Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

У червні 2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення моральної шкоди, витребування майна, зобов'язання вчинити дії та визнання права власності. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 30.07.2010 року її син, [PERSON], придбав легковий автомобіль марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві [NUMBER]. [INFO], перебуваючи зі своєю дружиною [PERSON] в м. Шарм Ель Шейх, син позивача [PERSON] при невстановлених обставинах помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Бюро охорони здоров'я м. Шарм Ель Шейх в провінції Гануб Сіна відділом цивільних справ № 93. Дізнавшись про смерть сина, позивач 28.02.2011 року звернулась у встановленому законом порядку до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Після смерті сина позивача вище зазначений автомобіль знаходився на автостоянці за адресою: м. Київ. вул. Командарма Уборевича, навпроти буд. №? 29/22. Як встановлено досудовим слідством, відповідач [PERSON]. 16.01.2011 року з невстановленою особою, схожою за віком з її покійним чоловіком, надавши до ВРЕР № 6 м. Києва паспорт померлого, зняла з обліку зазначений автомобіль, подавши до ВРЕР № 6 м. Києва заяву № 218460-1330М6 від 16.01.2011 року. Вказана обставина підтверджується висновком № 8145/11-11 судово-почеркознавчої експертизи за кримінальною справою № 01-18202, складеним 26.10.2011 року. 17.01.2011 року відповідач [PERSON]. та інша невстановлена слідством особа, скориставшись паспортом померлого [PERSON], оформили довіреність, посвідчену приватним нотаріусом КМНО [PERSON], на право розпорядження вказаним автомобілем. Після чого, відповідач [PERSON]. 24.01.2011 року, не маючи достатніх та законних підстав, використовуючи завідомо підроблений документ (довіреність), оформила в порядку передоручення довіреність на розпорядження вказаним автомобілем на ім'я [PERSON], яку було посвідчено приватним нотаріусом КМНО [PERSON] У свою чергу, відповідач [PERSON] продала вказаний автомобіль відповідачу [PERSON], що підтверджується Довідкою-рахунком Серії КІМ № 491992, виданою Підприємством «БДР-Універсал» благодійної організації «Київський міський благодійний фонд «За безпеку дорожнього руху». Таким чином, відповідач [PERSON] на час звернення до суду, на думку позивача, володів та користувався автомобілем марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] (а після зняття з реєстрації державний транзитний номерний знак [NUMBER]), номер кузова [NUMBER]. Позивач вважає, що з дня смерті [PERSON], тобто з [INFO], вона є власником всього майна, яке належало її сину на момент його смерті, в тому числі і автомобіля марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Як стверджує [PERSON], відповідач [PERSON]. фактично заволоділа та розпорядилась вказаним автомобілем без її дозволу та відома, використовуючи при цьому завідомо підроблені документи. Не маючи для відповідного розпорядження вказаним автомобілем законних підстав, а також передаючи неіснуючі права третім особам, шляхом видачі довіреності в порядку передоручення на ім'я відповідача [PERSON], відповідач [PERSON]. незаконно заволоділа та розпорядилась цим автомобілем, який, як вважає позивач, належав їй. А тому, відповідачі [PERSON]. та [PERSON] не мали права вчиняти будь-яких правочинів щодо вказаного автомобіля без згоди позивача. На момент посвідчення 17.01.2011 року приватним нотаріусом КМНО [PERSON] довіреності від імені [PERSON] на ім'я відповідача [PERSON]. не було дотримано вимог законодавства, оскільки син позивача [PERSON] вже був померлим. Також, на думку позивача, відповідач [PERSON]. не набула жодних прав щодо користування, володіння та розпорядження автомобілем марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], в тому числі і на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО [PERSON] від 17.01.2011 року. На цій підставі вчинений нею правочин, підтверджений видачею довіреності від 24.01.2011 року на ім'я відповідача [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом КМНО [PERSON], є також нікчемним. Таким чином, позивач притримується думки, що відповідач [PERSON] не набула жодних прав щодо користування, володіння та розпорядження автомобілем марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], в тому числі і на підставі довіреності від 24.01.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО [PERSON] А отже, вказаний автомобіль, яким позивач, на її думку, володіла на законних підставах, вибув з її законного володіння не з її волі та без її відома, а тому може бути витребуваний у відповідача [PERSON], окрім цього, у неї є всі законні підстави для визнання її права власності на даний транспортний засіб за рішенням суду. До того ж, позивач стверджує, що вона, як мати померлого, дуже переживає його втрату, кожна річ, якою володів її син нагадує їй про нього та про ті чудові часи, коли він був живий. Однак, те, що зробила відповідач [PERSON]. - у такий негідний спосіб відчужила майно її сина, фактично завдає їй душевного болю та моральних страждань. Отриману моральну шкоду позивач оцінила у розмірі 20 000 грн. і вважала, що є всі законні підстави для стягнення цієї суми з відповідача [PERSON]. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просила суд: стягнути з [PERSON]. на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.; витребувати у [PERSON] та зобов'язати передати у її володіння автомобіль марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]; визнати за нею право власності на автомобіль марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. У подальшому позивач збільшила обсяг позовних вимог, вказуючи на те, що відповідач [PERSON] 14.12.2011 року продав спірний автомобіль [PERSON], що підтверджується договором ДПІ № 102932 купівлі-продажу транспортного засобу. З огляду на це позивач остаточно просила суд: стягнути з [PERSON]. на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.; визнати недійним договір ДПІ № 102932 купівлі-продажу транспортного засобу від 14.12.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; витребувати у [PERSON] та зобов'язати передати у її володіння автомобіль марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]; визнати за нею право власності на автомобіль марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. У ході судового розгляду у зв'язку зі збільшенням позовних вимог до участі у справі у якості співвідповідача було залучено [PERSON]. Окрім цього, було встановлено, що відповідно до свідоцтва про зміну імені Серії [NUMBER] від 18.07.2012 року дійсне прізвище та ім'я відповідача [PERSON] - [PERSON]. У судове засідання з'явились позивач та її представник, які позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі, вказуючи на обставини, зазначені у позові. У судове засідання також з'явились представники відповідачів [PERSON] та [PERSON], які позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову, вказуючи на недоведеність і відсутність обставин, на які посилається [PERSON] і які б давали підстави задовольнити її позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, своїх представників не направили, про час, день та місце розгляду справи була повідомлена належними чином, причини своєї неявки суду не повідомила, через свого представника подала суду письмові заперечення проти задоволення позову, які теж обґрунтовано недоведеністю і відсутністю обставин, на які вказує позивач і які б давали підстави задовольнити її позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання теж не з'явилась, свого представника не направила, про час, день та місце розгляду справи була повідомлена належними чином, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомила. Громадянин [PERSON], представляючи себе як представника однієї із сторін, звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки він бере участь в судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги в кримінальному провадженні, проте доказів на підтвердження того, що він є представником однієї із сторін у справі, а також своєї зайнятості в іншому процесі, суду не надав. Вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач згідно зі свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 12.12.1992 року являється матір'ю [PERSON], [INFO] Як вбачається зі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ Серії [NUMBER], виданого ВРЕР-9 УДАІ УМВС України в м. Києві 30.07.2010 року, на підставі Довідки-рахунку Серії КІМ № 491992 від 30.07.2010 року за [PERSON] було зареєстровано автомобіль марки BMW модель 330W, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], тип ТЗ легковий седан-В. 14.08.2010 року [PERSON] зареєстрував у відділі РАЦС Солом'янського РУЮ у м. Києві шлюб з [PERSON] (на даний час [PERSON]), актовий запис № 1072, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 14.08.2010 року. Згідно зі свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 10.01.2011 року, виданим відділом цивільних справ № 93 Бюро охорони здоров'я м. Шарм Ель Шейх провінції Гануб Сіна Арабської Республіки Єгипет та перекладеним українською мовою перекладачем [PERSON], що було засвідчено 16.08.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4378, [PERSON] помер [INFO] в м. Шарм Ель Шейх, причина смерті: раптова смерть без явних причин. З огляду на заяву № 218460-1330М6 від 16.01.2011 року, подану до ВРЕВ-6 УДАІ в м. Києві від імені власника [PERSON], 16.01.2011 року автомобіль марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], було знято з обліку для реалізації. 17.01.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено за реєстровим № 37 довіреність, видану від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] (на даний час [PERSON]) з правом передовіри на представництво з усіх питань без винятку, пов'язаних з експлуатацією та відчуженням, належного йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ Серії [NUMBER], виданого ВРЕР-9 УДАІ УМВС України в м. Києві 30.07.2010 року, автомобіля марки BMW модель 330W, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], тип ТЗ легковий седан-В, реєстраційний транзитний номер [NUMBER]. 24.01.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено за реєстровим № 315 довіреність, видану [PERSON] (на даний час [PERSON]), яка діяла в інтересах [PERSON], на ім'я [PERSON] без права передоручення на представництво з усіх питань без винятку, пов'язаних з відчуженням, належного [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ Серії [NUMBER], виданого ВРЕР-9 УДАІ УМВС України в м. Києві 30.07.2010 року, автомобіля марки BMW модель 330W, 2004 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], тип ТЗ легковий седан-В, реєстраційний транзитний номер [NUMBER]. Згідно з Договором надання послуг з купівлі-продажу транспортних засобів та номерних агрегатів з видачею довідки-рахунку від 03.02.2011 року та Довідкою-рахунком Серії КІМ № 491992, виданою 03.02.2011 року Підприємством «БДР-Універсал» благодійної організації «Київський міський благодійний фонд «За безпеку дорожнього руху», відповідач [PERSON] придбав у [PERSON], від імені якого діяла відповідач [PERSON], автомобіль марки BMW 330і, номер кузова [NUMBER]. З матеріалів спадкової справи № 189/2011 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, позивач 28.02.2011 року звернулась до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її сина [PERSON]. 07.06.2011 року за вх. № 1400 до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори від батька померлого [PERSON] - [PERSON] надійшла нотаріально посвідчена заява про відмову від прийняття спадщини після смерті його сина. 21.07.2011 року позивач звернулась до цієї ж нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на автомобіль марки X5, реєстраційний номер [NUMBER]. Окрім цього, 11.03.2011 року відповідач [PERSON]. (на даний час [PERSON]) звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON], у зв'язку чим нотаріусом було розпочато спадкову справу № 1/2011. 14.06.2011 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] Тернівською державною нотаріальною конторою було надіслано претензію ПАТ «Укрсиббанк» до спадкоємців боржника, відповідно до якої до спадкоємців померлого [PERSON] було висунуто вимоги в розмірі 75 910,15 доларів США у зв'язку з укладанням між АКІБ «УкрСиббанк» та спадкодавцем договору про надання споживчого кредиту № 11093629000 від 12.12.2006 року, зобов'язання за яким було забезпечено договором іпотеки № 37281 від 12.12.2006 року, за яким в іпотеку банку було передано двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 05.07.2011 року відповідач [PERSON]. (на даний час [PERSON]) звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] 21.07.2011 року позивачу Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 3-754 на автомобіль марки BMW X5, 2007 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до листа Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори № 3981/02-14 від 23.08.2011 року єдиною спадкоємицею всього майна померлого [INFO] [PERSON] є його мати [PERSON] у зв'язку з тим, що батько померлого [PERSON] та дружина померлого [PERSON] (на даний час [PERSON]) відмовились від належних їм часток спадкового майна. Як вбачається з висновку № 8145/11-11 судово-почеркознавчої експертизи за кримінальною справою № 01-18202, складеного 26.10.2011 року Київським НДІ судових експертиз, підписи від імені [PERSON], що містяться у вже згаданій заяві № 218460-1330М6 від 16.01.2011 року, поданій до ВРЕВ-6 УДАІ, виконані не [PERSON]. Згідно з Договором купівлі-продажу транспортного засобу ДПІ № 102932 від 14.12.2011 року та Довідкою-рахунком Серії ДПІ № 102932, виданою 14.12.2011 року ТОВ «Мрія ГРУП ЛТД», відповідач [PERSON] придбав у відповідача [PERSON], автомобіль марки BMW 330і, номер кузова [NUMBER]. 12.03.2012 року позивач звернулась до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із додатковою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину і їй 12.03.2012 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 3-199 на 100 % Статутного капіталу ТОВ «ФАСАДМАЙСТЕР», що в грошовому виразі складає 40 000 грн. 21.05.2012 року позивач звернулась до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із додатковою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину і їй 21.05.2012 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 3-504 на квартиру [ADDRESS]. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та рекомендації Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. З огляду на зміст ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Зважаючи на ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. У відповідності до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Частиною 1 ст. 240 ЦК України передбачено, що Представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. У ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Пунктом 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України констатовано, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Згідно з ч. 2 цієї ж статті з припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Зважаючи на ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. З огляду на ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У ч. 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зважаючи на ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. У ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України констатовано, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Зважаючи на вимоги ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на ч.ч. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. З огляду на ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У ч. 1 ст. 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Зважаючи на думку, висвітлену у п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК України щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. З огляду на позицію, викладену у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У відповідності до рекомендацій, зазначених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з абз. 2 п. 5 цієї ж Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням проаналізованих правових норм та рекомендацій Верховного суду України в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Позивач, як мати померлого [PERSON], з урахуванням того, що інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини у порядку, визначеному ст. 1273 ЦК України, є єдиною спадкоємицею майна свого померлого сина [PERSON], який на час йог смерті був власником спірного автомобіля. Вказані права позивача додатково підтверджені фактами видачі на її ім'я органами нотаріату відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, належне на час відкриття спадщини [PERSON] У зв'язку з цим, виходячи з положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України, позивачу спірний автомобіль належав з часу відкриття спадщини, тобто від дня смерті її сина [PERSON] З огляду на зазначене, а також те, що даний автомобіль на сьогодні належить відповідачу [PERSON], тобто право позивача не визнається, суд вважає за необхідне в порядку ст. 392 ЦК України задовольнити позовну вимогу [PERSON] про визнання за нею права власності на автомобіль марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER]. Щодо відчуження спірного автомобіля після смерті його власника [PERSON] суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Виходячи зі змісту ст. 25 ЦК України, права фізичної особи припиняються у момент її смерті, тобто право власності [PERSON] на спірний автомобіль припинилось в день його смерті [INFO] і, як вже було вказано, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України перейшло до його спадкоємців. Як визначено ст. 658 ЦК України, правом продажу товару наділений лише його власник, а тому на час відчуження 03.02.2011 року спірного автомобіля [PERSON] ніяких правочинів щодо цього від імені [PERSON] не могло вчинятись, оскільки всі його права вже припинились. У зв'язку з цим договір купівлі-продажу спірного автомобіля, підписаний 03.02.2011 року [PERSON] від імені [PERSON] із [PERSON], не є укладеним у розумінні ст.ст. 638, 655 ЦК України, так як між сторонами не могло бути досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки у цьому не брав участі належний продавець. Більш того, відповідно до положень Книги 6 ЦК України законодавцем передбачено можливість з боку спадкоємців розпорядження до закінчення строку на прийняття спадщини лише щодо частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), і то лише з дозволу нотаріуса і якщо це викликано обставинами, які мають істотне значення. Тобто, до закінчення шестимісячного строку прийняття спадщини після смерті [PERSON] все належне йому на час смерті майно не могло бути відчужене іншим особам. Наявні у справі довіреності від імені [PERSON] на ім'я [PERSON]. (на даний час [PERSON]) та [PERSON] не могли породжувати ніяких правових наслідків, оскільки [PERSON] на час їх видачі був вже померлим, а отже, і не міг укласти з [PERSON]. (на даний час [PERSON]) та [PERSON] усних договорів доручення на відчуження спірного автомобіля, на підтвердження яких могли бути видані такі довіреності. А отже, ніяких правових підстав для переходу прав на спірний автомобіль до відповідача [PERSON] не існувало, тобто він не міг стати його власником і, відповідно, володіти, користуватись та розпоряджатись ним, в тому числі, не мав права укладати договір з відповідачем [PERSON] на його відчуження. З цих же підстав [PERSON] не може вважатись власником автомобіля марки BMW модель 330і, 2004 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER], а отже, не має законних прав на його володіння, користування і розпорядження. У зв'язку з викладеним, в силу ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України позивач має право на витребування у відповідача [PERSON] спірного автомобіля та вимагати зобов'язати його передати їй у володіння даний транспортний засіб, а тому суд позовні вимоги у цій частині задовольняє. На підставі викладеного суд змушений відмовити позивачу у її вимогах про визнання недійним договору ДПІ № 102932 купівлі-продажу транспортного засобу від 14.12.2011 року, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON], так як не можна визнавати недійсним правочин, який взагалі не був укладений. Більш того, позивач не являється стороною даного договору і не може висувати такого роду вимоги. Щодо вимог позивача про стягнення на її користь з відповідача [PERSON]. (на даний час [PERSON]), то суд не вбачає підстав для їх задоволення, так як позивачем в ході судового розгляду всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не було доведено наявність в розумінні ст. 23 ЦК України такої шкода, при чому еквівалентній сумі 20 000 грн., протиправність діянь відповідача [PERSON]. (на даний час [PERSON]), наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діяннями відповідача та вини останньої в її заподіянні. При чому останні обставини (протиправність діянь відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діяннями відповідача та вини останньої в її заподіянні) можуть бути встановлені виключно у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду кримінальної справи. Зважаючи на вищенаведене та рекомендації, викладені у Постановах Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: partial