Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

01 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] .. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 вересня 2015 року між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики № 9, відповідно до якого він надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 11\~000 грн, а останній зобов`язався повернути їх до 30 жовтня 2015 року. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконано, просив стягнути з останнього на свою користь 76 953 грн 70 коп. в рахунок заборгованості за договором позики, що складається з суми боргу, трьох процентів річних від простроченої суми, процентів за користування позикою та пені внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання. Ухвалою від 07 червня 2019 року до участі в справі залучено дружину відповідача [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач та третя особа будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також за останнім відомим місцем проживання у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 11 вересня 2015 року було укладено письмовий договір позики № 9 (а. с. 10), за умовами якого позивач [PERSON] надав відповідачеві [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 11\~000 грн, а останній зобов`язався повернути їх до 30 жовтня 2015 року. Пунктом 3.1 вказаного договору передбачено, що у разі порушення позичальником узгодженого сторонами строку виплати позики, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,5% від простроченої суми позики за кожен календарний день прострочки. Викладене також підтверджується представленою суду розпискою відповідача, згідно з якою останній зобов`язався повернути позивачеві борг в сумі 11\~000 грн (а. с. 11). Доказів протилежного відповідачем суду не представлено, і вказана розписка у будь-якому разі свідчить про визнання відповідачем боргу перед позивачем у вказаній сумі. Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, вчасно суму боргу позивачеві не повернув, на день розгляду справи судом борг [PERSON] перед [PERSON] складає 15\~147 грн, з урахуванням індексу інфляції за час прострочення грошового зобов`язання. Вирішуючи питання щодо розміру суми за користування позикою, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер і якою установлена презумпція оплатності позики. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Так, у відповідності до вказаної норми закону, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Аналогічна правова позиція закріплена рішенням Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа № 6-6-36цс14). Враховуючи вищевикладене, суд приймає до уваги письмові розрахунки, що містяться в позовній заяві, і погоджується, що суму, яка підлягає стягненню, слід обрахувати наступним чином: основний борг: 15\~147 грн, з урахуванням індексу інфляції за час прострочення грошового зобов`язання; три проценти річних від простроченої суми за користування позикою з урахуванням облікової ставки НБУ 990 грн, сума процентів за користування позикою 536 грн 70 коп, сума пені, передбачена договором 60\~280 грн, а усього 76 953 грн 70 коп.. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним\~та документально\~підтверджені витратина правову допомогу в розмірі 4\~994 грн 60 коп.. Крім цього, у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 857 грн 64 коп., від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом позивач був звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: approved