Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачкою [PERSON]., мотивуючи позовні вимоги тим, що 26.11.2012 року зареєстрував із нею шлюб у виконавчому комітеті Личинівської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис №2, від якого у них спільних дітей немає. Сімейне життя із відповідачкою не склалося, тому у 2013 року шлюбні стосунки між ними були припинені та він повернувся проживати додому на Волинь, а відповідачка залишилась проживати у себе на Львівщині. За весь цей час жоден із них не намагався відновити стосунки. У нього є намір створити нову сім"ю, однак згоду на розірвання шлюбу у позасудовому порядку відповідач не дає, а тому він змушений звернутись до суду, оскільки подальше перебування у шлюбі суперечить його інтересам. У судове засідання позивач [PERSON] не з"явився, через канцеліярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON]. у судове засідання не з"явилась, подала заяву про розгляд справи за її відстуності та визнання позову. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно із ч.2 ст.197 ЦПК УКраїни у зв"язку із неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про шлюб [NUMBER], яке видано виконавчим комітетом Личинівської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області 26.11.2012 року, актовий запис №02, цього дня уклали шлюб [PERSON] та [PERSON], якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.6). Відповідно до ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, з 2013 року не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved