Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

У травні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 16 жовтня 2009 року він, відповідно до розписки, передав у позику [PERSON] суму коштів у розмірі 250 тис. дол. США, що у гривневому еквіваленті на той час складало 2 000 000 грн., строком на сім місяців. Вказав у позові, що відповідачка [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] взятих за борговою розпискою зобов'язань, про що розписалася у розписці. Зазначив, що кошти [PERSON] у обумовлений сторонами строк не були повернені. Посилаючись на те, що відповідачі суму боргу за розпискою у встановлений строк не повернули, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму боргу за розпискою у розмірі 2 000 000 грн., індекс інфляції - 190 800 грн., 3% річних у сумі 95 178 грн. 08 коп., судові витрати та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2013 року, позов задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2013 року про задоволення позову скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необгрунтованість. Зазначили, між сторонами договорів позики не укладалося, а між [PERSON] та ТОВ "Аріадна Плюс" укладалися договори про надання послуг. Дана розписка була оформлена проти волі відповідачів, гроші за розпискою не передавалися. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] передавав [PERSON] грошові кошти для оформлення приватизації земельних ділянок в сумі 250 тис. дол. США, що у гривневому еквіваленті на той час становило 2 млн. грн., про що останній 16 жовтня 2009 року написав розписку, у якій зобов'язався повернути таку ж саму суму грошових коштів позивачу вчасно (т. 1 а.с. 224-А). [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] взятих зобов'язань, про що зазначила у розписці. Як пояснив у судовому засіданні позивач та представник позивача, домовленості щодо земельних ділянок не були виконані та [PERSON] не повернув кошти [PERSON] Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У судовому засіданні 08 липня 2014 року сам позивач пояснював, що між ним та ТОВ "Аріадна Плюс" було укладено договори про надання послуг на юридичний супровід приватизації, кошти він передавав починаючи з 2008 року за послуги, однак в якій сумі та конкретно кому він не міг у судовому засіданні зазначити. Оскільки послуги не були виконані, то позивач звернувся до відповідачів з приводу написання розписок. Крім того, як позивач, так і відповідачі зазначали, що у день написання розписки у нотаріуса грошові кошти [PERSON] [PERSON] не передавалися, однак [PERSON] має претензії до відповідачів у зв'язку з наявністю у нього боргової розписки. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається саме на ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс13 про стягнення боргу за розпискою зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики слід виявляти справжню правову природу укладеного договору. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Виходячи з пояснень сторін та наданих доказів, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з приводу надання послуг, а не боргові відносини. Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд, розглядаючи позов у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошових коштів на підставі ст. 1047 ЦК України задоволенню не підлягають. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed