Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У серпні 2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] (далі - Позивач) до [PERSON] (далі - Відповідач) про розірвання договору купівлі-продажу від 30.01.2019 року, стягнення грошових коштів у сумі 81 711,26 грн., стягнення моральної шкоди у розмірі 150 000 грн, та стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 27 600 гривень. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 30 січня 2019 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , укладено договір роздрібної купівлі-продажу товару - керамічної плитки, артикул 7.5 х 45 J86585 WOODIE BEIGE - у кількості 85 пачок. Позивач по справі виконала у повному обсязі взяті на себе зобов`язання за договором купівлі-продажу здійснивши оплату товару у повному обсязі у сумі 2 892, 43 доларів США, однак відповідач, в свою чергу, взяті на себе зобов`язання не виконав. Після отримання грошових коштів, відповідач зазначав, що замовлений товар прийшов з браком, у зв`язку з чим, не може передати його позивачеві і просив надати новий строк для виконання ним своїх обов`язків - до 01 вересня 2019 року. Після настання вказаного строку Відповідач не передав замовлений товар Позивачу, грошові кошти отримані від [PERSON] . Окрім того, представник Позивача, зазначив, що внаслідок порушених прав [PERSON] було завдано моральної шкоди,яку позивач оцінює у розмірі 150 000 грн. Також, просив суд стягнути з Відповідача витрати понесені Позивачем на правову допомогу. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2020 року матеріали цивільної справи № 521/14220/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист прав споживачів, - передано за підсудністю на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси суду від 28 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі, та призначено цивільну справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, але представник відповідача надав відзив на позов, відповідно до якого просив, у задоволені позову відмовити. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 30 січня 2019 року в приміщені салону « [INFO] », що розташований по [ADDRESS] , між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , укладено правочин, що має ознаки договору роздрібної купівлі-продажу товару - керамічної плитки, артикул 7.5 х 45 J86585 WOODIE BEIGE - у кількості 85 пачок, що підтверджується наявним в матеріалах справи рахунком № 19025 від 30.01.2019 року. Згідно до рахунку № [NUMBER] від 30.01.2019 року, вбачається, наступне: Продавцем (Відповідач по справі) виставлено рахунок Покупцю (Позивач по справі) за товар: керамічна плитка, артикул 7.5 х 45 J86585 WOODIE BEIGE - у кількості 85 пачок, та визначено суму для оплати у розмірі 2523, 92 ЄВРО. Також, з рахунку № [NUMBER] від 30.01.2019 року вбачається, що Позивачем внесено завдаток у сумі 1826, 08 ЄВРО, що підтверджується підписом та печаткою Продавця, наявними на рахунку № [NUMBER] від 30.01.2019 року. Судом встановлено, що оплату залишку у розмірі 706, 84 ЄВРО здійснено Позивачем у доларах США у наступному порядку: 15.03.2019 року Позивачем здійснено оплату у загальному розмірі - 23, 3 доларів США (20,50 євро), що еквівалентно 622, 49 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу; 26.03.2019 року Позивачем здійснено оплату у загальному розмірі - 29, 13 доларі в США (25,44 євро), що еквівалентно 783, 28 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу; 16.04.2019 року Позивачем здійснено оплату у загальному розмірі - 40, 00 доларів США (35, 24 євро), що еквівалентно 1072, 40 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу; 20.05.2019 року Позивачем здійснено оплату у загальному розмірі - 50, 00 доларів США (44, 64 євро), що еквівалентно 1318,41 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу; 17.06.2019 року Позивачем здійснено оплату у загальному розмірі - 650, 00 доларів США (581, 00 євро), що еквівалентно 17 171, 10 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу. Факт здійснення оплати грошових коштів [PERSON] , підтверджується підписом та печаткою ФОП [PERSON] на рахунку № [NUMBER] від 30 січня 2019 року. Проте Відповідач по справі, замовлений товар Позивачу не передав, грошові кошти не повернув. Позивачем долучено до матеріалів справи, заяву-вимогу з якою остання звернулася до Відповідача у порядку передбаченому до п.2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з письмовою заявою-вимогою про належне виконання Відповідачем зобов`язань. Відомості про належне виконання Відповідачем зобов`язання в матеріалах справи відсутні. Згідно інформації наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у відношенні ФОП [PERSON] , ІПН [NUMBER] , 31 липня 2020 року внесений запис про припинення здійснення відповідачем підприємницької діяльності. Отже, суд вважає доведеним факт здійснення оплати Позивачем у розмірі 2892, 43 доларів США, що згідно до курсу Національного Банку України на дату подачі позову еквівалентно 79 351, 56 грн. Відповідачем по справі не спростовано доводи Позивача, про невиконання останнім умов договору купівлі-продажу керамічної плитки, артикул 7.5 х 45 J86585 WOODIE BEIGE - у кількості 85 пачок. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували доводи надані Позивачем. У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі N 750/12868/16-ц, міститься висновок про те, що виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач ставив питання саме про стягнення грошових коштів у еквіваленті гривні за курсом НБУ на дату подачі позову, позовні вимоги не збільшував, тому суд вважає, що відсутні підстави для здійснення перераховування суми стягнення грошових коштів у еквіваленті гривні за курсом НБУ на дату ухвалення рішення у справі. За вимогами ст.655, ч. 1 ст.673, ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого має відповідати умовам договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів"(далі - Закон № 1023-XII). Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з п. 22 ч. 1ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У відповідності до ст. 4 вказаного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:1) захист своїх прав державою;2) належну якість продукції та обслуговування;3) безпеку продукції;4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця);5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону;6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав;7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). У відповідності до вимог ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»: Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. У відповідності до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Частиною шостою ст. 81 ЦПК України, передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, суд вважає наведеним, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання перед позивачем відповідно до договору купівлі-продажу товару від 30.01.2019 року. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання договору купівлі-продажу товару, про стягнення суми грошових коштів у розмірі боргу у розмірі 2 892, 43 доларів США, що по курсу НБУ на дату подачі позову еквівалентно 79 351, 56 гривень,- є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення нарахованих 3 % річних на суму вартості товару від 01 вересня 2019 року по 20 серпня 2020 року у розмірі 85, 66 доларів США, що по курсу НБУ на дату подачі позову еквівалентно 2 332, 26 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що виконавець несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. У зв`язку з чим суд приходить до висновку, що заявлена вимога про стягнення нарахованих 3 % річних на суму основного боргу в період з 01 вересня 2019 року по 20 серпня 2020 року у розмірі 85, 66 доларів США, що по курсу НБУ на дату подачі позову еквівалентно 2 332, 26 гривень, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з нижченаведеного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.3) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі наведеного суд вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди, є недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню. У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Так, Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону "Про захист прав споживачів". Згідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем у справі заявлено позовну вимогу майнового характеру та одну позовну вимогу немайнового характеру. Відповідно до ч. 1 і п. п. 1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з п.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI, зі змінами, внесеними згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIII, які набрали чинності 01.09.2015р., розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.). Ціна позову по даній справі становить 231 711, 26 гривень, отже, судовий збір який підлягав сплаті Позивачем становить 2317,11 грн Позовні вимоги, задоволено частково на загальну суму 81 711, 26 гривень. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір який підлягає стягненню з відповідача вираховується пропорційно задоволеним позовним вимогам, тому з відповідача на ,користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 817, 11 грн (81 711, 26 грн *2317,11 грн /231 711, 26 грн = 817, 11 грн) за позовну вимогу майнового характеру. Також, Позивачем заявлено позовну вимогу немайнового характеру, за яку підлягає сплаті судовий збір у розмірі 840,80 грн. Отже, з Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1657,91 грн. Щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд зазначає, що згідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У зв`язку з наведеним Позивач по справі реалізовуючи своє право передбачене ст. 141 ЦПК України не обмежений у праві звернутися до суду з заявою про вирішення питання про стягнення судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial