Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

У жовтні 2016 року до суду звернувся позивач з позовною заявою до [PERSON], в якій заявив вимоги про стягнення з відповідача на свою користь суму франшизи у розмірі 510 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 02.11.2015 року приблизно о 14 годині 45 хвилин на вул. Раднаркоміській 9/11 в м. Харків сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Geely», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року [PERSON] був визнаний винним у скоєні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Позивач зазначив, що матеріальна шкода, яка була заподіяна внаслідок ДТП автомобілю «Geely» д.н.з. [NUMBER] складає 1639,80 грн., що підтверджується страховим актом № 110693 від 23 травня 2016 року та була відшкодована страховиком у розмірі 1129 грн. 80 коп., тобто з врахуванням розміру франшизи, встановленому у полісі. Вказуючи на те, що оскільки цивільно - правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в АТ «Просто-страхування», яке виплатило страхове відшкодування зменшене на розмір франшизи, то просив суд стягнути з [PERSON] франшизу передбачену умовами поліса страхування № АЕ/4269720 від 29.04.2015 у розмірі 510 грн., оскільки останній в добровільному порядку вказану суму не сплатив. Також позивач вказував на те, що йому була завдана моральна шкода, яка на його думку полягає в тому, що в результаті протиправних дій [PERSON] відбулось порушення нормальних життєвих зв'язків позивача через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Крім того, позивач вказав, що діями [PERSON] було суттєвим чином пошкоджено належне йому майно, внаслідок чого він тривалий час позбавлений можливості користуватися автомобілем, знаходився у нервовому стані через те, що у нього немає вільних коштів на його ремонт, у зв'язку з чим, він визначив розмір грошового відшкодування спричиненої йому моральної шкоди у сумі 10000 грн. та просив суд стягнути з вказану суму з відповідача разом із судовими витратами, які він поніс при зверненні до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON], діючий на підставі договору щодо правової допомоги від 12.10.2016 року, (а.с. 8) в судове засідання з'явився, просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, а також просив відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору та надання позивачу юридичної допомоги. В судовому засідання відповідач [PERSON] позовні вимоги в частині стягнення з нього розміру франшизи, передбачену полісом у сумі 510 грн. визнав. Щодо вимог про стягнення з нього 10000 грн. моральної шкоди заперечував та зазначав, що позивач не надав жодних доказів завдання йому моральної шкоди. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Правовідносини в сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" , що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні 02.11.2015 року приблизно о 14 годині 45 хвилин на вул. Раднаркоміській 9/11 в м. Харків сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON], який під час об'їзду першкоди, а саме транспортного засобу «Geely», державний номерний знак [NUMBER], який був припркований, не дотримався інтервалу, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, завдано матеріальну шкоду, чим порушив п. 13.3 ПДР України. Згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії № АЕ/4269720 від 29.04.2015 року автомобіль марки «Volkswagen», 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] був застрахований у АТ «Просто-страхування» в межах ліміту: 100000 грн. - за шкоду заподіяну життю та здоров'ю третіх осіб, 50000 - за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, зі встановленою франшизою в розмірі 510 грн. (а.с. 5). Постановою Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 [PERSON] був визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 7). Вказана постанова [PERSON] не була оскаржена та набула законної сили. Відповідно до страхового акту № 110693 від 23 травня 2016 року було встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди володільцю автомобіля «Geely», д.н.з. [NUMBER] було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 1639,80 грн.(а.с. 6). Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що відповідно до ст.ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюється також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на прав господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Згідно з п.1.3 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу Пунктом 1.6 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору, оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах страхове відшкодування). Крім того, відповідно до абзацу 1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.09.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Судом встановлено, що позивач керував транспортним засобом на підставі свідоцтва про транспортний засіб, а тому він дійсно має право вимагати відшкодувати йому шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ч.4 ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правовий аналіз наведеної норми Основного Закону свідчить про наявність механізму такого захисту, за умов додержання правил відповідних проваджень. Відповідно до положень статті 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до Полісу № АЕ/4269720 від 29.04.2015 року франшиза була встановлена у розмірі 510 грн. В судовому засіданні відповідача [PERSON] визнав позовні вимоги в частині стягнення суми франшизи в розмірі, визначеному у Полісі. Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Крим того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову ,яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем в частині стягнення з нього суми франшизи не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу для задоволення цієї позовної вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до [PERSON] щодо стягнення франшизи у розмірі 510 грн. підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] стосовно стягнення з відповідача [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до п.5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В обґрунтування цієї частини позовних вимог, позивач вказував, що в результаті пошкодження автомобіля відбулось порушення його нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження свого активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, відмову відповідача в добровільному порядку сплатити суму франшизи. Розмір грошового відшкодування цієї моральної шкоди позивач визначив у сумі 10000 грн. Проте, аналізуючи посилання позивача, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки на думку суду [PERSON] взагалі не довів, що займається активним громадським життям і внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його громадське життя та поведінка погіршилась, а стосунки в родині та зі знайомими порушились. Далі, позивач посилався на заподіяні йому душевні страждання, які пов'язані з втратою можливості користуватися автомобілем. Дослідуючи вимоги позивача з заявлених вище підстав, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому слід застосовувати практику Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструменту функціонування Конвенції, що є частиною національного законодавства. Відповідно до матеріалів справи «Бурдов проти Росії»\\ Розгляд по суті і справедлива сатисфакція\\, Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими лише завдяки визнанню судом наявності порушення, заявник зазнав певної моральної шкоди. Однак зазначена у вимозі конкретна сума є надмірною.

Outcome: partial