузі освіти і науки (п.1 Контракту) та не дотримання законодавства України (п.п.12 п.10 Контракту) й відповідно Міністерство освіти і науки України вважає, що він не виконав розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №44 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету» та наказ Міністерства освіти і науки України від 19.02.2016 року №137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету», а тому в його діях наявна «не реалізація державної політики у сфері освіти і науки та недотримання законодавства України». При цьому вказував, що 15 лютого 2012 року його на підставі укладеного між ним та Міністерством освіти і науки України контракту №І-8 призначено на посаду ректора Буковинського державного фінансового-економічного університету на строк п'ять років з 15 лютого 2012 року по 15 лютого 2017 року. При цьому, на посаду ректора БДФЕУ його було призначено на конкурсній основі згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту», на умовах викладених в контракті. В подальшому, 20 січня 2016 року Кабінетом Міністрів України (надалі - КМУ) прийнято розпорядження №44-р «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету», а саме про реорганізацію БДФЕУ шляхом приєднання до Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича, яка мала здійснюватися в межах бюджетних призначень, передбачених зазначеним Міністерством для підготовки кадрів, а також взяттям до відома, що студенти БДФЕУ продовжують навчання у ЧНУ ім. Ю.Федьковича. 19 лютого 2016 року на виконання вищезазначеного розпорядження КМУ, Міністерством освіти і науки України прийнято наказ №137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету», яким створено комісію з реорганізації, а на її членів покладено ряд обов'язків. Зокрема, пунктом 6 даного наказу його, як ректора БДФЕУ, зобов'язано забезпечити безперешкодний доступ членів комісії до будівель, приміщень та всіх підрозділів університету та надати первинні документи фінансово-господарської та іншої діяльності на вимогу членів Комісії. Крім цього, даним наказом установлено, що він відповідальний за збереження службових документів та інформації, яку вони містять, втрату та несанкціоноване знищення відповідних документів. Разом з тим вважає, що він не допускав будь-якого невиконання розпорядження КМУ та наказу МОН, не чинив перешкод в доступі членів ліквідаційної комісії до будівель, приміщень та всіх підрозділів БДФЕУ. При цьому, жодних вимог, будь-кого з членів ліквідаційної комісії, по наданню первинних документів фінансово-господарської звітності до нього не поступало, а тому відповідно вважає, що в його діях вказані відповідачем порушення відсутні. Крім цього вказував, що він продовжував відповідати за збереження службових документів та інформації, яку вони містять, у відповідності до визначеного в наказі обов'язку й відповідно в чому саме полягає його невиконання розпорядження КМУ та наказу МОН про реорганізацію йому не зрозуміло. Також зазначав, що за умовами контракту він як керівник (ректор) зобов'язаний безпосередньо та через органи управління навчальним закладом, на підставі засад єдиноначальності та колегіальності прийняття рішень, виконувати роботу щодо управління навчальним закладом, забезпечувати його ефективну діяльність, реалізовувати державну політику в галузі освіти і науки, а відповідач в свою чергу зобов'язаний створювати належні умови для його роботи та здійснювати оплату праці керівника (п.1 Контракту). Однак, будь-яких дій по порушенню статуту БДФЕУ він не допускав, а також не порушував трудової дисципліни, не вчиняв жодних активних дій чи проступків, які б можна було трактувати, як порушення умов контракту чи невиконання посадових обов'язків, йому не оголошувались догани і його відповідач не притягував до дисциплінарної відповідальності за порушення трудового чи будь-якого іншого законодавства. Також вказував на те, що внаслідок порушення його трудових прав з боку відповідача він зазнав значних моральних страждань, які виразились у перебуванні в постійному пригніченому стані, погіршенні стану здоров'я та призвело до негативних змін у його житті, була непоправно заплямована його трудова репутація, честь, гідність та авторитет, оскільки він очолював даний навчальний заклад понад 26 років, починаючи з 1989 року по березень 2016 року та з того часу по сьогоднішній день безпосередньо під його керівництвом вказаний навчальний заклад пройшов шлях від Чернівецького фінансового технікуму через коледж (1993р.), інститут (з 1998р.), академію (з 2004р.) до університету (з 2011р.). На базі університету заснований і функціонує фінансово-економічний коледж. БДФЕУ готує фахівців з двадцяти спеціальностей, в університеті навчається близько 3 тисяч студентів, у штаті університету понад 320 науково-педагогічних та інших працівників. За весь час, протягом якого він очолює вказаний навчальний заклад, він отримав численну кількість грамот, подяк та інших заохочень за сумлінну та віддану працю, зокрема Указом Президента України від 05.03.2002р. нагороджений орденом «За заслуги» ІІІ ступеня, розпорядженням голови ВРУ від 18.02.2002р. нагороджений Почесною грамотою Верховної Ради України. Як ректор БДФЕУ він відомий на всю країну, за роки відданої праці він користується повагою та шаною посадових осіб органів влади, науковців та жителів нашої держави й відповідно дії відповідача по його незаконному звільненню завдали непоправної шкоди його честі та гідності, авторитету як відомої особи та його незаплямованій репутації, як керівника навчального закладу, який уже 26 років поспіль успішно розвивається, збільшується та прогресує. Тому, враховуючи його поважний вік, викликані незаконним звільненням душевні страждання та переживання не могли не вплинути на його загальний стан здоров'я. Зокрема, згідно виписного епікризу за період стаціонарного лікування з 12.03.2016р. по 28.03.2016р. у нього встановлений діагноз: гіпертонічна хвороба ІІІ стадія, гіпертензивне серце, гіпертонічний криз І тип, неускладнений (12.03.2016р.) - (23.03.2016р.), ризик ІІІ високий, ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги стабільна, дифузний кардіо склероз, фібриляція передсерць постійна форма, тахістенічний варіант СН ІІа, НВ ФК-ІІІ, цукровий діабет тип ІІ, важка форма субкомпенсований. Загострення та ускладнення всіх вище перелічених захворювань, відбулися внаслідок моральних страждань з приводу незаконного звільнення його з роботи, втрати заробітку, поширення такої інформації, в тому числі і через засоби масової інформації серед жителів міста, численної кількості студентів навчального закладу та їх батьків, а також в мережі Інтернет. Всі ці перелічені обставини вочевидь завдали душевного болю, глибоких психологічних переживань та страждань. Крім того, порушення відповідачем його трудових прав у вигляді незаконного звільнення з посади вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він змушений прикласти сил для відновлення заплямованої репутації, змушений виправдовуватися та пояснювати своїм друзям і колегам те, що він ні в чому не винен, що справно виконував покладені на нього трудові обов'язки, адже поклав значну частину свого життя (26 років) на розвиток і розквіт університету. Враховуючи, що на сьогоднішній день продовжує в університеті здійснювати викладацьку роботу, будучи доктором економічних наук, професором, він змушений фактично доводити перед студентами свою компетентність, кваліфікацію, відновлювати свій авторитет. Посилаючись на вказане, просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України №83-к від 09.03.2016 року «Про звільнення [PERSON]», яким достроково розірвано контракт від 15.02.2012 року №І-8 та звільнено його з посади ректора Буковинського державного фінансового-економічного університету з 11.03.2016 року; поновити його на посаді ректора Буковинського державного фінансового-економічного університету з 11.03.2016 року; анулювати запис в трудовій книжці про звільнення з роботи за порушення умов контракту, згідно п.8 ст.36 Кодексу законів про працю України; стягнути з Буковинського державного фінансового-економічного університету на його користь середню заробітну плату за вес ь час вимушеного прогулу, з 11.03.2016 року по дату ухвалення судового рішення; стягнути з Міністерства освіти і науки України на його користь завдану моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 100000,00 грн.; а також стягнути з Міністерства освіти і науки України на його користь сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник Міністерства освіти і науки України, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. При цьому, від Міністерства освіти і науки України через канцелярію суду надійшли заперечення на позов, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі у зв'язку із їх безпідставністю та необґрунтованістю. Зокрема, у поданих запереченнях відповідач вказав на те, що відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630, Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. Відповідно до вимог ст. 31 Закону України «Про вишу освіту», згідно якої рішення про реорганізацію (злиття, приєднання, поділ, перетворення) чи ліквідацію навчального закладу державної форми власності приймає КМУ, 20 січня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 44-р «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету» шляхом приєднання до Чернівецького національного університету ім. Ю. Федьковича. На виконання даного розпорядження, 19 лютого 2016 року МОН видано наказ № 137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово - економічного університету», яким створено комісію з реорганізації, а на її членів покладено ряд обов'язків. Зокрема, відповідно до п. 6 даного наказу, на [PERSON] як керівника та ректора БДФЕУ покладено обов'язок щодо забезпечення безперешкодного доступу членів комісії до будівель, приміщень та всіх підрозділів університету та надання первинних документів фінансово-господарської та іншої діяльності на вимогу членів Комісії та МОН. При цьому, на виконання даного наказу МОН у період з 1 по 4 лютого 2016 року до БДФЕУ було відряджено директора департаменту вищої освіти МОН - [PERSON] з метою зустрічі з колективом навчального закладу, огляду матеріально-технічної бази та надання консультацій з приводу проведення процедури реорганізації, однак до приміщення навчального закладу [PERSON] не допустила охорона, посилаючись на вказівку ректора [PERSON] Вважає, що такі дії позивача як ректора БДФЕУ унеможливили виконання розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р, а отже порушили положення Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в частині неможливості внесення відомостей до ЄДР, Конституцію України та Закон України «Про центральні органи виконавчої влади». Також вказував на те, що позивач як ректор БДФЕУ неодноразово викликався до департаменту персоналу МОН для вирішення нагальних питань діяльності Університету листами від 9 лютого 2016 року № 5/2-152 та від 15 лютого 2016 року № 5/2 - 165, а також для надання пояснень з приводу ситуації яка склалась навколо проведення процедури реорганізації, у тому числі проведення незаконного мітингу в МОН, факту недопущення співробітника МОН до приміщення та невиконання розпорядження Уряду. Разом з тим, [PERSON] направив 2 березня 2016 року до МОН пояснювальну записку, в якій виклав лише обставини щодо недопущення директора департаменту вищої освіти МОН - [PERSON] до адміністративно-навчального корпусу БДФЕУ, а по іншим питанням будь-яких пояснень не надав. Враховуючи дану складну ситуацію, директор департаменту МОН звернувся до МОН із службовою запискою, в якій було викладено усі обставини з приводу невиконання позивачем рішення Уряду та рекомендовано Міністру достроково розірвати укладений між МОН і [PERSON] контракт в порядку п. 8 ст. 38 КЗпП й відповідно в подальшому позивач згідно наказу МОН від 9 березня 2016 року № 83-к був звільнений з посади ректора БДФЕУ саме у зв'язку із невиконанням умов контракту (п. 1, підп. 12 п. 10) за невиконання розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р «Про реорганізацію БДФЕУ». Тому, вказуючи на те, що згідно положень ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору та в ньому можуть бути визначені сторонами додаткові підстави, які не передбачені законодавством, для дострокового розірвання, розірвання контракту з [PERSON] та його подальше звільнення було проведено відповідно до вимог законодавства й відповідно підстави для його поновлення на роботі відсутні, а також відсутні й підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, у зв'язку із чим підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Враховуючи подані МОН заперечення, суд вважає за можливе з урахуванням визначених ЦПК України скорочених строки розгляду трудових спорів, розглянути справу у відсутності представника Міністерства освіти і науки. Представник Буковинського державного фінансово-економічного університету у судовому засіданні вирішення даного спору залишив на розсуд суду. При цьому вказав , що БДФЕУ по суті є неналежним відповідачем, оскільки контракт з позивачем було укладено МОН й відповідно саме за наказом МОН було проведено звільнення позивача. Суд заслухавши пояснення позивача, представника БДФЕУ, ознайомивши зі змістом письмових заперечень та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, щона підставі наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 15 лютого 2012 року № 60-к позивача [PERSON] призначено ректором Буковинського державного фінансово-економічного університету з 15 лютого 2012 року, строком на п'ять років, по 15 лютого 207 року, як обраного за конкурсом, згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту», на умовах, викладених у контракті (а.с. 12). Крім того, 15 лютого 2012 року між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України в особі Міністра Табачника Д.В. та [PERSON] укладено контракт про призначення [PERSON] на посаду ректора Буковинського державного фінансово-економічного університету на строк п'ять років з 15 лютого 2012 року по 12 лютого 2017 року (а.с. 13-20). Зокрема, за умовами даного контракту, а саме п. 1 [PERSON] як керівник зобов'язується безпосередньо та через органи управління навчальним закладом, на підставі засад єдиноначальності та колегіальності прийняття рішень виконувати роботу щодо управління навчальним закладом, забезпечувати його ефективну діяльність, реалізовувати державну політику в галузі освіти і науки, а Міністерство зобов'язується створювати належні умови для його роботи та здійснювати оплату праці Керівника. Відповідно до п. 2 цей контракт є трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між керівником та Міністерством. Також умовами даного контракту визначено права та обов'язки як позивача, так і Міністерства. Зокрема, у п. 10 Контракту наведено перелік обов'язків керівника Буковинського державного фінансово-економічного університету, та відповідно до підпункту 12 п. 10 Контракту Керівник зобов'язаний забезпечити дотримання законодавства, вживання заходів щодо вдосконалення управління навчального закладу, зміцнення фінансово-господарської, трудової дисципліни ( а.с 15). Відповідно до п. 26 Контракту визначено, що він припиняється: у зв'язку із закінченням строку його дії; за угодою сторін; достроково за вимогою Керівника чи за вимогою Міністерства; з ініціативи Керівника у зв'язку з порушенням Міністерством законодавства про працю та у випадку невиконання Міністерством умов, передбачених цим Контрактом. З ініціативи Міністерства дострокове розірвання контракту може бути здійснено за обставин, передбачених трудовим законодавством, а також: у зв'язку із прийняттям рішення про його відкликання з посади вищим колегіальним органом громадського самоврядування вищого навчального закладу ІІІ-ІV рівнів акредитації, що обрав його на посаду; при невиконанні Керівником умов контракту; через систематичне невиконання або неналежне виконання Керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом; за одноразове грубе порушення Керівником законодавства та невиконання обов'язків, покладених на нього цим контрактом, унаслідок чого навчальний заклад зазнав збитків на значну суму; за невиконання начальником закладу зобов'язань щодо сплати податків, зборів та інших обов'язкових платежів, а також щодо несвоєчасної виплати заробітної плати працівникам. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 9 березня 2016 року № 83-к на підставі підпункту 2 п. 27 Контракту № І-8 від 15 лютого 2012 року достроково розірвано контракт від 15 лютого 2012 року № І-8 та звільнено [PERSON] з посади ректора Буковинського державного фінансово-економічного університету 11 березня 2016 року у зв'язку з невиконанням умов контракту від 15 лютого 2012 року № І-8, а саме, пункту 1 (в частині реалізації державної політики в галузі освіти і науки), підпункту 12 пункту 10 (в частині дотримання законодавства), враховуючи невиконання розпорядження Кабінету міністрів України від 20 січня 2016 року № 44 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету» на наказу МОН від 19 лютого 2016 року № 137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету» відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України (а.с. 11). При цьому, як убачається з матеріалів справи, підставою для звільнення позивача за п. 8 ст. 36 КЗпП України стали службова записка директора департаменту персоналу МОН ([PERSON]) від 9 березня 2016 року № 5/1-83-16 -вн. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначав, що звільнення його з посади ректора БДФЕУ та розірвання контракту проведено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки будь-яких дій щодо невиконання розпорядження №44-р «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету», а саме про реорганізацію БДФЕУ шляхом приєднання до Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича та наказу Міністерством освіти і науки України від 19 лютого 2016 року №137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету», яким створено комісію з реорганізації, а на її членів покладено ряд обов'язків, він не вчиняв й відповідно не допускав порушення умов укладеного між ним та Міністерством контракту в частині не реалізації державної політики в галузі освіти і науки (п.1 Контракту) та не дотримання законодавства України (п.п.12 п.10 Контракту), а тому підлягає поновленню на роботі. Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. При цьому, положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Крім того, відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Так, частиною ч. 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст. 9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо. Таким чином, виходячи із особливостей зазначеної форми трудового договору при укладенні контракту законом надано право сторонам самостійно встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП). Як вже було встановлено судом, згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 9 березня 2016 року № 83-к на підставі підпункту 2 п. 27 Контракту № І-8 від 15 лютого 2012 року достроково розірвано контракт від 15 лютого 2012 року № І-8 та звільнено [PERSON] з посади ректора Буковинського державного фінансово-економічного університету 11 березня 2016 року у зв'язку з невиконанням умов контракту від 15 лютого 2012 року № І-8, а саме, пункту 1 ( в частині реалізації державної політики в галузі освіти і науки), підпункту 12 пункту 10 (в частині дотримання законодавства), враховуючи невиконання розпорядження Кабінету міністрів України від 20 січня 2016 року № 44 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету» на наказу МОН від 19 лютого 2016 року № 137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету» відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України (а.с. 11). При цьому, як убачається з матеріалів справи, підставою для звільнення позивача за п. 8 ст. 36 КЗпП України стали службова записка директора департаменту персоналу МОН ([PERSON]) від 9 березня 2016 року № 5/1-83-16 -вн. Зокрема, наобґрунтування висновків щодо правомірності звільнення позивача з роботи та дострокового розірвання контракту від 15 лютого 2012 року, відповідач у письмових запереченнях вказував на те, що [PERSON], як ректором БДФЕУ, не було виконано розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету» та наказу МОН від 19 лютого 2016 року № 137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету», що є прямим порушенням умов контракту від 15 лютого 2012 року № І-8, пункту 27, а саме вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником ВНЗ, які зокрема полягали в тому, що [PERSON] як керівник та ректор БДФЕУ не виконав покладений на нього наказом МОН від 19 лютого 2016 року, зокрема п. 6 наказу обов'язок щодо забезпечення безперешкодного доступу членів комісії до будівель, приміщень та всіх підрозділів університету та надання первинних документів фінансово-господарської та іншої діяльності на вимогу членів Комісії та МОН та не допустив до приміщення закладу директора департаменту вищої освіти МОН - [PERSON], який був відряджений для проведення інформаційно - роз'яснювальної роботи у зв'язку із виданням розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р, й відповідно такі дії позивача унеможливили виконання розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р. Крім того, позивач як ректор БДФЕУ неодноразово викликався до департаменту персоналу МОН для вирішення нагальних питань діяльності Університету листами від 9 лютого 2016 року № 5/2-152 та від 15 лютого 2016 року № 5/2 - 165, а також для надання пояснень з приводу ситуації яка склалась навколо проведення процедури реорганізації, у тому числі проведення незаконного мітингу в МОН, факту недопущення співробітника МОН до приміщення та невиконання розпорядження Уряду. Разом з тим, [PERSON] направив 2 березня 2016 року до МОН пояснювальну записку, в якій виклав лише обставини щодо недопущення директора департаменту вищої освіти МОН - [PERSON] до адміністративно-навчального корпусу БДФЕУ, а по іншим питанням будь-яких пояснень не надав. Зокрема, як установлено судом та убачається з наданих сторонами доказів, 20 січня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №44-р «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету», а саме про реорганізацію БДФЕУ шляхом приєднання до Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича. В даному розпорядженні визначено здійснювати реорганізацію в межах бюджетних призначень, передбачених зазначеному Міністерством для підготовки кадрів, а також взяти до відома, що студенти БДФЕУ продовжують навчання у ЧНУ ім.