Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

Приватний підприємець [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], ТОВ «Компанія Фенікс 2009» про визнання договору оренди землі недійсним, в позові посилається на те, що 07 серпня 2004 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення № 48. Перший відповідач передав, а позивач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка є власністю орендодавця, що знаходиться на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. В оренду передана земельна ділянка загальною площею 9,9429га (рілля). Договір оренди земельної ділянки укладено на десять років - до 07 серпня 2014 року. Договір є діючим, у встановленому законом порядку його дію не припинено. У березні 2013 року позивачу стало відомо про те, що Відділом Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області зареєстровано договір оренди землі від 25 травня 2010 року, укладений між першим та другим відповідачами. Предметом договору є земельна ділянка, яка знаходиться в орендному користуванні позивача відповідно до договору оренди земельної ділянки № 48 від 07 серпня 2004 року. З 07 серпня 2004 року по теперішній час зазначена земельна ділянка не вибувала з орендного користування позивача. На теперішній час вона засіяна позивачем озимою пшеницею та рапсом. Акт про передачу та прийом земельної ділянки згідно умов договору земельної ділянки від 25 травня 2010 року підписаний відповідачами є фіктивним, фактично земельна ділянка другому відповідачу не передавалась, оскільки знаходиться в орендному користуванні позивача. У зв'язку з чим, [PERSON] змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки № 48 від 07 серпня 2004 року, укладений між нею та ПП [PERSON], а також про повернення земельної ділянки (арк.с. 44-45). В позові посилається на те, що фактично ПП [PERSON] не користується її земельною ділянкою з 2007 року, не сплачував орендну плату. У 2010 році [PERSON] передав її земельну ділянку без будь-яких договорів та її згоди іншому фермеру, чим порушив умови спірного договору. Згодом позовні вимоги [PERSON] щодо повернення земельної ділянки ухвалою суду від 03.09.2013 залишено без розгляду за заявою представника [PERSON] (арк.с. 106). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримав, просив суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені, проти зустрічного позову заперечував в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] первісний позов не визнав, просив суд в його задоволенні відмовити, оскільки його вимоги не ґрунтуються на законі, зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Компанія Фенікс 2009» - Шмаровоз Т.М. також не визнала первісний позов, просила суд відмовити в його задоволенні, зустрічний позов просила задовольнити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позови приватного підприємця [PERSON] та [PERSON] такими, що підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 07 серпня 2004 року між позивачем приватним підприємцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки № 48, відповідно до якого позивачу була передана в оренду земельна ділянка загальною площею 9,9429га (рілля), що знаходиться на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Договір оренди земельної ділянки укладено на десять років - до 07 серпня 2014 року (арк.с. 6-7). Вказаний договір зареєстровано у Запорізькій регіональній філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25.09.2004 за № 21. 07.08.2004 сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки (арк.с. 8). Відповідно до п. 11.2 зазначеного договору, договір може бути розірваний: за взаємною згодою сторін, за рішенням суду, в порядку, встановленому законом. Також, згідно ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі: - закінчення строку, на який його було укладено; - викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; - поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; - смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; - ліквідації юридичної особи - орендаря; - відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; - набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; - припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства); - договір оренди землі припиняється ;також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Також, згідно зі ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Згідно ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», питання про дострокове припинення користування землею на умовах оренди вирішується шляхом пред'явлення позову про розірвання договору. Частинами 1 ст. 651, 652 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Щодо розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, то наведені норми передбачають таку можливість або у випадку істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом, або у зв'язку з істотною зміною обставин у виняткових випадках. Частинами 1, 2 ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 6 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 цього Закону. Відповідна правова позиція щодо визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними вказана у постанові Верховного Суду України від 06.02.2012 по справі № 6-104ц11 та у постанові Верховного Суду України від 14.03.2012 по справі № 6-7цс12 за позовами власників земельних ділянок до ТОВ «Яромир-Агро», які мотивовані тим, що ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є, відповідно до ч. 2 цієї ж статті, підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору оренди недійсним. Вказані постанови Верховного Суду України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують в своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України. Судом встановлено, що договір оренди землі від 25.05.2010, укладений відповідачами у справі [PERSON] та ТОВ «Компанія Фенікс 2009» (арк.с. 12-14), не містить всіх істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», зокрема, порушено додержання ч. 2 зазначеної статті, оскільки акт про передачу та прийом земельної ділянки згідно умов договору земельної ділянки від 25.05.2010 підписаний відповідачами з порушенням, оскільки фактично земельна ділянка другому відповідачу не передавалась, так як знаходиться в орендному користуванні позивача згідно договору № 48 від 07.08.2004, укладеного між ПП [PERSON] та [PERSON], який на момент розгляду справи ніким не розірваний жодним із зазначених у ст. 31 Закону України «Про оренду землі» способів, умов договору, та в іншому встановленому законом порядку, його дію не припинено. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач ПП [PERSON] та його представник на підставі ст. 60 ЦК України довели ті обставини, на які вони посилались, як на підставу своїх позовних вимог, а тому первісний позов підлягає задоволенню. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] про розірвання договору оренди, суд виходить з наступного. За правилами статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Статтею 22 вказаного Закону передбачено, що орендна плата може справлятись у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити у договорі поєднання різних форм орендної плати. Відповідно до п. 4.1 договору оренди № 48 від 07.08.2004 за кожен рік користування вказаною у договорі земельною ділянкою Орендар сплачує орендодавцю річну орендну плату, яка встановлюється у фіксованому розмірі 2140 грн. Згідно цього ж пункту договору виплата орендної плати за земельну ділянку здійснюється у натуральному вигляді на суму, що встановлена п. 4.1 договору згідно з Номенклатурою, яка включає кількість та вартість продукції, яка поставляється Орендарем Орендодавцю в рахунок орендної плати, та яка є невід'ємною частиною цього договору (арк.с.6), або відробітковій (надання послуг орендодавцю) у грошовому еквіваленті на суму, що встановлена п.4.1 договору. Пунктом 4.3 вказаного договору оренди визначено, що орендна плата вноситься Орендарем Орендодавцю один раз на рік до 01 грудня поточного року незалежно від форми орендної плати ( арк.с.6). Номенклатурою від 07 серпня 2004 року визначено вид продукції, вид послуг та їх кількість, ціна щодо кожної форми щорічної орендної плати (грошова, натуральна та відробіткова форма оплати) та період виплати - до 01 грудня (арк.с.181). Отже, за договором оренди оплата передбачена в грошовому еквіваленті, а за згодою сторін - у натуральному вигляді. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Згідно п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року по справі №6-146цс12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Таким чином, суд дійшов висновку, що орендар систематично не сплачував орендну плату, що є підставою для розірвання договору оренди в силу ст. ст. 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі» та п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України. Твердження представника позивача про те, що [PERSON] відмовлялась від отримання орендної плати, про отримання якої вона повідомлялась листами (арк.с.92-93, 96, 98, 100, 102) суд вважає неприйнятним, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, ПП Антонов виплатив орендну плату [PERSON] за договором оренди внаслідок її неодноразового звернення до Вільнянської районної держадміністрації Запорізької області, засобів масової інформації, зборів громади з метою отримання орендної плати за чотири роки (арк.с. 81-82, 137-142) та пред'явлення у квітні 2013 року позову до суду (арк.с. 44-45) лише у серпні 2013 року за попередні 4 роки, а саме за 2010-2013 роки. Факт виплати орендної плати за 4 роки у серпні 2013 сторони визнали. Таким чином, ПП Антонов усупереч умовам договору орендну плату, починаючи з 2010 року, в обумовлені сторонами строки не сплачував, тобто в даному випадку мало місце систематичне порушення строків виплати орендної плати, визначених у п.4.3 договору. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що фактично відповідачем ПП [PERSON] передано право обробітку землі та сплати орендної плати третій особі - ПП [PERSON], про що свідчать надані суду відомості (арк.с. 144-149). Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 12.02.2014 у справі № 6-166цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування у подібних правовідносинах, виходячи зі змісту статей 24 та 25 Закону України «Про оренду землі» припинення орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки та передача третім особам функцій з її обробітку й оплати орендної плати орендодавцю, виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем, та є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки за ст. 32 Закону України «Про оренду землі». Згідно з договором оренди (п. 11.2) підставами для його дострокового розірвання являється, зокрема, взаємна згода сторін; рішення суду про розірвання договору за вимогою однієї із сторін у випадку невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором. За змістом п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, підставою припинення права користування земельною ділянкою являється систематична несплата орендної плати. Чинне законодавство передбачає як необхідну умову для розірвання договору оренди землі це - систематичне невиконання умов договору, в тому числі і несплата орендної плати. Таким чином, аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини та надані сторонами докази в обґрунтування зустрічного позову, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на Законі і підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved