Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

01.03.2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ІМБТІ»), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням в кімнаті №1 квартири [ADDRESS], зобов'язавши надати ключі від вхідних дверей; звільнення в кімнаті №1 площі 8, 03 кв. м для розміщення ліжка та особистих речей; надання можливості відновити перегородку з дверима та внутрішнім замком, яка раніше відокремлювала кімнату №1 від прохідного коридору, який з'єднував вхідні двері квартири з її внутрішніми кімнатами, в рахунок оплати частки комунальних послуг з урахуванням кількості проживаючих в квартирі осіб та наявних пільг як дитині війни. Також просив зобов'язати КП «ІМБТІ» анулювати технічний паспорт від 2006 року, власницю квартири [PERSON] - провести перепланування квартири у відповідності з раніше виданим технічним паспортом від 1996 року, а також винести окрему ухвалу відносно представника [PERSON], який неодноразово підбурював останню до невиконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2011 року. Ухвалою суду від 13.06.2013 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, залучені [PERSON], [PERSON], [PERSON], КП «ІМБТІ», орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради та виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради (а.с.48 т.1). Ухвалою суду від 17.09.2013 року залишені без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], КП «ІМБТІ», орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради, про зобов'язання КП «ІМБТІ» анулювати технічний паспорт, [PERSON] - провести перепланування квартири у відповідності з раніше виданим технічним паспортом від 1996 року (а.с.90 т.1). 01.10.2013 року [PERSON] звернулася із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.101, 102 т.1). Ухвалою суду від 03.10.2013 року зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням прийнята до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], КП «ІМБТІ», орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради, про усунення перешкод, звільнення приміщення і надання можливості провести перепланування квартири (а.с.105 т.1). Ухвалою суду від 03.10.2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, за зустрічним позовом залучений Ізмаїльський МВ ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.107 т.1). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги уточнив, остаточно просив: зобов'язати [PERSON] усунути йому перешкоди у користуванні жилими та підсобними приміщеннями квартири [ADDRESS], надавши ключі від всіх вхідних дверей; зобов'язати [PERSON] виділити йому для проживання кімнату №1, звільнивши її для розміщення ліжка та інших його особистих речей; в рахунок оплати частки комунальних послуг з урахуванням кількості проживаючих в квартирі осіб та наявних пільг як дитині війни, надати можливість відновити в кімнаті №1 перегородку з дверима та внутрішнім замком, яка раніше відокремлювала її від прохідного коридору, який з'єднував вхідні двері квартири з її внутрішніми кімнатами (а.с.14 т.2). В обґрунтування позовних вимог та заперечень проти зустрічного позову представник позивача [PERSON] пояснив, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.03.2011 року задоволені позовні вимоги [PERSON] в частині вселення в квартиру [ADDRESS], тим самим за останнім встановлено сервітут - право користування чужим майном. 20.07.2011 року державним виконавцем складено акт про вселення його у зазначену квартиру, проте фактичного вселення так і не відбулося. Так, власниця квартири [PERSON] знаходилася на роботі, а її мати, виражаючись на адресу [PERSON] нецензурною лайкою та погрожуючи фізичною розправою, лише вручила йому ключі від вхідних дверей. Державний виконавець пояснив, що приміщення, яке зможе зайняти позивач, та речі, які він зможе принести, визначить власниця по приходу до дому. Коли [PERSON] прийшла до дому, конкретного місця проживання в квартирі батьку так і не виділила. В червні 2012 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визначення порядку користування житловим приміщенням, в якому просив виділити йому для проживання ізольовану кімнату за №4. 31.07.2012 року о 09 год. 55 хв. в ході судового засідання відповідачка заперечувала проти задоволення позову, зауважуючи, що може надати позивачу для проживання прохідну кімнату за №1. Дані обставини зафіксовані на диску, на який здійснювався технічний запис судового засідання. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.12.2012 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, оскільки в кімнаті №4 проживає власниця квартири та не має правових підстав для її виселення звідти. У січні 2013 року у присутності свідків позивачем було вжито чотири марні спроби вселитися на спірну житлову площу. Як з'ясувалося, [PERSON] та [PERSON] змінили замок на першій вхідній двері, а також задіяли треті із залізної решітки двері з двома навісними замками. Виданий 20.07.2011 року під час вселення ключ від вхідних дверей не підходив. На пропозицію позивача укласти договір про порядок користування житловим приміщенням відповідачка відмовилася. Звернув увагу, що [PERSON] не проживає в квартирі більше року через перешкоджання відповідачки та її матері, що є поважною причиною. Стверджував, що власник житла ухиляється від виділення позивачу будь-якого житлового приміщення для проживання, чим чинить перешкоди у реалізації законного права на житло. Позивач підтримав обставини, викладені представником. Вважав, що така поведінка [PERSON] та її матері [PERSON] викликана консультаціями представника [PERSON] На додаткове запитання пояснив, що з 2005 року без законних підстав змушений проживати у напівпідвальному приміщенні, в якому не має належних умов, бігають криси, коти тощо. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов повністю не визнали, наполягали на задоволенні зустрічної позовної заяви. В обґрунтування зустрічних вимог і заперечень проти первісного позову представник відповідачки пояснив, що вимоги, викладені [PERSON] у позовній заяві, вже розглядалися судом та по ним прийнято рішення, яке набуло законної сили. Звернув увагу, що визначення житлового приміщення, яке член сім'ї має право займати, відноситься до компетенції власника житла. Стверджував, що [PERSON] за власною ініціативою проігнорував акт державного виконавця про вселення та не поселився на спірну житлову площу протягом року, а тому вважається таким, що втратив право користування нею. Відповідачка не спростовувала ту обставину, що у 2012 році у судовому засіданні пропонувала [PERSON] для проживання кімнату №1. Під час вселення батька до квартири, вона виділила йому для проживання в кімнаті №1 місце, дозволивши поставити лише розкладачку та один стілець. Інші речі вона забороняла позивачу приносити, так як не хотіла захаращувати квартиру. На даний час заперечує проти проживання позивача взагалі, оскільки пройшов строк для його вселення. Також зауважила, що позивач вчиняє сварки, має бороду, від якої лякається її маленька дитина. Стверджувала, що замок на вхідних дверях після надання позивачу ключів не змінювали. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - КП «ІМБТІ» вирішення заявлених позовних вимог за первісним та зустрічним позовами залишила на розсуд суду. В подальші судові засідання не з'явилася, звернувшись із заявою про розгляд справи у її відсутність (а.с.237 т.1). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради та Ізмаїльський МВ ГУ ДМС України в Одеській області, у судове засідання не з'явилися. [PERSON] та [PERSON] звернулися із заявою, в якій просили розглянути справу у їх відсутність та відмовити у задоволенні первісного позову (а.с.70, 82 т.1). Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради звернувся із заявою, в якій просив розглянути справу у відсутність представника, відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та не заперечував проти задоволення зустрічного позову (а.с.168 т.1). Ізмаїльський МВ ГУ ДМС України в Одеській області звернувся із заявою про розгляд справи у відсутність представника, свою думку щодо позовів не висловив (а.с.167 т.1). Виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради причини неявки представника не повідомив, своєї думки щодо позовів також не висловив. Свідок [PERSON], будучи допитаним у судовому засіданні, пояснив, що з позивачем [PERSON] перебуває у подружніх відносинах з 1989 року, відповідачку [PERSON] знає з десяти років. Після погіршення сімейних стосунків з колишньою дружиною та дочкою позивач змушений проживати у сирому напівпідвальному приміщенні, в якому не має водопостачання, ванної кімнати, вбиральні тощо. В його присутності [PERSON] неодноразово намагався вселитися в квартиру [ADDRESS], але відповідачка та її мати стали йому на заваді, про що було складено відповідні акти. [PERSON] голосила: «Поселишься только через мой труп! Сяду в тюрьму, но не пущу!». На додаткове запитання пояснив, що 20.07.2011 року під час примусового вселення державним виконавцем Жукова В.О. в квартиру, власниці не було. Колишня дружина говорила позивачу, щоб він поставив розкладачку біля вхідних дверей, ніч переспав та у ранці вже його не було. Позивач, в свою чергу, погоджувався поселитися у кімнаті №1, але вимагав поставити ліжко та стіл для того, щоб у разі необхідності можна було викликати лікаря. Договір про порядок користування житловим приміщенням відповідачка укладати з позивачем відмовилася. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, думку третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, допитавши свідків, розглянувши подані документи, дослідивши звукозапис, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Вирішуючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення для проживання приміщення, суд виходить з наступного. Пункт 2 ч.1 ст.395, ч.1 ст.402, ч.1 ст.403 ЦК України визначають, що речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], яка складається з: приміщення №1 - жиле, площею 13,4 кв.м; приміщення №3 - жиле, площею 12,1 кв.м; приміщення №4 - жиле, площею 12,2 кв.м; приміщення №6 - кухня, площею 11,4 кв.м; приміщення [ADDRESS] - ванна, площею 4 кв.м; приміщення ІІ - тамбур, площею 4,3 кв.м (а.с.211-214). За вищевказаною адресою зареєстровані: відповідачка [PERSON], її малолітня дитина [PERSON], мати [PERSON], сестра [PERSON], батько - відповідач [PERSON] Фактично в квартирі проживають [PERSON] та її співмешканець, які займають приміщення №4, а також [PERSON] та малолітня дитина [PERSON], які займають приміщення №3. Інші приміщення знаходяться в їх спільному користуванні. Зазначені обставини визнані сторонами у судовому засіданні і відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.03.2011 року [PERSON] вселений в квартиру [ADDRESS]. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, позивач має право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS], оскільки він проживав та був зареєстрований в ній як член сім'ї власника (а.с.4-6, 155-157 т.1). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.09.2011 року рішення апеляційного суду Одеської області від 24.03.2011 року залишено без змін (а.с.158, 159 т.1). Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналіз вищезазначених норм цивільного та житлового законодавства, а також обставин справи дає підстави для висновку про те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.03.2011 року за [PERSON] визнано сервітут - право користування квартирою [ADDRESS], яка належить його донці [PERSON] 20.07.2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області Хотинським С.В. складено акт про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS], а також передання останньому ключів від вхідних дверей (а.с.7 т.1). Відповідно до ст.124 Конституції судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Варто зазначити, що виконавче провадження є завершальною стадією судочинства і державними виконавцями здійснюються виконавчі дії в межах наданих їм повноважень, і, лише у порядок і спосіб, визначені цим рішенням. Прослуховуванням аудіозапису, достовірність якого сторонами не спростовувалася, судом встановлено, що примусове вселення [PERSON], яке мало місце 20.07.2011 року, полягало у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження його у приміщення, вказане у виконавчому документі, а саме у спірну квартиру, без визначення конкретного місця проживання, а також у вручені ключів від вхідних дверей. Через відсутність згоди між власницею житла [PERSON], її матір'ю [PERSON] та [PERSON] щодо конкретної площі, яку має займати останній, а також щодо речей, які він може розмістити, фактичне вселення не відбулося. Дані обставини підтвердили у судовому засіданні сторони та їх представники. Як вбачається з актів від 12.01.2013 року, 19.01.2013 року, 26.01.2013 року та 29.01.2013 року, складених [PERSON] в присутності свідка [PERSON] та його представника [PERSON], відповідачкою [PERSON] чинилися перешкоди у користуванні квартирою, від укладення договору про порядок користування нею остання відмовилася, замок від вхідних дверей змінений. Дані обставини узгоджуються із поясненнями свідка [PERSON], наявністю неодноразових звернень [PERSON] про чинення перешкод до правоохоронних органів та суду, а також із тією обставиною, що відповідачка [PERSON] відмовилася у судовому засіданні у визначенні [PERSON] будь-якого приміщення для проживання. Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (п.1 ст.25). Аналогічне положення міститься в п.1 ст.11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19.10.1973 року N 2148-VIII, в якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права. Так, стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ч.ч.1, 2 ст.24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.2 ст.22, ч.1 ст.64 Основного Закону України). Однією з засад правової системи України є визнання і дія принципу верховенства права. У рішенні від 02.11.2004 року N15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Частини 4 та 5 ст.9 ЖК УРСР визначають, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Отже, судовий захист речових прав на чуже майно у порядку цивільного судочинства може здійснюватись за вимогами, аналогічними до тих, що ставляться для захисту права власності, якщо вони не суперечать змісту та відповідають природі відповідного речового права. Так, за змістом ст.391 глави 29 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування даним майном. Житлові спори вирішуються відповідно до закону (ст.191 ЖК УРСР). Приймаючи до уваги викладене, ту обставину, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, а також відмовляється визначити йому конкретне житлове приміщення для проживання та/або укласти угоду про порядок користування приміщенням, беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності перед законом і судом, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині зобов'язання [PERSON] усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], а також виділити для проживання приміщення №1 даної квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Приймаючи таке рішення, суд враховує також ту обставину, що приміщення №1 хоч є прохідним, проте жилим, що не суперечить ч.1 ст.29 ЦК України, а також вільним від проживання інших членів сім'ї. Доводи відповідачки та її представника про те, що позивачу не чиняться перешкоди у користуванні квартирою, ключі від вхідних дверей ті ж самі, суд до уваги не приймає, адже вони спростовуються вище приведеними доказами. Згідно з ч.2 ст.59, ч.4 ст.60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження відповідачки та її представника про те, що позивач не є власником майна та, відповідно, не може ставити питання про виділення йому конкретної кімнати, вимагати усунення перешкод тощо, на увагу не заслуговують, адже як вже зазначалося, судовий захист речових прав на чуже майно може здійснюватись за вимогами, аналогічними до тих, що ставляться для захисту права власності. Вирішуючи позовні вимоги в частині надання можливості в рахунок оплати частки комунальних послуг з урахуванням кількості проживаючих в квартирі осіб та наявних пільг як дитина війни відновити перегородку з дверима та внутрішнім замком в кімнаті №1, що раніше відокремлювала її від прохідного коридору, який з'єднував вхідні двері квартири з її внутрішніми кімнатами, суд виходить з наступного. Стаття 152 ЖК УРСР визначає, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Аналогічну за змістом норму містить п.п.1.4.1 п.1.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 року за №76 (далі - Правила за №76). Згідно з п.п.1.4.3 п.1.4 Правил за №76 до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Відповідно до п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 08.10.1992 року за №572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. Разом з тим слід враховувати, що нормативними правовими актами визначено поняття переобладнання об'єктів, які не належать до самочинного будівництва і відповідно не вимагають дозволу на його проведення. Так, п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24.05.2001 року за №127, не є самочинним будівництвом, зокрема улаштування чи закриття дверних (віконних) прорізів у внутрішніх не капітальних стінах, збільшення або зменшення житлової або допоміжної площі за рахунок демонтування або влаштування перегородок (без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок), комор, утеплення і оздоблення стін. Отже, для переобладнання та перепланування належного на праві власності нерухомого майна, які не вважаються самочинним будівництвом, дозвіл органу місцевого самоврядування не потрібний. У відповідності до ч.1 ст.162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. За змістом ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що [PERSON] не наділений правом розпоряджатися чужим майном, суд вважає, що його позовні вимоги в частині надання можливості провести перепланування квартири не підлягають задоволенню, як такі, що не ґрунтуються на законі. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо. Як неодноразово зазначалося вище, право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим, припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спільному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач не проживає в квартирі [ADDRESS], через поважні причини, які полягають у чиненні йому перешкод з боку власниці та її матері. Зважаючи на викладене, а також на ту обставину, що інших обставин, які мають істотне значення та підставою для припинення сервітуту, у судовому засіданні не наведено, суд дійшов до висновку про те, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: partial