Ю.Федьковича (а.с. 21). В подальшому, на виконання вищезазначеного розпорядження КМУ, Міністерством освіти і науки України 19 лютого 2016 року прийнято наказ №137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету», яким створено комісію з реорганізації університету у складі згідно з додатком, а на її членів покладено ряд обов'язків (а.с. 22-24). Зокрема, відповідно до п. 5 вказаного наказу, на Комісію покладено ряд обов'язків, у тому числі у триденний термін повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію про рішення щодо реорганізації БДФЕУ шляхом приєднання до Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича, подати йому в установленому законодавством порядку документи, необхідні для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців відповідних записів, у тому числі повідомити про персональний склад комісії з реорганізації БДФЕУ. При цьому, відповідно до пункту 6 даного наказу на позивача як ректора БДФЕУ покладено ряд обов'язків, зокрема обов'язок забезпечити безперешкодний доступ членів комісії до будівель, приміщень та всіх підрозділів університету та надати первинні документи фінансово-господарської та іншої діяльності на вимогу членів Комісії, а також покладено відповідальність за збереження службових документів та інформації, яку вони містять, втрату та несанкціоноване знищення відповідних документів (підпункт 6.1 та 6.2 п. 6 наказу) а.с. 22-23)). В подальшому, з метою виконання розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р «Про реорганізацію БДФЕУ» для зустрічі з колективом БДФЕУ на базі ЧНУ ім. Ю. Федьковича, наказом МОН від 1 лютого 2016 року № 50-оп відряджено [PERSON] - директора департаменту вищої освіти до м. Чернівці з 1 по 4 лютого 2016 року ( а.с. 58). За наслідками виконання даного наказу, директор департаменту вищої освіти [PERSON] 5 лютого 2014 року звернувся до Міністра освіти і науки України [PERSON] із відповідною службовою запискою стосовно недопущення його ректором БДФЕУ [PERSON] до приміщення навчального закладу, в якій зокрема вказував на те, що під час відрядження до м. Чернівці з 2 по 4 лютого 2016 року ним проводилась інформаційно -розяснювальна робота у зв'язку з ухваленням розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету» й відповідно 2 лютого 2016 року він не зміг потрапити до кабінету ректора, оскілки вахтер з посиланням на розпорядження ректора відмовився допустити його як представника МОН до приміщення університету, а також запропоновано притягнути ректора БДФЕУ [PERSON] до службової відповідальності (а.с. 61). В подальшому, директор департаменту персоналу [PERSON] звернувся до Міністра освіти і науки України із службовою запискою, в якій вказуючи про невиконання ректором БДФЕУ [PERSON] розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р та наказу МОН від 19 лютого 2016 року № 137, що є прямим порушенням умов контракту від 15 лютого 2012 року № І-8, пункту 27, а саме одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків керівником ВНЗ, зокрема: недопущення [PERSON] до приміщення навчального закладу, відсутністю пояснень з приводу невиконання розпорядження КМУ та наказу МОН, запропонував вирішити питання про дострокове розірвання із [PERSON] контракту та звільнення його з посади ректора БДФЕУ (а.с 62-63). Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень . При цьому, у спорах про поновлення на роботі, з урахуванням положень ЦПК України та КЗпП України доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця. Разом з тим, відповідачем у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження законності звільнення [PERSON] з посади ректора БДФЕУ та законності підстав для дострокового розірвання контракту від 15 лютого 2012 року, а саме не надано конкретних доказів на підтвердження вчинення позивачем будь-яких дій щодо невиконання розпорядження КМУ № 44-р від 20 січня 2016 року «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету» та виданого на виконання даного розпорядження МОН наказу № 137 від 19 лютого 2016 року «Про реорганізацію буковинського державного фінансово - економічного університету», яким створено комісію з реорганізації, а на її членів покладено ряд обов'язків, й відповідно доказів вчинення позивачем як ректором БДФЕУ дій, що порушили положення Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в частині неможливості внесення відомостей до ЄДР, Конституцію України та Закон України «Про центральні органи виконавчої влади». При цьому, доводи відповідача про те, що неправомірні дії [PERSON] в частині невиконання розпорядження КМУ та наказу МОН полягали саме у недопущенні у період з 1 по 4 лютого 2016 року директора департаменту вищої освіти МОН - [PERSON] з метою зустрічі з колективом навчального закладу, огляду матеріально-технічної бази та надання консультацій з приводу проведення процедури реорганізації, до приміщення навчального закладу та надані на підтвердження вказаного відповідні докази, не можуть бути прийняті судом до уваги як належний доказ невиконання [PERSON] саме наказу МОН від 19 лютого 2016 року № 137, з огляду на наступне. Зокрема, як убачається зі змісту наказу № 137 від 19 лютого 2016 року, зокрема п. 3 вказаного наказу, МОН було створено комісію з реорганізації БДФЕУ у складі згідно з додатком й відповідно до змісту додатку до даного наказу, директор департаменту вищої освіти [PERSON] не входив до складу даної комісії та її членом не був. Крім того, відповідно до п. 6 вказаного наказу, на [PERSON] як керівника та ректора БДФЕУ покладено обов'язок щодо забезпечення безперешкодного доступу саме членів комісії до будівель, приміщень та всіх підрозділів університету та надання первинних документів фінансово-господарської та іншої діяльності на вимогу саме членів Комісії. При цьому, будь-яких обов'язків в частині забезпечення безперешкодного доступу до будівель, приміщень та всіх підрозділів університету та надання первинних документів фінансово-господарської та іншої діяльності на вимогу інших представників МОН, з метою, зокрема, проведення реєстрації припинення юридичної особи та внесення відомостей до ЄДР, даний наказ не містить, а тому не допуск [PERSON], який був відряджений до м. Чернівці у період з 1 по 4 лютого 2016 року до БДФЕУ з метою зустрічі з колективом навчального закладу, огляду матеріально-технічної бази та надання консультацій з приводу проведення процедури реорганізації, не може розцінюватися як порушення [PERSON] як ректором БДФЕУ вимог п. 6 наказу МОН від 19 лютого 2016 року № 137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету». Таким чином, доводи відповідача в тій частині, що не допуск [PERSON] до приміщення університету, призвело до неможливості виконання розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р, а отже і порушення положення Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в частині неможливості внесення відомостей до ЄДР, Констиуцію України та Закон України «Про центральні органи виконавчої влади», є безпідставними та не підтвердженими відповідними доказами. Крім того, судом також враховується й те, що на момент перебування директора департаменту вищої освіти [PERSON] у м. Чернівці з 1 по 4 лютого 2016 року з метою зустрічі з колективом навчального закладу, огляду матеріально-технічної бази тощо, наказу МОН № 137 від 19 лютого 2016 року «Про реорганізацію БДФЕУ» не існувало й відповідно станом на 1-4 лютого 2016 року Комісія з реорганізації БДФЕУ не була ще створена, а тому [PERSON] у будь-який спосіб не міг порушити п. 6 даного наказу та вчинити дії по неможливості виконання розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р, а отже і порушення положення Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», зокрема в частині неможливості внесення відомостей до ЄДР, Констиуцію України та Закон України «Про центральні органи виконавчої влади». Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем [PERSON], як ректором БДФЕУ, будь-яких дій в частині порушення п. 6 наказу МОН від 19 лютого 2016 року № 137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансово-економічного університету», зокрема в частині ненадання безперешкодного допуску членів створеної згідно наказу МОН Комісії до будівель, приміщень та всіх підрозділів університету та ненадання первинних документів фінансово-господарської діяльності університету на вимогу членів Комісії, не надано, як й не надано доказів на підтвердження того, що члени створеної МОН Комісії взагалі зверталися до [PERSON] з такою вимогою та він їм безпідставно відомив. До того ж в матеріалах справи відсутні будь-які акти щодо недопущення членів комісії до приміщення Університету та чинення їм у інший спосіб будь-яких перешкод. Також відповідачем не надано доказів й того, що члени Комісії на виконання п. 5.1 наказу № 137 від 19 лютого 2016 року у триденний строк не здійснили державної реєстрації рішення щодо реорганізації БДФЕУ шляхом приєднання до ЧНУ ім. Ю. Федьковича саме з вини [PERSON] як ректора Університету та через недотримання ним, зокрема п. 6 наказу від 19 лютого 2016 року № 137 й відповідно такі дії позивача як ректора БДФЕУ унеможливили виконання розпорядження КМУ від 20 січня 2016 року № 44-р, а отже порушили положення Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в частині неможливості внесення відомостей до ЄДР, Конституцію України та Закон України «Про центральні органи виконавчої влади». Крім того, як встановлено судом, станом на 29 березня 2016 року відбулося лише одне засідання Комісії з реорганізації БДФЕУ, яка створена відповідно до наказу МОН № 137 від 19 лютого 2016 року, а саме 24 лютого 2016 року та в даний час [PERSON] участі в її засіданні не приймав, оскільки перебував у період з 16 лютого 2016 року по 29 лютого 2016 року на лікуванні (а.с. 86-87). В подальшому, як встановлено судом, наказом МОН № 380 від 8 квітня 2016 року «Про внесення змін до наказу МОН від 19 лютого 2016 року» та додатком до даного наказу «Про склад комісії з реорганізації БДФЕУ» затверджено новий склад комісії з реорганізації БДФЕУ, а відповідно до даних ЄДР, відомості про перебування БДФЕУ в стані припинення внесено 14 квітня 2016 року (а.с. 88-89, 91-92). Щодо доводів відповідача на підтвердження законності звільнення [PERSON] про те, що позивач як ректор БДФЕУ неодноразово викликався до департаменту персоналу МОН для вирішення нагальних питань діяльності Університету листами від 9 лютого 2016 року № 5/2-152 та від 15 лютого 2016 року № 5/2 - 165, а також для надання пояснень з приводу ситуації яка склалась навколо проведення процедури реорганізації, у тому числі проведення незаконного мітингу в МОН, факту недопущення співробітника МОН до приміщення та невиконання розпорядження Уряду й відповідно направленням [PERSON] до МОН пояснювальної записки, в якій ним було викладено лише обставини щодо недопущення директора департаменту вищої освіти МОН - [PERSON] до адміністративно-навчального корпусу БДФЕУ, а по іншим питанням будь-яких пояснень не надано, то суд також вважає їх безпідставними з огляду на те, що відповідачем не надано суду копії даних листів від 9 лютого 2016 року № 5/2-152 та від 15 лютого 2016 року № 5/2 - 165 й відповідно суд позбавлений можливості встановити їх зміст та порушені у них питання, а також оцінити їх з точки зору порушення [PERSON] п. 1 та підп. 12 п. 10 Контракту. При цьому, як зазначав позивач [PERSON] МОН зверталося до нього із пропозицією надати пояснення виключно щодо підстав недопущення [PERSON] до приміщення Університету й відповідно ним були надані письмові пояснення з приводу порушених питань 2 березня 2016 року, що підтверджено копією письмових пояснень [PERSON] від 2 березня 2016 року й відповідно доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано (а.с. 59-60). Крім того, суд також вважає безпідставними та такими, що не підтверджують законність звільнення та недотримання [PERSON] умов контракту, доводи відповідача в тій частині, що [PERSON] не надано пояснень згідно листів МОН від 9 лютого 2016 року № 5/2-152 та від 15 лютого 2016 року № 5/2 - 165 з приводу ситуації, яка склалась навколо проведення процедури реорганізації, у тому числі проведення незаконного мітингу в МОН та невиконання розпорядження Уряду, оскілки як убачаться з матеріалів справи, станом на 9 та 15 лютого 2016 року мітинг в МОН не було проведено, оскільки дата проведення даного заходу була запланована на 1 березня 2016 року, що підтверджено відповідним листом БДФЕУ від 29 лютого 2016 року адресованого на ім'я голови Київської міської державної адміністрації. Таким чином, аналізуючи надані сторонами докази на підтвердження вимог та заперечень, які відображають дійсні фактичні обставини справи, а також враховуючи вимоги чинного законодавства України, суд виходячи з того, що відповідачем не надано суду доказів щодо вчинення [PERSON] дій чи проступків, які б свідчили про порушення ним умов контракту, а наведені відповідачем доводи не дають підстав для висновку про порушення [PERSON] як ректором БДФЕУ умов контракту та, як наслідок, застосування до позивача найсуворішого стягнення у виді звільнення, приходить до висновку, що наказом МОН України від 9 березня 2016 року № 83-к, яким було достроково розірвано контракт з ректором Університету [PERSON] та звільнено його із займаної посади у зв'язку з невиконанням ним умов, викладених у п. 1 та підпункті 12 п. 10 контракту від 15 лютого 2012 року № І-8 є необґрунтованим та не містить жодних конкретних порушень та/або обґрунтувань невиконання позивачем вказаних пунктів контракту, й відповідно звільнення позивача з посади ректора БДФЕУ та дострокове розірвання контракту проведено без дотримання вимог трудового законодавства та у порушення умов контракту, а тому даний наказ підлягає визнанню незаконним та скасуванню. При цьому, виходячи з нормативного тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються, а тому підстави для оцінки законності проведення звільнення позивача у період перебування на лікуванні відсутні. За таких обставин, суд оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що Міністерством освіти і науки України допущенні порушення вимог чинного законодавства при винесенні оскаржуваного наказу №83-к від 9 березня 2016 року «Про звільнення [PERSON]», яким достроково розірвано контракт від 15 лютого 2012 року №І-8 та звільнено його з посади ректора Буковинського державного фінансового-економічного університету з 11.03.2016 року у зв'язку з невиконанням умов контракту від 15 лютого 2012 року №І-8, а саме пункту 1 (в частині реалізації державної політики в галузі освіти і науки), підпункту 12 пункту 10 (в частині дотримання законодавства), за невиконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №44 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету» та наказу Міністерства освіти і науки України від 19 лютого 2016 року №137 «Про реорганізацію Буковинського державного фінансового-економічного університету», що призвело до незаконного звільнення позивача. Щодо вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому в розумінні ст. 235 КЗпП вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду)) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі (посаді). Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з подальшими змінами та доповненнями, оплата часу вимушеного прогулу проводиться, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування виплат проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані дні протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). При цьому, згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. ПІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Оскільки позивач був звільнений саме з посади ректора БДФЕУ з 11 березня 2016 року, розрахунки середньої заробітної плати суд проводить виходячи із заробітної плати позивача як ректора Університету, нарахованої у січні-лютому 2016 року, відповідно до довідки про доходи № 426 від 23 травня 2016 року за вказані місяці. Зокрема, відповідно до вказаної довідки про доходи, заробітна плата [PERSON] на посаді ректора за січень 2016 року (19 робочих днів) становила 12 520 грн. 74 коп. та за лютий 2016 року (11 робочих днів, ураховуючи перебування позивача на лікарняному з 16 лютого 2016 року по 29 лютого 2016 року) становила 6829 грн. 49 коп. (11 622 грн. 08 коп - 4 792 грн. 59 коп. (лікарняні) = 6829 грн. 49 коп.), а всього за два місяці, що передували звільненню 19 350 грн. 23 коп. (12 520, 74 грн. + 6829,49 грн.). Відтак, середньоденна заробітна плата позивача становила 645 грн. (19 350 грн. 23 коп. : 30 днів). При цьому, час вимушеного прогулу відповідно до матеріалів справи становить з 11 березня 2016 року по 1 червня 2016 року (день винесення судом рішення) й відповідно до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», кількість робочих днів за визначений період часу складає 55 днів (березень - 14 днів, квітень - 21 день, травень - 19 днів та червень - 1 день), а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає сплаті позивачу становить 35 475 грн. (645 грн. х 55 днів). Водночас, слід зауважити, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно вказати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів, передбачених законодавством. Також, підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки порушення законних прав позивача призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, авторитету тощо і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що узгоджується з вимогами ст. 237-1 КЗпП України. Зокрема, положеннями ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. При цьому, відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту незаконного звільнення позивача та поновлення його на роботі. Крім того, згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. Таким чином, суд враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 нього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості тяжкості вимушених змін у житті позивача, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог [PERSON] в частині стягнення на його користь завданої незаконним звільненням моральної шкоди. При цьому, суд враховуючи вік позивача, багаточисельну кількість державних нагород та відсутність дисциплінарних стягнень, тривалість оголювання ним навчального закладу, вважає, що саме незаконним звільненням позивачу завдано моральної шкоди у вигляді порушення нормальних життєвих зв'язків через необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення втраченого авторитету, однак вказаний позивачем розмір відшкодування на думку суду в достатній мірі не обґрунтований і завищений, а тому суд вважає достатнім розмір відшкодування в сумі 5000 грн., яку належить стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь позивача, оскільки саме внаслідок видання останнім оскаржуваного наказу про звільнення, були порушені трудові права позивача, задовольнивши дану позовну вимогу частково. Крім того, обґрунтовуючи суму моральної шкоди суд враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, оскільки судом з'ясовано наявність такої шкоди, протиправність діяння відповідача по незаконному звільненню позивача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві -пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно роз'яснень, викладених у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового , так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьої статі 6 Закону №3674 -VI підлягає сплаті за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. Як убачається з матеріалів справи, позивачем при подачі позовної заяви як за вимоги майнового, так і немайнового характеру, сплачено судовий збір в розмірі 1500 грн., тому враховуючи, що позов [PERSON] було задоволено, на його користь з МОН, внаслідок видання яким оскаржуваного наказу про звільнення, були порушені трудові права позивача, підлягає стягненню 1500 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду. Щодо вимог [PERSON] в частині стягнення витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне. Так, згідно ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Частиною ч. 2 ст. 56 цього Кодексу визначено, що особа, яка надає правову допомогу має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послух та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( ст. ст. 12, 46, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зокрема, як убачається з матеріалів справи, між [PERSON] та адвокатом Усмановим М.А. укладено договір про надання правової допомоги ( а.с. 36-38), відповідно до п. 4.3 якого клієнт за надання правової допомоги зобов'язаний виплатити адвокату гонорар у розмірі 5000 грн. протягом 30 банківських днів з моменту підписання даного договору. При цьому, відповідно до квитанцій (а.с. 103-104), позивач поніс витрати на оплату правову допомогу в сумі 5000 грн. Крім того, понесені [PERSON] витрати на оплату правової допомоги також підтверджуються розрахунком вартості витраченого адвокатом часу, згідно якого вартість правової допомоги становить: 2204,80 коп. - підготовка позовної заяви, 55 грн. 11 коп. - участь у судовому засіданні 18 квітня 2016 року (6 хвилин), 275 грн. 55 коп. - підготовка адвокатських запитів, 1120 грн. 40 коп. - підготовка клопотань, 101 грн. 03 коп. - участь в судовому засіданні 16 травня 2016 року (11 хвилин), 36,74 грн. - участь в судовому засіданні 23 травня 2016 року (4 хв.), 551,20 - ознайомлення з матеріалами справи, 826,75 грн. - участь в судовому засіданні 1 червня 2016 року (1 година 30 хвилин), а всього 5 153 грн. 58 коп., а також актом виконання послуг. Так, згідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, судом задовольняються за наданням правової допомоги при розгляді судом справи. Таким чином, враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку про задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. з Міністерства освіти і науки України, з вини якого позивача незаконно було звільнено з роботи, оскільки такий розмір відповідає наданому позивачем розрахунку, який проведено з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». При цьому, з урахуванням вимог ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за однин місяць підлягає зверненню до негайного виконання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial