Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON](далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта»(далі - відповідач), про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що відповідно до Наказу Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрпошта» позивача було призначено на посаду цього підприємства провідним інженером експертно-аналітичного відділу. 28.02.2017 року на підставі Наказу №483/К, виданого Генеральним директором, заступником голови комісії з перетворення Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» [PERSON] звільнено 01 березня 2017 року із займаної посади провідного інженера експертно-аналітичного відділу, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штатів працівників, про що свідчить запис в трудовій книжці позивача від 01 березня 2017 року. За час роботи в Українському державному підприємстві поштового зв'язку «Укрпошта» його неодноразово заохочували преміями за відмінну роботу та завжди зазначали, що він відповідальний працівник. Вважає, що його було звільнено із займаної посади провідного інженера експертно-аналітичного відділу Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» незаконно та безпідставно, а Наказ про його звільнення незаконним, виданим з грубим порушенням вимог чинного законодавства України та таким, що порушує його конституційні права, зокрема право на працю. Тому, позивач просив суд, скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» №483/К, виданого Генеральним директором, заступником голови комісії з перетворення Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» [PERSON], який прийнятий відносно нього; поновити його на посаді провідного інженера експертно-аналітичного відділу в Українському державному підприємстві поштового зв'язку «Укрпошта»; стягнути з Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01.03.2017 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. До матеріалів справи додано письмові заперечення проти позову. Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що відповідно до Наказу УДППЗ «Укрпошта» від 23.12.2016 року № 1138 були внесені зміни до Штатного розпису підприємства, які передбачали скорочення посади провідного інженера, яку займав позивач. Відповідно до Акту ПАТ «Укпошта» від 28.12.2016 року, складеного о 15 год. 50 хв., позивачу було вручено для ознайомлення попередження про наступне вивільнення (у 2-х екземплярах) та запропоновано під підпис із ним ознайомитись, від чого позивач відмовився, залишивши обидва екземпляри попередження у себе. Листом ПАТ «Укрпошта» від 23.02.2017 року № 721-103-17 позивачу було направлено повідомлення про перелік актуальних вакантних посад на підприємстві та запропоновано у строк до 27.02.2017 року письмово повідомити про прийняте рішення щодо запропонованих посад. На підставі наказу ПАТ «Укрпошта» № 483/к від 28.02.2017 року позивача 01.03.2017 року було звільнено з посади провідного інженера відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідач в письмових запереченнях зазначає, що відповідно до вимог ст.ст. 44 та 83 КЗпП України позивачу була виплачена вихідна допомога у розмірі одного середнього місячного заробітку та грошова компенсація за 16 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Як зазначає, відповідач, у зв'язку з відсутністю позивача на робочому місці 01.03.2017 року, листом ПАТ «Укрпошта» від 01.03.2017 року № 721-114-17 було повідомлено про необхідність з'явитися до відділу укомплектування та адміністрування персоналу підприємства для отримання трудової книжки. 19.05.2017 року позивач отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них під № 767. 19.05.2017 року позивач ознайомився з наказом ПАТ «Укрпошта» № 483/к від 28.02.2017 року про звільнення, про що свідчить його підпис на наказі. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації (далі - підприємство) тощо. Скорочення штату передбачає зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо (Роз`яснення Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації»). Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що Наказ УДППЗ «Укрпошта» від 23.12.2016 року № 1138 містить зміни в організації виробництва і праці, шляхом скорочення посад, про що є достатні на те обґрунтування. Крім того, позивача у встановлений законом строк було повідомлено про скорочення його посади. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9). Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в діях відповідача відсутнє порушення вимог чинного законодавства при звільненні позивача. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Підсумовуючи викладене вище, суд прийшов до висновку, що в діях відповідача відсутнє порушення вимог чинного законодавства при звільненні позивача, позовні вимоги в частині скасування Наказу № 483-к від 28.02.2017 року, а також поновлення на роботі не підлягають задоволенню, а, оскільки, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, то дана позовна вимога також не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed