Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

01 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, в якому просить суд визнати [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [INFO], батьком [PERSON], [INFO], та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітної платні (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 3-4). В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на ті обставини, що в період з березня 2008 по жовтень 2009 року підтримувала близькі стосунки з [PERSON] без реєстрації шлюбу, за період їх спільних стосунків 27 лютого 2010 року у них народився син [PERSON]. Однак, під час реєстрації новонародженої вона подала до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області заяву із зазначенням у графі «батько» актового запису прізвище матері, а ім'я та по батькові батька визначила на свій розсуд відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. На даний час вона позбавлена можливості отримувати аліменти на утримання сина, та щоб відповідач мав можливість спілкуватися з дитиною, брати участь у його вихованні, опікуванні, можливості оздоровлення, спільного відпочинку, чим порушуються її права та права дитини. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, підтвердила обставини справи і просить суд позовну заяву задовольнити повністю, судові витрати по справі покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 травня 2015 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову: - виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області як орган опіки і піклування; - відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області (а.с. 22). Представники третіх осіб в судове засідання не прибули, на позовні вимоги заперечень не надали. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін і осіб, які приймають участі у справі, та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобовязана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] в період з березня 2008 року по жовтень 2009 року підтримувала близькі стосунки з [PERSON] без реєстрації шлюбу, за період їх спільних стосунків 27 лютого 2010 року народився син [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] народився 27 лютого 2010 року в місті Ізюм Харківської області, про що в книзі реєстрації народжень 05 березня 2010 року зроблено відповідний актовий запис № 80 відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області та видано свідоцтво про народження Серія 1-ВЛ № 193414 від 05 березня 2010 року, матір'ю дитини зазначено [PERSON], батьком [PERSON] (а.с. 7). До державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України внесено реєстраційний запис, параметри якого є: актовий запис № 80 від 05 березня 2010 року про народження [PERSON] 27 лютого 2010 року в місті Ізюм Харківської області, зареєстровано у Реєстрі 12 грудня 2013 року за № 00013173216 реєстратором Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області (а.с. 8). Згідно вказаного актового запису про народження матір'ю дитини зазначено [PERSON], батьком [PERSON]. Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Сторони не проживають разом і на даний час позивачка позбавлена можливості отримувати аліменти на утримання сина, відповідач позбавлений можливості спілкуватись з сином, брати участь у його вихованні та утриманні, а відповідно до актового запису відповідач не записаний батьком дитини, тому позивачка звернулася до суду з цим позовом та просила його задовольнити. Згідно ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, визначені обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобовязані піклуватися за виховання дитини, про її здоровя, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з п.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної [PERSON] України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обовязок батьків утримувати дитину встановлений на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до цієї правової норми батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері так і батька, тобто обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ч.1 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками свого обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України, та розясненням п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Згідно ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що відповідач офіційно працює, інші стягнення на аліменти у відповідача відсутні, відповідач є молодою працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання сина, але коштів на утримання дитини добровільно не надає. Таким чином, по матеріальному стану відповідач має надавати матеріальну допомогу своїй дитині та з урахуванням інтересів дитини, суд задовольняє позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати (а.с. 2).

Outcome: approved