Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

01.08.2017 року та уточнено 14.08.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позову вказує, що з 19.11.1994 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В квітні 2011 року ними було придбано за спільні кошти автомобіль «КІА СЕRAТО», VIN - [NUMBER], який був зареєстрований в Криворізькому ВРЕР УДАІ МВС України в Дніпропетровській області із присвоєнням реєстраційного номера [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. Автомобіль був зареєстрований на відповідача, а в графі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «особливі відмітки» зазначено, що вона має право користування автомобілем. Починаючи з листопада 2016 року вони перестали вести спільне господарства, продовжуючи проживати разом. Угоди про розподіл вищевказаного автомобіля між нею та відповідачем досягнуто не було, в зв'язку з чим змушена звернутися до суду за захистом порушених прав. Позивач, представник позивача [PERSON], в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляду справи в їх відсутність, позов підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Неодноразові неявки відповідача в судові засідання свідчать про зловживання стороною процесуальними правами з метою затягування строків розгляду справи, в той час як статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Тому, враховуючи вимоги ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб виданого Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрацій актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, позивач з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.11.1994 року - а.с.7, 14.04.2011 року відповідачем було придбано автомобіль «КІА СЕRAТО», VIN - [NUMBER], який зареєстрований 10.05.2011 року в Криворізькому ВРЕР УДАІ МВС України в Дніпропетровській області із присвоєнням реєстраційного номера [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], що підтверджується рахунком на оплату автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу - а.с.8-10. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружити та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Суд, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не спростовані відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та з огляду на вище наведене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, враховуючи засади рівності часток співвласників та факт придбання автомобіля «КІА СЕRAТО», VIN - [NUMBER] в період шлюбу, іншої домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження автомобілем, як спільною сумісною власністю подружжя, не було, виходячи з принципу рівності часток, частки позивача і відповідача в праві спільної сумісної власності на автомобіль є рівними. Судовий збір згідно ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved