Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат, моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 стягнуто з [PERSON] на її користь 528 572 грн. та судовий збір у сумі 2 823 грн. Відповідач у добровільному порядку рішення суду не виконав, Вознесенівським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі - Вознесенівський ВДВС Запорізького МУЮ) вжито заходи щодо примусової реалізації майна боржника. 26.07.2017 року [PERSON] отримала частину боргу у сумі 320 644 грн. Вказувала, що неповернення грошових коштів за рішенням суду, образи та погрози з боку відповідача завдали їй моральної шкоди, які полягали у моральних стражданнях, порушенні душевної рівноваги, погіршення стану здоров`я. На підставі викладено, [PERSON] просила стягнути з [PERSON] за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України три відсотки річних у розмірі 23 952,15 грн., інфляційні витрати у сумі 219 930,27 грн.; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконання рішенням суду, залишений без задоволенням. Постановою апеляційного суду Запорізької області від 01.03.2018 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2017 року у цій справі залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 02.05.2018 року відкрито касаційне провадження з розгляду касаційної скарги [PERSON] на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2017 рок та постанову апеляційного суду Запорізької області від 01.03.2018 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконання рішенням суду. Ухвалою Верховного Суду від 03.09.2018 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконання рішенням суду призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Постановою Верховного Суду від 12.09.2018 року касаційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2017 року та постанова апеляційного суду Запорізької області від 01.03.2018 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 26.10.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконання рішенням суду. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31.01.2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконання рішенням суду. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву суду щодо позову не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, викладеної в її заяві, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 528 572 грн. та судовий збір в сумі 2 823 грн. Це рішення набрало законної сили (а.с. 7-11). Постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ Стратій О. С. від 25.02.2015 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 12.02.2015 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 528 572 грн. та судового збору в сумі 2 823 грн. (а.с. 12). Відповідно до акта в.о. начальника Вознесенівського ВДВС Запорізького МУЮ Харченко О.Г. від 26.06.2017 року стягувачу [PERSON] передано у власність 47/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на загальну суму 320 644,80 грн. (а.с. 13-16). Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених судовим рішенням. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказане свідчить, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18). Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від N 17 липня 2003 року № 1078. Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (у редакції, чинній до 24 грудня 2015 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсоток. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у частині першій статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» величину «101» замінено величиною «103». Відповідно до розрахунку заборгованості за трьома процентами річних та індексом інфляції наведеного позивачем інфляційні витрати на частку отриманого боргу у сумі 320 644,80 грн. склали: 320 644,80 грн. х 168,59 % : 100 % - 320 644,80 грн. = 219 930,27 грн. де 168,59 % коефіцієнт інфляції з 01.03.2015 по 01.07.2017 рік; 3 % річних на частку отриманого боргу у сумі 320 644,80 грн. склали: 320 644,80 грн. х 3 % : 100 : 365 х 909дн. (з 30.01.2015 року -26.07.2017 року) = 23 952,15 грн., де 909 днів термін, що пройшов з дня ухвалення рішення до моменту часткового погашення боргу. Розрахунок позивача є правильним, оскільки відповідає вимогам чинного законодавства та загальновизнаним методикам розрахунку. Боржником докази поважності причин невиконання грошового зобов`язання до справи не долучено. Слід зазначити, що наявність судового рішення про задоволення вимог стягувача, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що боржником порушено грошове зобов`язання, прострочено його виконання, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму інфляційних втрат 219 930,27 грн. та три проценти річних від простроченої суми 23 952,15 грн. В ході судового розгляду справи 04.03.2019 року позивач надала уточнений розрахунок про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, зазначивши, що з часу подання позову пройшов тривалий час, тому сума нарахованих 3 % річних складає з 01.03.2015 року по 04.03.2019 року 39 583,47 та сума інфляційних втрат з 01.03.2015 року по 04.03.2019 року складає 310 961,32. Разом з цим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. Тому при вирішенні позову суд не приймає до уваги уточнений розрахунок позивача. При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Правовідносини з приводу невиконання рішення суду носять зобов`язальний характер і відшкодування моральної шкоди в такому випадку законом не передбачено, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач не надала доказів, які підтверджують факт заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач вказує на порушення відповідачем її права на своєчасне отримання грошових коштів, яке полягає в невиконанні рішення суду про стягнення на користь грошової суми. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб". Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди повинен встановити її наявність, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів щодо протиправності діяння та вини відповідача в заподіянні позивачці моральної шкоди. Крім того, спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень. Також, відповідно до ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України „Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду. З урахуванням викладеного, підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне. Позивач [PERSON] , від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції звільнена (п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), відтак, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору з відповідача підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: partial