Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 16.11.1984 року відділом РАЦС Подільського РВК м.Києва, актовий запис №1220, поділити рухоме майно, набуте за час шлюбу, зобовязати відповідача сплатити на його користь 156000,00 грн. як половину вартості двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], а також стягувати щомісячно з відповідача аліменти на його утримання в сумі 800 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що він з 16.11.1984 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], неповнолітніх дітей на даний час не мають. Подальше спільне подружнє життя неможливе внаслідок неприязнених відносин, що склалися між ним та відповідачем. Проживають разом у будинку сина [PERSON] на правах сервітуаріїв за договором сервітуту від 26.08.2010 року, але спільне господарство не ведеться. Угоди стосовно добровільного поділу спільного майна між ними не досягнуто. У шлюбі набуто майно: двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] вартістю 312000,00 грн., плита газова GEFEST вартістю 3543,00 грн., двокамерний холодильник RAINFORD вартістю 1755,00 грн., мікрохвильова піч SAMSUNG вартістю 397,00 грн., стабілізатор напруги НОНС -150000 Normic вартістю 7600,00 грн., морозильний ларь ZANUSSI вартістю 4075,00 грн., кольоровий телевізор LG вартістю 530,00 грн., телевізор SONY вартістю 10800,00 грн., пральна машина ARDO вартістю 2000,00 грн., ліжко двоспальне вартістю 10500,00 грн., шафа вартістю 400,00 грн., холодильник вартістю 2000,00 грн., стіл розсувний вартістю 500,00 грн., стільці у кількості 4 шт. вартістю 800,00 грн., відеомагнітофон з тумбочкою вартістю 800,00 грн. Він запропонував відповідачу добровільно поділити майно наступним чином: сплатити йому половину вартості квартири і поділити рухоме майно, виділивши йому: телевізор SONY, пральну машину ARDO, ліжко двоспальне, шафу, холодильник, стіл розсувний, стільці у кількості 4 штук, відеомагнітофон з тумбочкою. Від вказаної пропозиції вона відмовилася. Він є інвалідом 2 групи загального захворювання безстроково. Інвалідність отримав під час перебування в шлюбі. Не має фізичної можливості працювати, забезпечувати своє проживання і лікування, бо його пенсія по інвалідності складає 1091,53 грн. Відповідно до ст.76,77 СК України він має право на матеріальну допомогу від своєї дружини. Відповідач ніде офіційно не працює, пенсію не отримує, але має досить високий дохід від продажу риби на ринку. Відповідач [PERSON] у квітні 2015 року звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], яка була обєднана в одне провадження з первинним позовом, в якому просила визнати двокімнатну квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON], визнати автомобіль HYUNDAI Accent, 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль HYUNDAI Accent, 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER], право власності на який зареєстровано за чоловіком, а також рухоме майно, вказане [PERSON] у його позовній заяві. Все це майно є їхньою спільною сумісною власністю. Автомобіль є неподільною річчю, відповідач не може сплатити їй вартість 1/2 частини автомобілю, так само як і вона, то вважає правильним визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля. Крім цього вона не заперечує проти запропонованого [PERSON] варіанту поділу рухомого майна, проте не згодна з його вартістю. Її позиція з цього питання викладена в письмових запереченнях на позовну заяву [PERSON] Під час шлюбу нею за особисті кошти була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2681. Спірна квартира була придбана за 145500,00 грн. Факт витрачання на придбання квартири грошових коштів, які є її особистою власністю, підтверджується заявою її чоловіка, [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом [PERSON], про що вказано в п.5.9 договору купівлі-продажу від 26.11.2013 року. Гроші на придбання квартири були отримані нею від продажу належної їй на праві власності 1/2 частки двокімнатної квартири №25 в будинку №51, що розташована по вул. Щекавицькій у м.Києві, на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2013 року. Вказана частка квартири належала їй на підставі договору дарування квартири від 02.09.2012 року, її продаж було здійснено за 779300,00 грн., а належну їй половину коштів 389650,00 грн. вона отримала в день оформлення договору 12.04.2013 року. Таким чином, надані нею документи свідчать про те, що під час перебування у шлюбі двокімнатна квартира [ADDRESS] була придбана нею за кошти, які належали їй особисто, а не за кошти подружжя, тому відповідно до ч.1 ст.57 СК України, є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу. Ухвалою суду від 08 червня 2015 року позовні вимоги [PERSON] були залишені без розгляду відповідно до поданої ним заяви від 08.06.2015 року. Однак 23 червня 2015 року [PERSON] знову звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, предявивши ті ж самі вимоги до [PERSON] про розірвання шлюбу, розподіл майна подружжя та стягнення аліментів на власне утримання, яка ухвалою суду від 23.06.2015 року була прийнята як зустрічна позовна заява та обєднана в одне провадження з позовом [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна спільним сумісним майном, поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 08 липня 2015 року позов [PERSON] в частині вимог щодо стягнення аліментів з [PERSON] на його утримання в розмірі 800 грн. щомісячно залишений без розгляду згідно поданої ним заяви про це. У звязку з тим, що під час знаходження в суді цієї справи [PERSON] здійснив відчуження автомобіля HYUNDAI Accent, номерний знак [NUMBER], на користь своєї матері, представивши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на імя [PERSON] від 23.06.2015 року, позивач [PERSON] 21.09.2015 року подала до суду уточнюючу позовну заяву, в якій змінила п.3 прохальної частини свого позову та просила вже замість визнання за собою права власності на 1/2 частку спірного автомобіля, стягнути з [PERSON] на свою користь 65000,00 грн. в якості грошової компенсації вартості 1/2 автомобілю HYUNDAI Accent, 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER], посилаючись на те, що відповідач, без її згоди, з метою ухилення від поділу автомобіля між ними, переоформив його на свою матір. Оскільки відповідач здійснив відчуження автомобілю проти її волі, використав кошти не в інтересах сімї, то вона має право на грошову компенсацію своєї частки у відчуженому спільному майні, а саме на 65000,00 грн., що складає 1/2 частку від ціни продажу автомобіля. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] підтримала останній уточнений позов, доповіла по його суті та просила задовольнити. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] визнала частково: не заперечувала проти розірвання шлюбу та про поділ побутової техніки та предметів домашнього побуту та вжитку за варіантом, запропонованим [PERSON], проте за ціною, визначеною в запереченнях [PERSON], з якою погодився і сам [PERSON] Заперечувала проти задоволення його позову в частині стягнення на його користь компенсації в розмірі 156000,00 грн. як половину вартості квартири [ADDRESS], оскільки вона придбана за особисті кошти [PERSON], про що є особиста заява [PERSON] та прямо вказано про це в договорі купівлі-продажу. Заперечувала також проти твердження відповідача [PERSON] про те, що спірний автомобіль було придбано за кошти брата, який компенсував йому вартість 1/2 частки подарованої матірю квартири, оскільки квартира дарувалася тільки його братові, а крім цього, довідка-рахунок, за якою було переоформлено автомобіль видана раніше, а саме 11.08.2010 року, аніж мати подарувала квартиру його братові. Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю адвокат [PERSON] підтримали зустрічний позов та просили його задовольнити: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] та поділити рухоме майно, зазначене в його позові у запропонованому ним варіанті, оскільки проти цього не заперечувала і [PERSON] При цьому [PERSON] у судовому засіданні від 08.07.2015 року погодився із вартістю речей, запропонованих [PERSON] в її запереченнях та погодився здійснити їх поділ за цінами, зазначеними в запереченні, а саме: телевізор SONY вартістю 3250,00 грн., пральну машину ARDO вартістю 3000,00 грн., ліжко двоспальне вартістю 1000,00 грн., шафу вартістю 400,00 грн., холодильник вартістю 1500,00 грн., стіл розсувний вартістю 600,00 грн., стільці у кількості 4 шт. вартістю 600,00 грн., відеомагнітофон з тумбочкою вартістю 850,00 грн., плиту газову GEFEST вартістю 900,00 грн., мікрохвильову піч SAMSUNG вартістю 300,00 грн., стабілізатор напруги НОНС вартістю 7000,00 грн., морозильний ларь ZANUSSI вартістю 1300,00 грн., телевізор LG вартістю 300,00 грн., холодильник RAINFORD вартістю 1400,00 грн. Заперечували проти задоволення позову [PERSON] щодо визнання квартири її особистою власністю та визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя та про його поділ шляхом стягнення компенсації 1/2 його вартості. [PERSON] посилався при цьому на те, що його заява, посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], про те, що він підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання нерухомості, є особистою власністю дружини і квартира буде обєктом її особистої власності, була витребувана у нього шляхом обману, бо він на час укладення договору купівлі-продажу квартири знаходився на лікуванні в лікарні. А автомобіль було придбано за кошти, які надав йому рідний брат, як компенсацію за 1/2 частину подарованої йому квартири матірю, проте ані розписки, ані договору дарування грошових коштів він суду надати не може, бо такі документи не складалися. Заслухавши представника позивача, відповідача, його представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що первинний позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю, а зустрічний позов [PERSON] частково з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 16 листопада 1984 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований у відділі РАЦС Подільського РВК м.Києва, про що зроблено відповідний актовий запис №1220. На теперішній час неповнолітніх дітей немає. [PERSON] у своєму позові посилався на те, що незважаючи на те, що вони разом проживають в будинку їхнього сина на підставі договору про встановлення сервітуту від 26.08.2010 року, проте спільне господарство не ведеться. Судом зясовано та не заперечувалося сторонами, що за час шлюбу в період з 2000р. по 2014 р. були придбані побутова техніка та предмети домашнього побуту та вжитку, а саме: телевізор SONY вартістю 3250,00 грн., пральна машина ARDO вартістю 3000,00 грн., ліжко двоспальне вартістю 1000,00 грн., шафа вартістю 400,00 грн., холодильник вартістю 1500,00 грн., стіл розсувний вартістю 600,00 грн., стільці у кількості 4 шт. вартістю 600,00 грн., відеомагнітофон з тумбочкою вартістю 850,00 грн., плита газова GEFEST вартістю 900,00 грн., мікрохвильова піч SAMSUNG вартістю 300,00 грн., стабілізатор напруги НОНС вартістю 7000,00 грн., морозильний ларь ZANUSSI вартістю 1300,00 грн., телевізор LG вартістю 300,00 грн., холодильник RAINFORD вартістю 1400,00 грн., всього на загальну суму 22400 грн. Крім цього, на підставі довідки-рахунку серії КІМ №160620 від 11.08.2010 року ТОВ «Південно-східна нафтова компанія» за [PERSON] з 20 серпня 2010 року був зареєстрований автотранспортний засіб марки HYUNDAI Accent 1.4, 2008 року випуску (а не 2006 року, як помилково вважала позивач), номерний знак [NUMBER], що підтверджується відповіддю на запит суду центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бердянська, Бердянського та Приморського районів №746 від 05.05.2015 р. (а.с.64), копією довідки-рахунку [PERSON] КІМ №160620 від 11.08.2010 року (а.с.102). А також судом зясовано, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26.11.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], реєстровий № 2681, була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS], зареєстрована на [PERSON], як вбачається з копії вказаного договору та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Під час знаходження цієї справи на розгляді в суді відповідач [PERSON] здійснив відчуження спірного автомобіля HYUNDAI Accent, номерний знак [NUMBER], переоформивши його 23 червня 2015 року на свою матір [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, видане на її імя (а.с.113), відповіддю центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бердянська, Бердянського та Приморського районів №1138 від 22.07.2015 року, копією довідки-рахунок ТОВ «Автолідер 2010» серії ААЕ №260426 від 23.06.2015 року, ціна продажу становить 130000,00 грн. (а.с.122-123). Згідно ч.1 ст. 22 КпШС України, чинного\~\~на час придбання частини побутової техніки та інших предметів домашнього побуту, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до\~\~вимог ч.1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте\~\~під час шлюбу. Аналогічним чином врегульовані дані питання і в Цивільному кодексі України. Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаними нормами законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Під час розгляду цієї справи суд враховує також роз'яснення\~\~п.п.23, 24,30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в якому зазначено,\~\~що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69\~\~СК, ч. 3 ст. 368\~\~ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. У сторін виник спір щодо віднесення до спільного сумісного майна подружжя придбаної за договором купівлі-продажу від 26.11.2013 року двокімнатної квартири №7 в м.Бердянську Запорізької області по пр. Пролетарському, буд.100, яка зареєстрована на дружину [PERSON], а також автомобіля HYUNDAI Accent, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрованого 20.08.2010 року на імя [PERSON], а з 23.06.2015 року - на його матір, [PERSON] За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач [PERSON], заперечуючи проти поділу вказаної квартири та віднесення її до спільної сумісної власності подружжя, предявила позов, в якому просила визнати квартиру №7 по пр.. Пролетарському, буд.100 у м.Бердянську Запорізької області її особистою приватною власністю. У підтвердження своїх вимог посилалася як на сам договір купівлі-продажу від 26.11.2013 року, в п. 5.9 якого прямо вказано, що вона, покупець, стверджує той факт, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вищезазначеного обєкта нерухомості, є її особистою приватною власністю, що підтверджено заявою її чоловіка, [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, 14.11.2013 року за реєстровим №2574, що призначена для зберігання у справах нотаріуса. Крім цього, судом досліджені й інші письмові докази: за клопотанням позивача витребувано від приватного нотаріуса копію згаданої у договорі купівлі-продажу квартири заяви [PERSON], а крім цього, [PERSON] в обґрунтування своїх вимог до позову долучено копію договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2013 року, відповідно до якого вона та інша особа, як продавці, продали належну їм на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці кожній) квартиру [ADDRESS], продаж якої вчинено за 779300,00 грн., яка належала, зокрема, [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 09.02.2012 року, тобто 1/2 частка вказаної квартири була її особистою приватною власністю. Спірна ж квартира у [ADDRESS] була придбана за ціною у 145473,00 грн., тобто коштів від продажу квартири у м.Києві було більш ніж достатньо для придбання квартири у м. Бердянську. З урахуванням наведеного та представлених суду письмових доказів, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] не належить до спільної сумісної власності подружжя [PERSON], тому визнає обґрунтованими і доведеними вимоги [PERSON] про визнання цієї квартири її особистою приватною власністю, а вимоги [PERSON] про виплату йому 156000,00 як половину її вартості, у звязку з цим, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Стосовно автомобіля HYUNDAI Accent, реєстраційний номер [NUMBER], який відповідач [PERSON] не включив до переліку майна, що підлягає поділу, та заперечував проти вимог [PERSON] щодо визнання його спільним сумісним майном подружжя та стягнення з нього на її користь грошової компенсації 1/2 частини його вартості, посилаючись на те, що автомобіль є його особистою власністю, бо був придбаний за його власні кошти. Однак, суд звертає увагу, що в судовому засіданні від 08.07.2015 року [PERSON] стверджував, що кошти на придбання автомобіля йому були подаровані батьками, а в теперішньому судовому засіданні запевняв суд, що кошти на придбання спірного автомобіля йому надав його рідний брат, як компенсацію 1/2 вартості квартири, яку братові подарувала їхня мати, отриману нею у спадщину. Втім, будь яких письмових доказів щодо походження коштів на придбання автомобіля суду надано не було, а його особисті пояснення, відповідно до положень ч.2 ст.57 ЦПК України, не є належними доказами, тому суд не може прийняти їх до уваги, які до того ж є непослідовними та суперечливими. Крім цього, заперечуючи проти поділу автомобіля, відповідач [PERSON] разом з тим на протязі розгляду справи не звертався із вимогами щодо визнання автомобіля особистою власністю чоловіка. Лише, з метою уникнення його поділу, здійснив його відчуження на користь своє матері, продовжуючи ним користуватися за довіреністю, бо у матері немає навіть посвідчення водія. В пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам дано розяснення, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] першим звернувся до суду у березні 2015 року з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що спільне господарство між ними не ведеться, а коли дізнався, що його дружина у зустрічному позові ставить питання про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя та визнання за нею права власності на його 1/2 частку, 23 червня 2015 року переоформив спірний автомобіль на матір, через що [PERSON] змушена була змінити позовні вимоги та просити суд стягнути на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля замість визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частку. Тобто, відповідач [PERSON] здійснив відчуження автомобіля після припинення подружніх стосунків, не в інтересах сімї, на свій розсуд, проти волі дружини, тому суд приходить до висновку, що автомобіль належить до спільної сумісної власності подружжя, бо відповідачем не було спростовано належними доказами презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, та враховує при поділі його вартість, що складає 130000,00 грн., як зазначено в довідці-рахунку від 23.06.2015 року. Отже, з урахуванням наведених міркувань та аналізу представлених сторонами доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спільним сумісним майном подружжя [PERSON] є: автомобіль HYUNDAI Accent, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] вартістю 130000,00 грн., а також інше рухоме майно: телевізор SONY вартістю 3250,00 грн., пральна машина ARDO вартістю 3000,00 грн., ліжко двоспальне вартістю 1000,00 грн., шафа вартістю 400,00 грн., холодильник вартістю 1500,00 грн., стіл розсувний вартістю 600,00 грн., стільці у кількості 4 шт. вартістю 600,00 грн., відеомагнітофон з тумбочкою вартістю 850,00 грн., плита газова GEFEST вартістю 900,00 грн., мікрохвильова піч SAMSUNG вартістю 300,00 грн., стабілізатор напруги НОНС вартістю 7000,00 грн., морозильний ларь ZANUSSI вартістю 1300,00 грн., телевізор LG вартістю 300,00 грн., холодильник RAINFORD вартістю 1400,00 грн., на загальну суму 22400 грн. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Частиною 1 ст.110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на те, що за даних обставин зберегти сімю неможливо, оскільки позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, тому суд вважає за необхідне шлюб розірвати, задовольнивши позов [PERSON]С в цій частині. В порядку поділу спільного сумісного майна визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та стягнути на користь [PERSON] в порядку його поділу в якості грошової компенсації 1/2 частину його вартості, що складає 65000,00 грн., й визнавши, що придбана у шлюбі спірна квартира №7 по пр.. Пролетарському, 100 у м.Бердянську є її особистою приватною власністю, задовольнивши таким чином позов [PERSON] повністю. Щодо поділу побутової техніки та предметів домашнього побуту та вжитку, то суд, з урахуванням вище наведених міркувань, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] щодо їх поділу за запропонованим ним варіантом, але з урахуванням погодженої між сторонами їх вартості, тобто виділити йому у власність в рахунок 1/2 його частки в спільному майні: телевізор SONY вартістю 3250,00 грн., пральну машину ARDO вартістю 3000,00 грн., ліжко двоспальне вартістю 1000,00 грн., шафу вартістю 400,00 грн., холодильник вартістю 1500,00 грн., стіл розсувний вартістю 600,00 грн., стільці у кількості 4 шт. вартістю 600,00 грн., відеомагнітофон з тумбочкою вартістю 850,00 грн., а всього майна на загальну суму 11200,00 грн. Інше майно залишити у власність [PERSON]: плиту газову GEFEST вартістю 900,00 грн., мікрохвильову піч SAMSUNG вартістю 300,00 грн., стабілізатор напруги НОНС вартістю 7000,00 грн., морозильний ларь ZANUSSI вартістю 1300,00 грн., телевізор LG вартістю 300,00 грн., холодильник RAINFORD вартістю 1400,00 грн., на загальну суму 11200,00 грн. У звязку з тим, що суд вирішив визнати спірну квартиру особистою приватною власністю [PERSON], вимоги відповідача [PERSON] про оплату на його користь 156000,00 грн. половини вартості квартири задоволенню не підлягають. Щодо розподілу між сторонами понесених судових витрат відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, то суд зазначає, що відповідач [PERSON] при зверненні до суду судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його оплати як інвалід ІІ групи загального захворювання, тому судовий збір за його позовними вимогами про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, які задоволені судом, підлягає стягненню з відповідача на користь держави, що становить 974,40 грн. (487,20 + 487,20).. З цих же підстав витрати, понесені позивачем [PERSON] на оплату судового збору при зверненні до суду, не підлягають їй компенсації за рахунок відповідача, оскільки він є інвалідом ІІ групи, тому у відшкодуванні цих витрат їй слід відмовити.

Outcome: partial