Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

02.04.2014 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, який мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та за час спільного проживання ними було придбано нерухоме та рухоме майно. Оскільки згоди між нею та відповідачем з питання поділу такого майна, яке є об»єктом спільної сумісної власності, не досягнуто, то просила в порядку поділу: визначити за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Крім того, просила поділити рухоме майно, визнавши за нею право власності на: музичний центр LG вартістю 2000,00 грн., холодильник SAMSUNG вартістю 3000,00 грн., пральну машину LG вартістю 2400,00 грн., один диван дожиною 1,9 м вартістю 2100,00 грн. - всього на суму 9500,00 грн., а за відповідачем визнати право власності на : телевізор Samsung вартістю 3000,00 грн., кухонний куточок вартістю 3000,00 грн., один диван довжиною 2,1 м. вартістю 2100,00 грн., бойлер електричний вартістю 400,00 грн. - всього на суму 8500,00 грн. Відступ від принципу рівності часток подружжя пояснювала необхідністю врахування інтересів дитини, яка залишилась проживати з нею. Разом з цим, позивач зазначала, що після розлучення в квартирі залишились її особисті речі: шафа для одягу коричневого кольору, комод коричневого кольору, килим коричневого кольору розміром 2х5 м., стіл розкладний, дві табуретки дерев»яні, вішалка та три комплекти постільної білизни двоспальні. Оскільки до цього часу вказані речі [PERSON] їй не повернув, просила зобов»язати його повернути їй вказані речі, які є її особистою власністю. Позивач в судовому засіданні, на якому була присутня, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник позивача звертала увагу суду на те, що неодноразово позивач та вона, як її представник, намагались вирішити питання поділу спільного сумісного майна подружжя мирним шляхом, проте це не вдалось. За таких обставин, вони вимушені вирішувати зазначене питання в судовому порядку. Крім того, зазначала, що в даному випадку є всі законодавчі підстави для визнання за [PERSON] ? частини квартири, оскільки надані суду докази підтверджують, що квартира придбавалась під час подружнього життя сторін. Щодо рухомого майна повідомляла, що на момент припинення шлюбу вказані в позові речі були наявні в квартирі, в якій залишився проживати відповідач. Про те, що частина речей була продана відповідачем вони дізнались лише в судовому засіданні і тому вони не мали можливості скористатись своїм процесуальним правом щодо зміни предмету чи підстави позову. Відповідач просив в задоволенні позову відмовити. Слід зазначити про те, що позиція відповідача, викладена ним письмово в запереченнях відрізняється від усних пояснень, які він надавав суду в судових засіданнях. Так, в письмових запереченнях поданих до суду 06.06.2014 року [PERSON] повідомляв, що спірну квартиру для нього придбали його батьки, бо власних грошей на придбання квартири іна він, ані позивач не мали. В травні 2010 року позивач поставила його перед фактом про те, що не бажає підтримувати з ним сімейні стосунки та іде проживати до своїх батьків. В червні 2010 року вона забрала із квартири все, що вважала за необхідне та залишила квартиру. За таких обставин, вважав, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки мала можливість використати своє право про визнання за нею частки у квартирі, починаючи з червня 2010 року та протягом трьох років, тобто до червня 2013 року. Щодо іншого майна, про яке йдеться в позові, то не заперечував розділити його так, як пропонує позивач, за виключенням музичного центру LG, якого не було в їх власності, а також шафи для одягу, яку він викинув після затоплення квартири, оскільки остання прийшла в негодність. Тобто, з письмових заперечень вбачається, що відповідач заперечував проти позову частково. 18.07.2014 року відповідачем до суду подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій він зазначав, що строк подачі позову до суду сплив 04.02.2014 року та пояснював, що в зазначений день позивач останній раз намагалась потрапити до спірної квартири, але не змогла цього зробити тому що він змінив замок на вхідних дверях. За таких обставин, на його переконання, саме цей день можна вважати фактичним моментом порушення прав [PERSON] В судових засіданнях, надаючи пояснення, [PERSON] наполягав на застосуванні позовної давності щодо вимог [PERSON] В той же час, говорив, що такі речі, як стіл розкладний, дві табуретки, вішалку та 2 комплекти постільної білизни він віддасть; музичного центру LG, телевізору Samsung та килиму коричневого кольору розміром 2х5 м у їх власності ніколи не було, а холодильник SAMSUNG, пральну машину LG, кухонний куточок та диван довжиною 2,1 м. він продав. Крім того, шафу та комод, а також диван довжиною 1,9 м він викинув. Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано нормами ЦК України та СК України. Так, відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Крім того, ст. 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами, які беруть участь у справі і інших осіб, доказів. В судовому засіданні встановлено, що 24.04.2004 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.7), та від шлюбу у них народилась донька - [PERSON], [INFO] (а.с.8). Згідно заочного рішення Зарічного районного суду від 05.04.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.9). 14.09.2012 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла його прізвище (а.с.10). Як вбачається з інвентаризаційної справи, яка витребовувалась судом: 21.09.2006 року, передуваючи в шлюбі з позивачем, відповідач [PERSON] уклав договір №31-ІНТ-43/06 з АТЗТ «Номак-Інвест» про дольову участь у будівництві житла; 29.12.2006 року, на виконання умов вказаного договору, прийняв у власність квартиру [ADDRESS] загальною площею 49,06 кв.м.; вніс кошти згідно договору в повному обсязі; 27.02.2007 року отримав рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №106 щодо оформлення права власності на вказану квартиру та цього ж дня зареєстрував право власності на вказану квартиру (а.с. 9-13, 17-19 - інвентаризаційної справи на квартиру). Крім того, як вбачається з довідки про склад сім»ї (а.с.13), а також відповідної сторінки паспорту позивача (а.с. 12), з 30.04.2008 року і до цього часу в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані позивач та її донька. Вищевикладені обставини, дають підстави стверджувати про тре, що квартира була придбана під час шлюбу сторін, а тому є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, твердженя відповідача про те, що квартира куплена виключно за кошти його батьків не підтверджена належними і допустимим доказами, а покази свідка [PERSON] про те, що квартира куплена ним та кошти за неї сплачував він особисто спростовується матеріалами інвентаризаційної справи, з яких вбачається, що відповідач, а не свідок був стороною по договору, приймав квартиру у власність від забудовника, згідно довідки виданої 02.02.2007 АТЗТ «Номак-Інвест» сплатив за квартиру в повному обсязі, подавав заяву до виконкому Сумської міської ради для винесення відповідного рішення про оформлення права власності. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачем [PERSON] права власності на ? частину спірної квартири підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача про необхідність застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, слід зазначити наступне. Особливістю захисту прав, які випливають з сімейних правовідносин, є незастосування до них позовної давності, крім випадків, прямо визначених законом (ч. 1 ст. 20 СК). Чинний СК України застосування позовної давності у справах про поділ спільного сумісного майна пов»язує з тим, коли саме пред'являється позов: до або після розірвання шлюбу. Так, згідно ст. 72 СК України якщо позов пред'являється у момент, коли подружжя перебувають у зареєстрованому шлюбі, позовна давність не застосовується. Якщо позов подано після розірвання шлюбу, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, яка обчислюється від дня, коли один з подружжя - позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Момент, з якого шлюб вважається припиненим у разі його розірвання, залежить від порядку розірвання шлюбу. Якщо шлюб розривається у позасудовому порядку, моментом його розірвання є день реєстрації розірвання шлюбу відповідним органом РАЦС (ч. 1 ст. 114 СК). Якщо шлюб розривається у судовому порядку, моментом його розірвання є день вступу в силу рішення суду (ч. 2 ст. 114 СК). Норма абзацу другого частини другої ст.72 СК України пов'язує початок обчислення позовної давності з днем, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Сама по собі дана норма є відтворенням загального правила ЦК, що визначає порядок обрахування перебігу строку позовної давності (ч. 1 ст. 261 ЦК). Саме на ст.261 ЦК України, як на правову підставу, посилається відповідач у своїй заяві про необхідність застосування позовної давності (а.с.69). При цьому, як зазначалось вище, спочатку (в своїх запереченнях) [PERSON] вважав, що моментом коли позивач дізналась про порушення своїх прав був червень 2010 року, тобто момент коли вона переїхала жити разом з донькою до батьків та між ними припинились шлюбні відносини. Той факт, що в червні 2010 року фактично між сторонами припинились шлюбні відносини та що позивач переїхала жити до своїх батьків не заперечувала позивач, а також підтвердили в судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] Проте, такий факт лише вказує про виникнення незручностей у подальшому сумісному здійсненні колишнім подружжям правомочностей власника, що пов»язується з переїздом до іншого місця проживання, але жодним чином не вказує порушення її права. В подальшому (в заяві про застосування позовної давності) [PERSON] вказував, що моментом коли позивач дізналась про порушення своїх прав необхідно вважати 04.02.2011 року, бо, за його твердженнями, в цей день вона з»явилась до спірної квартири та не змогла потрапити, бо він змінив замок на вхідних дверях. Але вказані обставини належними і допустимими доказами не було підтверджено в судовому засіданні. В той же час, як встановлено в судовому засіданні та зазначалось вище, позивач та її донька до теперішнього часу зареєстровані у спірній квартирі та відповідач не ставив жодного разу питання про зняття їх з реєстрації чи визнання такими, що втратили право користування. Крім того, з пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що після того як позивач переїхала з донькою жити до своїх батьків, в спірній квартирі залишались речі, що придбані в шлюбі: пральна машина, холодильник, кухонний куточок, а також речі, які надавали в користування подружжю батьки позивача: стіл розкладний, дві табуретки, вішалка. Доречи, відповідач [PERSON] обіцяв в судовому засіданні під час розгляду позову повернути позивачу речі, які надавали батьки [PERSON], але так і не виконав своїх обіцянок. Разом з цим, суд не може взяти до уваги покази свідка [PERSON] про те, що 04.02.2011 року сторони в присутності своїх батьків вирішували питання поділу майна, оскільки будь-якими іншими доказами такі покази не підтверджено, натомість, свідок [PERSON] таку інформацію повністю заперечила. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Як зазначалось стороною позивача, спір з відповідачем щодо часток їх права власності в спірній квартирі виник коли у неї ([PERSON]) з»явилось бажання розпорядитись своєю часткою на користь їх з відповідачем спільної доньки. Вказане підтверджується змістом мирової угоди (а.с. 43). За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Щодо іншого рухомого майна, про яке йдеться в позові слід зазначити наступне. Відповідно до роз»яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, п.19 зазначеної Постанови ПВСУ встановлено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Разом з цим, в п. 24 Постанови ПВСУ вказано, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як зазначалось вище, позивач стверджувала, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ними були придбані наступні речі: музичний центр LG вартістю 2000,00 грн., холодильник SAMSUNG вартістю 3000,00 грн., пральна машина LG вартістю 2400,00 грн., диван дожиною 1,9 м вартістю 2100,00 грн., телевізор Samsung вартістю 3000,00 грн., кухонний куточок вартістю 3000,00 грн., диван довжиною 2,1 м. вартістю 2100,00 грн., бойлер. В судовому засіданні відповідачем надано квитанції, копії яких долучено до матеріалів та які дають підстави стверджувати, що холодильник SAMSUNG вартістю 2700,00 грн., пральна машина LG вартістю 2385,00 грн., а також дивани «Кардинал» (1,9м) вартістю 1850,00 грн. і «Манго» (2,1 м) вартістю 2100,00 грн. було придбано сторонами за час перебування у шлюбі (а.с.91). Крім того, відповідач не заперечував, що під час спільного проживання з позивачем, ними було придбано і такі речі, як кухонний куточок та бойлер. Факти придбання [PERSON] і [PERSON] під час спільного проживання таких речей, як холодильнику, пральної машини, диванів, кухонного куточку та бойлеру підтвердили в судовому засіданні і допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] Разом з цим, як повідомив відповідач в судовому засіданні, 03.09.2010 року він продав своєму знайомому [PERSON] наступні речі: кухонний куточок за 800,00 грн., холодильник SAMSUNG за 1000,00 грн., пральну машину LG за 1000,00 грн., а також диван довжиною 2,1 м за 1000,00 грн., всього на суму: 3800,00 грн. Обставини продажу підтвердив в судовому засіданні наданою розпискою, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с.100), а також показами свідка [PERSON] Також в судовому засіданні встановлено, що стороні позивача про відчуження майна стало відомо лише під час розгляду справи по суті. При цьому, твердження відповідача [PERSON] про те, що отримані від продажу зазначеного майна кошти він витратив в інтересах сім»ї, а саме: на сплату аліментів на утримання дитини, не підтверджено будь-якими доказами. А, як показав в судовому засіданні свідок [PERSON], відповідач пояснював йому необхідність продажу цих речей тим, що ніде не працює через що має скрутне матеріальне становище і що отримані від продажу речей кошти має намір витрачати на власні потреби. Слід зазначити, що в судовому засіданні було спростовано показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і твердження відповідача [PERSON] про те, що музичний центр LG та телевізор Samsung не придбавались під час його шлюбу з позивачем. Так, вказані свідки (двоє з яких: [PERSON], [PERSON] не є родичами сторін) повідомили, що телевізор та музичний центр подружжя придбали після весілля на подаровані гостями кошти. В той же час, як повідомив в судовому засіданні відповідач вказані речі, як і диван довжиною 1,9 м - відсутні на момент розгляду справи, а стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження того, що це майно наявне в натурі. Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги те, що майна, яке вимагала поділити позиач, немає, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог та має можливість здійснювати поділ лише майна наявного в натурі на час розгляду справи, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Разом з цим, суд вважає необгрунтованими і вимоги позивача про зобов»язання [PERSON] повернути їй майно, яке, на її думку, є особистою власністю: а саме: шафу для одягу коричневого кольору, комод коричневого кольору, килим коричневого кольору розміром 2х5 м., стіл розкладний, дві табуретки дерев»яні, вішалку та три комплекти постільної білизни двоспальні. Так, Сімейний кодекс України передбачає особисту приватну власність окремо як дружини, так і чоловіка. Тобто до майна, набутого кожним з них до шлюбу або ж під час спільного проживання за договором дарування чи у спадок, прирівнюється і майно, набуте дружиною або чоловіком у шлюбі, але за кошти, які належали їй або йому особисто. В даному випадку, як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON]: стіл розкладний, дві табуретки дерев»яні та вішалка - це речі які є її власністю та які вона надала в тимчасове користування донькі та колишньому зятю, коли останні придбали квартиру. Вказане спростовує твердження позивача, що такі речі є її особистою власністю. Вимогу про зобов»язання відповідача повернути три комплекти постільної білизни, суд вважає не конкретною і необгрунтованою. Так, ЦК України встановлено критерії розмежування речей, визначених індивідуальними або родовими ознаками. Згідно ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, вона має лише їй властиві ознаки, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, тобто індивідуалізують її. В данному випадку, заявляючи вимогу про зобов»язання повернути комплекти постільної білизни, позивач не зазначила ані розмірів, ані кольору, ані комплектації, або інших індивідуалізуючих ознак, які б в разі задоволення позову надавали можливість вирізнити саме ці комплекти з-поміж інших. Ці питання не уточнювались стороною позивача і під час розгляду справи. Крім того, не зрозуміло: з яких підстав позивач віднесла вказані речі до особистої власності, адже, як зазначила свідок [PERSON] постільну білизну вона придбавала в якості приданого і після свадьби така білизна перейшла у володіння і користування подружжя. Вимагаючи повернення шафи для одягу, комоду коричневого кольору та килиму коричневого кольору розміром 2х5 м, позивач в судовому засіданні не підтвердила належними і допустимими доказами того, що вказані речі є на момент розгляду справи по суті в наявності. В той же час, за твердженнями відповідача вказані речі відсутні. Як зазначав [PERSON], шафа та комод були пошкодженні під час залиття квартири, після чого він їх викинув. Таку обставину підтвердив під час допиту і свідок [PERSON], який повідомив суду, що допомагав відповідачу виносити з квартири пошкоджені речі. Наявність в квартрі килиму відповідач також заперечував. І хоча свідки [PERSON] та [PERSON] повідомляли в ході допиту, що килим знаходився в квартирі під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON], суд не може взяти такі свідчення до уваги, оскільки [PERSON] була в квартирі та бачила килим ще в лютому 2009 року, а [PERSON] останній раз відвідувала квартиру в жовтні 2010 року. Враховуючи зазначене, вимога [PERSON] про зобов»язання [PERSON] повернути зазначені речі не підлягає задоволенню. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина понесених останньою судових витрат в сумі 1187,54 грн., з яких: 1065,74 грн. - 97,9% пропорційно від сплаченої при подачі позову суми - а.с.2; 121,80 грн. - сума судового збору сплачена позивачем при подачі заяви про забезпечення позову - а.с.59.

Outcome: partial