Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

У жовтні 2014 р. [PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] 7 067,82 грн., з яких 4 725,95 грн. - інфляційні втрати, 2 341,81грн. - 3 проценти річних від суми боргу (за виконавчим листом № 1-296 від 16.01.2012 р. Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області). Представник [PERSON] проти позову заперечив, посилаючись на те, що позов не ґрунтується на вимогах законодавства України та є спробою змінити вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28.11.2011 р. у справі № 1-296/11. Судом з'ясовано, що вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28.11.2011 р. у справі № 1-296/11 було, зокрема, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн. (а. с. 7 - 9). На підставі цього вироку Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області було видано виконавчий лист № 1-296/11 від 16.01.2102 р. (а. с. 12). Зі змісту цього виконавчого листа та довідки від 12.01.2015 р. № 11 Відділу державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції випливає, що за виконавчим листом було стягнуто 988,64 грн., станом на 12.01.2015 р. залишок боргу становить 29 011,36 грн. (а. с. 12, 19). У якості підстав позов [PERSON] посилається на те, що після видачі на підставі вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28.11.2011 р. у справі № 1-296/11 виконавчого листа № 1-296/11 від 16.01.2102 р. у [PERSON] виникло перед нею цивільне зобов'язання зі сплати боргу за цим вироком, на яке розповсюджується дія статті 625 Цивільного кодексу України, а тому він у зв'язку з невиконанням цього зобов'язання зобов'язаний сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Суд зазначає, що в Аналізі практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підготовленому суддею Верховного Суду України Сеніним Ю.Л., науковим консультантом відділу вивчення судової практики управління вивчення та аналізу судової практики Мельник\~З.П., к. ю. н., та науковим консультантом відділу вивчення судової практики управління вивчення та аналізу судової практики Коноваловою\~Н.О., к. ю. н., наведеному у листі Верховного Суду України від 01.07.2014 р., вказано, зокрема, таке. "Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Слід також зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13). Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди". У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 р. № 10-74/0/4-13, зазначено, зокрема, таке. "…, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди". Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки правовідносини, яки виникли між [PERSON] та [PERSON], є не договірними, а деліктними (а саме - правовідносинами, що виникли у зв'язку з завданням шкоди), то на них не поширюється дія статті 625 Цивільного кодексу України, зокрема, частини другої. Зважаючи на наведене, у задоволення позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed