Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, якою просить встановити факт вільного і відкритого володіння та користування [PERSON] житловим будинком загальною площею 82,2 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., який розташований по [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на такий житловий будинок та земельні ділянки площею 0,24 га для обслуговування будинку і господарчих споруд, та площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що [INFO] у с. Новохристофорівка Новобузького району Миколаївської області помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на усе його майно, у тому числі і на житловий Будинок загальною площею 82,2 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., який розташований по [ADDRESS] та земельні ділянки площею 0,24 га для обслуговування будинку і господарчих споруд, та площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані по [ADDRESS] . Заповіту її батько не склав. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті являються його діти сторони по справі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі по справі: [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно не претендують, оскільки постійно до дня смерті батька позивачка проживала разом із ним, відтак є такою, якою прийняла спадщину. Тому вона як єдина спадкоємиця за законом звернулася із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , проте отримала відмову у видачі такого у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок разом з належними до нього будівлями та спорудами, що позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спірне будинковолодіння. Заперечень щодо позовних вимог від відповідачів до суду не надходило. Заяви та клопотання сторін та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2021 року матеріали цивільної справи передано судді Ціпивко І.І. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Розгляд справи по суті відбувся 24.06.2021 за відсутності учасників судового провадження. Позивач [PERSON] надіслала до суду заяву про слухання справи без її участі. Позовні вимоги підтримала з підстав, що викладені у позовній заяви. Просила позов задовольнити. Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] надіслали до суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Позов визнали. Представник третьої особи Вільнозапорізької ОТГ надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову не заперечив. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 1 ст.\~206\~ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206\~ЦПК України у\~випадку визнання\~позову відповідачем\~суд ухвалює\~рішення за\~результатами підготовчого\~провадження.\~У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст.\~6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачами слід прийняти, позов задовольнити частково з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області № 40 від 08.12.1992 року за [PERSON] було визнано право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] , який останній придбав у 1991 році у колгоспі «Перемога». Згідно довідки Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області від 20.08.2015 року та довідки Новохристофорівського старостинського округу № 1 від 28.04.2021 року, житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] . Державними актами на право приватної власності на землю серії І-МК № 023535 від 20.01.1997 року та серії І-МК № 008994 від 20.06.1997 року, встановлено факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності земельних ділянок площею 0,24 га для обслуговування будинку і господарчих споруд, та площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані по [ADDRESS] , відповідно. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18 грудня 2019 року, [PERSON] помер [INFO] у с. Новохристофорівка Новобузького району Миколаївської області, у віці 57 років, про що 18 грудня 2019 року зроблено актовий запис № 299. Відповідно до довідки Новохристофорівського старостинського округу № 1 Вільнозапорізької сільської ради № 150 від 28.04.2021 року, [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] , до дня своєї смерті. Разом із ним постійно проживали за даною адресою його дочка [PERSON] та онука [PERSON] . Згідно довідки Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області № 149 від 28.04.2021 року [PERSON] , який помер [INFO] , на день своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] , та мав у власності земельні ділянки: для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га (державний акт серії І-МК № 008994) та для обслуговування будинку і господарчих будівель площею 0,24 га (державний акт серії І-МК № 023535). За життя [PERSON] заповіту не складав. Судом встановлено та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.04.1986 року та рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 18.01.2017 року, те, що позивач є донькою спадкодавця [PERSON] . Відтак відносить до спадкоємців першої черги спадкування за законом. Іншими спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є відповідачі: [PERSON] та [PERSON] , які поданими до суду заявами не заперечили проти позовних вимог [PERSON] , а отже відмовилися від належних їм часток у спадщині після смерті батька. Довідкою Новохристофорівського старостинського округу № 1 Вільнозапорізької сільської ради № 150 від 28.04.2021 року, підтверджено те, що разом із спадкодавцем постійно проживали його дочка [PERSON] та онука [PERSON] . Відтак, [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька [PERSON] , яка прийняла спадщину. Разом з тим, приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М. листом № 74/01-16 від 28.04.2021 року [PERSON] , як єдиній спадкоємиці першої черги за законом, яка прийняла спадщину, відмовлено у віддачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на житловий будинок та відсутності печаток на правовстановлюючих документах на земельні ділянки. Отже судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [PERSON] . Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно з ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 2 ст.\~16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року\~№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України\~від 1\~липня 2004\~року "Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом п. 62 Інструкції про\~порядок вчинення\~нотаріальних дій\~державними нотаріальними\~конторами Української\~РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок [ADDRESS] , дійсно на праві власності належав [PERSON] , який помер [INFO] . Відтак ввійшов до спадкового майна спадкодавця, яке прийняла позивачка як спадкоємець за законом першої черги. Частиною першою ст.\~1297\~ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. Як вбачається зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців. Згідно зі ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі положень ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст.\~1223\~ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261\~ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1 ст.\~1268\~Цивільного кодексу\~України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.\~1273\~ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, згідно з ч. 2 ст.\~1274\~ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Висновки суду за результатами розгляду справи. Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які в своїй сукупності є достатніми. Таким чином, враховуючи те, що позивач отримати свідоцтво про право на спадщину (житловий будинок та земельні ділянки) не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі такого; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню частково. Разом з тим, у задоволенні позовної вимоги заяви щодо встановлення факту вільного і відкритого володіння та користування [PERSON] спадковим житловим будинком, слід відмовити, оскільки така вимога не породжує будь-яких юридичних наслідків для позивачки. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем на його вимогу.

Outcome: partial