Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції, індексації заробітної плати з компенсацією, яка нараховується у звязку із порушенням строків виплати доходів, трьох відсотків річних та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що з 17 серпня 2010 року по теперішній час працює у ПАТ «Азовзагальмаш». За період часу з 01 жовтня 2014 року по 01 вересня 2015 року відповідач нараховує, але не виплачує позивачу в повному обсязі заробітну плату, внаслідок чого порушені його права на оплату праці, які мають бути відновлені. Так, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 13762,00 грн. Також вказав, що відповідачем не виплачено на його користь індексацію заробітної плати за період з 01.10.2014 року по 01.09.2015 року з компенсацією, яка нараховується у звязку із порушенням строків виплати доходів, в розмірі 2117,96 грн, а також три відсотки річних в розмірі 476,39 грн. Також зазначив, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює у 5000,00 грн. В ході судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 жовтня 2014 року по 01 грудня 2015 року в сумі 18503 грн., що з урахуванням індексу інфляції становить 20662,00 грн., три відсотки річних в розмірі 476 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Крім того, у звязку зі звільненням позивача просив стягнути три середньомісячні заробітні плати в розмірі 7500,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Представник позивача у поданій заяві повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги визнала частково, в частині заборгованості з заробітної плати в сумі 14372,75 грн. зазначила, що компенсація за затримку виплати заробітної плати складає 236,46 грн., вимоги про стягнення трьох відсотків річних не відносяться до норм трудового законодавства. Не погодилась з вимогами щодо стягнення моральної шкоди, вказуючи про їх безпідставність. Просила частково задовольнити позов лише в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку виплати заробітної плати, у задоволенні решти позовних вимог просила відмовити. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 17 серпня 2010 року по 01 грудня 2015 року, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці. 01 грудня 2015 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки №238/ро-834 від 22.03.2016 року заборгованість перед [PERSON] за період з березня 2015 року по грудень 2015 року складає 17044,08 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вимог закону дотримано не було та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача №238/ро-834 від 22.03.2016 року, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 17044,08 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про те, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в сумі 17044,08 грн. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 01 грудня 2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу та графіком роботи, згідно яких 01 грудня 2015 року є вихідним днем. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути простій підприємства. Отже не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Судом встановлено, що позивач звертався із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі до Жовтневого райсуду м. Маріуполя 30.10.2015 року, тобто ще до свого звільнення. У звязку із порушенням правил підсудності позовну заяву [PERSON] було повернуто позивачу, після чого він 10.11.2015 року звернувся до Іллічівського райсуду м. Маріуполя з аналогічними вимогами. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 02 грудня 2015 року і по день ухвалення судом рішення 31 березня 2016 року, оскільки остаточний розрахунок до цього моменту з позивачем не проведено. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки №238/ро-1834 від 22.03.2016 року, виданої головним бухгалтером ПАТ «Азовзагальмаш», розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 346,28 грн. За даними графіку №9 роботи особового складу ВОХР на 2015 рік кількість робочих днів за період з 02 грудня 2015 року по 31 березня 2016 року складає 30 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02 грудня 2015 року по 31 березня 2016 року складає 10388,40 грн. (30 днів х 346,28 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню - складає 10388,40 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення індексації заробітної плати, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України Про оплату праці заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 33 Закону України Про оплату праці в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України Про індексацію грошових доходів населення та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Обєктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цінперевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Згідно ч.1 ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення індексації заробітної плати не надано обґрунтованого розрахунку заборгованої суми, а також доказів про те, що індексація позивачу не сплачувалась. Крім того, позивачем надані суду розрахункові листи за період з грудня 2014 року по серпень 2015 року, а також за жовтень та листопад 2015 року, з яких вбачається, що у грудні 2014 року [PERSON] нарахована індексація заробітної плати в розмірі 168,79 грн., у січні 2015 року 194,37 грн., у лютому 2015 року 238,22 грн., у березні 2015 року 283,28 грн., у квітні 2015 року 364,89 грн., у травні 2015 року 537,84 грн., у червні 2015 року 690,21 грн., у липні 2015 року 22,92 грн., у серпні 2015 року 830,16 грн., у жовтні 2015 року 941,84 грн., у листопаді 2015 року 941,84 грн. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що йому не виплачувалась індексація заробітної плати, а також на підтвердження своїх вимог про стягнення індексації заробітної плати, а тому вони задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року (далі Порядок), його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). З пункту 4 Порядку вбачається, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Згідно довідки ПрАТ «Азовзагальмаш» №280/331 від 03.12.2015 року розмір компенсації за затримку виплати заробітної плати, за період з березня 2015 року по жовтень 2015 року складає 236,46 грн. Перевіривши розрахунок на відповідність вимогам законодавства, а також враховуючи те, що позивач власного розрахунку суду не представив, суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість розрахунку, наданого відповідачем, у звязку із чим, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню та з відповідача має бути стягнуто на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з березня 2015 року по жовтень 2015 року в розмірі 236,46 грн. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, що передбачено ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Заборгованість по заробітній платі не є грошовим зобовязанням в сенсі ст. 625 ЦК України, а втрата доходів у звязку із затримкою виплати заробітної плати регулюється спеціальними законами «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та «Про індексацію грошових доходів населення». Щодо відшкодування завданої позивачу моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода. Суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 300,00 грн. Також з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 грн. за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 974,40 грн.

Outcome: partial