Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

01.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Відокремленого структурного підрозділу ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітну за час затримки розрахунку. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.07.2010 року [PERSON] була прийнята провідним інженером-технологом відділу головного технолога в ТзОВ «Львівські автобусні заводи», 01.04.2011 року була переведена на відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду провідного інженера-технолога відділу головного технолога та 14.05.2013 року була звільнена згідно п. 1 ст. 37 КЗпП України за згодою сторін. При звільнений розрахунок з [PERSON] проведено не було, тому вона просить стягнути на її користь заборгованість із заробітної плати разом з компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 14900 грн. 88 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Ухвалою від 23.03.2016 року первісного відповідача Відокремлений структурний підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи», оскільки він не є юридичною особою, замінено на належного відповідача ТзОВ «Львівські автобусні заводи». В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити в повному обсязі. При цьому позивачка посилається на те, що розмір заробітної плати вона розрахувала, виходячи з розміру тарифної ставки з оплати праці за її професією. Представник відповідача в судове засідання не зявився за невідомих обставин. В судовому засіданні 06.05.2016 року представник відповідача просив надати можливість вивчити документи, які є на підприємстві та 08.07.2016 року надав заперечення, в яких позов не визнав та зазначив, що позовні вимоги позивачкою не доведені. Заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 19.07.2010 року позивачка прийнята провідним інженером-технологом відділу головного технолога в ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011 року позивачка була переведена на відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду провідного інженера-технолога відділу головного технолога. 14.05.2013 року позивачку звільнено згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивачки та її трудовою книжкою. Тобто, позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. З пояснень позивачки вбачається, що під час роботи заробітна плата виплачувалася в меншому розмірі, ніж передбачено законодавством, та в день звільнення заробітна плата з компенсацією за невикористану щорічну відпустку позивачці виплачена не була. Статтею 96 КЗпП України передбачено, що основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розмірі надбавок, доплат, премій встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій. Якщо колективний договір на підприємстві не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації. Конкретний розмір тарифних ставок (окладів) встановлюється власником або уповноваженим ним органом. З розрахунку, який зроблено позивачкою, вбачається, що відповідач має перед позивачкою заборгованість із заробітної плати разом з компенсацією за невикористану відпустку в розмірі 14900 грн. 88 коп. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зробленого позивачкою розрахунку. Відповідачем також не надано доказів в підтвердження виплати позивачці всіх належних їй сум. Таким чином, відповідачем при звільненні позивачки було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України щодо виплати належних їй сум, оскільки відповідачем не доведено належне виконання вимог вищезазначеної статті закону. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обовязку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Доказів відсутності вини підприємства у розрахунку з позивачкою відповідачем не надано. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.\~\~Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення. Отже, позивачка була звільнена 14.05.2013 року. Всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України заборгованість із заробітної плати та компенсація за невикористану відпустку виплачена не була. Відповідачем не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про відсутність заборгованості, а також відсутність вини підприємства у невиплаті позивачці належних їй сум в день звільнення. За таких обставин, на підставі ст. 117 КЗпП необхідно стягнути на користь позивачки середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення за цим позовом. Середній заробіток обчислюється за положеннями п. 8\~\~Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Так, останніми повними місяцями роботи позивачки були лютий та березень 2013 року. В лютому позивачкою відпрацьовано 20 календарних днів, в березні 2015 року 20 робочих днів. За лютий 2013 року позивачці мали виплатити заробітну плату в розмірі 1742 грн. 40 коп., за березень 2013 року 1742 грн. 40 коп. Середньоденна заробітна плата позивачки перед звільненням складала 87 грн. 12 коп.: 1742,40 грн. + 1742,40 грн. = 3484,80 грн. 3484,80 грн. / 40 днів = 87,12 грн. З дня звільнення по день ухвалення рішення за цим позовом минуло 790 робочих дня. Тому середній заробіток по день розгляду позову складає 68824 грн. 80 коп. (790 днів х 87,12 грн. = 68824,80 грн.). Таким чином, на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за весь час до дня ухвалення рішення в розмірі 68824 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved