Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 07.02.2020 до Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить встановити факт, що [PERSON] [INFO] , яка уклала шлюб 23 грудня 1995 року з [PERSON] [INFO] , який зареєстрований в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу за №257, відділу реєстрації актів громадського стану Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області та [PERSON] [INFO] , уродженка с. Шубині Стави Лисянського району, Черкаської області яка померла [INFO] є одна і таж особа; Визнати в рівних частинах об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] ; Визнати в рівних частинах об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 913 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] ; Визнати за [PERSON] право спільної часткової власності майна подружжя на 1/2 яка складає 3.5/10 від 7/20 частки житлового будинку який розташований в [ADDRESS] , Визнати за [PERSON] право спільної часткової власності подружжя на 1/2 частку яка складає 456.5 кв.м. земельної ділянки за кадастровими №7121210100:01:001:0640 загальною площею 913 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] ; Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 913 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] видане [PERSON] 26.08.2010 року державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області - недійсним, Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на 7/20 частини житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , видане [PERSON] 26.08.2010 року державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області - недійсним; Визнати за [PERSON] право власності на спадщину за законом на спадкове майно [PERSON] [INFO] , уродженка с. Шубині Стави Лисянського району, Черкаської області, яка померла [INFO] , 1.85/5 частка житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] ., позначеного згідно технічного паспорту на плані літерою - А1 із загальною площею - 113.5 кв.м., житлову площу - 80.6 кв.м., а також господарські та побутові споруди; Визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на спадщину за законом на спадкове майно [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , 1.85/5 частки житлового будинку який розташований в [ADDRESS] ., з надвірними спорудами; Визнати за [PERSON] право власності на спадщину за законом на спадкове майно [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , 0.5/1частки земельної ділянки за кадастровими №7121210100:01:001:0640 площею 228.2 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] ; Визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на спадщину за законом на спадкове майно [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , 0.5/1частки земельної ділянки за кадастровими №7121210100:01:001:0640 площею 228.2 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] ; Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати 1434 грн.. по сплаті судового збору, та 3500 грн. за надану правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , уклали шлюб 23 грудня 1995 року який зареєстрований в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу за №257, відділу реєстрації актів громадського стану Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області та присвоєно прізвище чоловікові [PERSON] , дружині [PERSON] . Від шлюбу дітей не мають. При житті [PERSON] отримала паспорт громадянина України в якому зазначила прізвище [PERSON] та не змінила на прізвище [PERSON] . [PERSON] ( [PERSON] ) померла [INFO] . [PERSON] по договору купівлі продажу придбала 7/20 частину житлового будинку який розташований в [ADDRESS] . Під час шлюбу на спільні кошти позивач разом із [PERSON] в частині будинку який належав [PERSON] зробили капітальний ремонт, а саме перекрили дах, обклали д/вальковані стіни цеглою, замінили вікна, двері, поли, демонтували грубу, штукатури стіни, білили, кляли шпалерами, красили двері обладнали будинок паровим опаленням, що суттєво змінило вартість частини будинку. В 2005 році позивач разом із [PERSON] на спільні кошти подружжя самовільно розпочали будівництво двохповерхового гаража, літньої кухні, при цьому 18 жовтня 2006 року виконавчий комітет Звенигородської міської Ради за №421 дав дозвіл на закінчення будівництва гаража та літньої кухні на території садиби [ADDRESS] , та було надано Звенигородською міською радою земельну ділянку площею 913 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] та було видано державний акт на землю на ім`я [PERSON] серія ЯЕ №624477, кадастровий номер земельної ділянки 7121210100:01:001:0640 та в 2007 році будівництво позивачем та [PERSON] було закінчено. На час смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно: -1/2 частина 7/20 частини житлового будинку з надвірними спорудами які розташовані в [ADDRESS] ; - 1/2 частина земельної ділянки площею 913 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] кадастровий номер земельної ділянки 7121210100:01:001:0640; - квартиру однокімнатну яка [ADDRESS] яка була отримана у спадщину [PERSON] ; - земельну ділянку площею - 4.05 га, Кадастровий номер 7122888400:000:0499, розташована Шубиноставській сільській раді Лисянського району Черкаської області. Спадкоємцями першої черги є: [PERSON] чоловік та діти [PERSON] , [PERSON] . Прийняли спадщину, [PERSON] як чоловік померлої який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та [PERSON] яка подала на протязі 6 місяців з часу відкриття спадщини до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. [PERSON] не прийняв спадщину. [PERSON] без згоди позивача, без виділу його частки у майні подружжя та в спадщині спадкодавця [PERSON] , на себе 100% оформила в державного нотаріуса Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області спадщину на майно померлої [PERSON] , а саме отримала: 26.08.2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 913 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] ; 26.08.2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 4.05 га призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Шубиноставської сільської ради Лисянського району Черкаської області, 26.08.2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 7/20 частини житлового будинку з надвірними спорудами який розташований в [ADDRESS] . [PERSON] [INFO] померла. На спадщину померлої [PERSON] , а саме на земельну ділянку площею - 4.05 га, Кадастровий номер 7122888400:000:0499, розташована Шубиноставській сільській раді Лисянського району Черкаської області 23.09.2019 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом чоловік [PERSON] чоловік, та діти [PERSON] , [PERSON] в 1/3 частках. На інше майно померлої [PERSON] свідоцтва про право власності на спадкове майно не видавалось. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив в якому зазначив, що позивач після смерті дружини не бажав отримувати свідоцтво про право на спадщину за законом та був обізнаний, що право на спадкування за законом також належить [PERSON] , яким вона скористалася, тому позивач міг довідатися про порушення своїх прав та подати позов у межах строку позовної давності. Просить застосувати строки позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 10.02.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.02.2020 замінено заінтересовану особу Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві адміністрації на Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Суддю Звенигородського районного суду [PERSON] відраховано зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку з 22.05.2020 року. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2020 року справу передано для розгляду судді Звенигородського районного суду Гончаренко Т.В. Ухвалою від 01.07.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження. 07.09.2020 року суддю Звенигородського районного суду [PERSON] відраховано зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020 року справу передано для розгляду судді Звенигородського районного суду Сакун Д. І. Ухвалою суду від 08.09.2020 року (головуючий суддя [PERSON] ) було прийнято справу до провадження. 05.11.2020 року представником позивача адвокатом Бабенком Р.В. подано клопотання в якому просить не призначати у справі судово-будівельну експертизу. Ухвалою суду від 10.11.2020 було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. В матеріалах справи наявні клопотання сторін про розгляд справи без їх участі. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, дійшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23.12.1995 відділом реєстрації актів громадянського стану Звенигородської райдержадміністрації Черкаської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №257. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінилося на « [PERSON] » (а.с.9) [PERSON] 28 вересня 1985 року придбала 7/20 частину житлового будинку який розташований в [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці розміром 910 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Педан Н.В. (а.с.45). Земельна ділянка, на якій знаходиться вказаний будинок належала на праві власності [PERSON] на підставі державного акту серії ЯЕ №624477 від 24.10.2007 (а.с.47). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.05.2009 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у м. Звенигородка (а.с.62). З копії спадкової справи, яка заведена Звенигородською нотаріальною конторою16.07.2009 року №02-14 вбачається, що до Звенигородської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] звернулася [PERSON] , яка є дочкою померлої. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. На підставі вказаної заяви Звенигородською державною нотаріальною конторою було видано 26.08.2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 913 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] ; 26.08.2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 4.05 га призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Шубиноставської сільської ради Лисянського району Черкаської області; 26.08.2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 7/20 частини житлового будинку з надвірними спорудами який розташований в [ADDRESS] ; 26.08.2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом на вклади, з відповідними відсотками та нарахованими компенсаціями, що знаходяться у Звенигородському відділенні Ощадбанку, які належали померлій. [PERSON] [INFO] померла. На спадщину померлої [PERSON] , а саме на земельну ділянку площею - 4.05 га, Кадастровий номер 7122888400:000:0499, розташована Шубиноставській сільській раді Лисянського району Черкаської області 23.09.2019 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом чоловік [PERSON] чоловік, та діти [PERSON] , [PERSON] в 1/3 частках. На інше майно померлої [PERSON] свідоцтва про право власності на спадкове майно не видавалось. В подальшому 28.01.2020 року [PERSON] звернувся до Звенигородської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] (а.с.21). Згідно довідки №411/02-17 від 28.01.2020 року виданої виконкомом Звенигородської міської ради вбачається, що померла [PERSON] постійно проживала з 17.10.1997 року по день смерті [INFO] по [ADDRESS] . Склад сім`ї - чоловік [PERSON] (а.с.7). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.01.2020 року №69 виданою Звенигородською державною нотаріальною конторою Пастернаку М.А. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину на цілі частки майна видане на користь іншої особи. Крім того, згідно поданих нотаріусу документів неможливо підтвердити родинні стосунки заявника [PERSON] з його дружиною [PERSON] так як під час реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть прізвище померлої вказано « [PERSON] ». Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Відповідно ч. 1ст. 15ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1ст. 16ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1ст.19ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначено в ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України. За нормою частини другої ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення (п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення"). Згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Згідно частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. При прийнятті рішення суд враховує, що всі подальші після актового запису про шлюб документи, які померла [PERSON] отримувала на протязі її життя видавалися на прізвище « [PERSON] », оскільки після реєстрації шлюбу паспорт не змінила. Наслідком цього стала неможливість позивачем вступити в права спадкування. Вказаний факт підтверджується як копією свідоцтва про одруження, копією будинкової книги, довідкою виконавчого комітету Звенигородської міської ради про склад сім`ї та іншими документами по справі, так і не заперечується відповідачами. Відтак суд вважає за можливе встановити факт того, що [PERSON] [INFO] , уродженка с. Шубині Стави Лисянського району, Черкаської області яка уклала шлюб 23 грудня 1995 року з [PERSON] [INFO] , уродженцем м. Звенигородка, Звенигородського району, Черкаської області який зареєстрований в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу за №257, відділу реєстрації актів громадського стану Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області та [PERSON] [INFO] , уродженка с. Шубині Стави Лисянського району, Черкаської області яка померла [INFO] є одна і таж особа. Стосовно вимог про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Частиною першою статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення закріплені у статті 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515 [PERSON] придбала спірний житловий будинок 28.09.1980р., тобто до укладення шлюбу з позивачем. Разом з тим позивач стверджує, що спірний житловий будинок було перебудовано ним з померлою [PERSON] за період шлюбу. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення. Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести обставини будівництва спірного будинку за спільні кошти з [PERSON] в шлюбі з останньою. Разом з тим жодних доказів на підтвердження даного факту позивачем надано не було, від проведення експертизи позивач відмовився. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Враховуючи те, що відповідно до статті 60 СК України та статті 22 КпШС, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, однак у період шлюбу позивач в установленому законом порядку не набув право власності на спірний будинок,факт спільної участі позивача з [PERSON] коштами або працею в придбанні (створенні) спірного будинку не доведено, то відсутні правові підстави для поділу цього майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинку та земельної ділянки. Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на частину спадкового майна суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Судом встановлено, що позивач проживав з спадкодавицею на момент відкриття спадщини у спірному будинку, де проживає і до цього часу. Вказані обставини підтверджуються як довідками виконавчого комітету Звенигородської міської ради, копією будинкової книги так і не спростовуються відповідачами. Відтак суд вважає доведеними посилання на те, що позивач фактично прийняв спадщину. Отже враховуючи, що після смерті [PERSON] було лише три спадкоємці (позивач і донька спадкодавиці [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом подання заяви та син спадкодавиці, який не прийняв спадщини), то позивач, як спадкоємець, який фактично прийняв спадщину має право на Ѕ її частину. Щодо вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки суд дійшов висновку, що позивач фактично прийняв спадщину і йому належить Ѕ частина спадкового майна, то свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON] підлягає визнанню недійсним саме в цій частині. Щодо визнання недійсним інших свідоцтв вимоги не заявлялися. Стосовно заяви відповідачів про застосування строків позовної давності до вимог позивача суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», які зазначені у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 №6-17цс17. Твердження відповідачів, що строк позовної давності треба обраховувати з дати видачі оскаржуваних свідоцтв суд вважає безпідставним, так як з обставин справи вбачається, що про своє порушене право позивач довідався і міг довідатися 28.01.2020, коли отримав постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оскільки до цього часу, як і на момент розгляду справи позивач проживає у спірному будинку і вважав, що фактично прийняв спадщину, яка йому належала з моменту прийняття. При цьому донька спадкодавиці [PERSON] - [PERSON] , яка оформила на себе всю спадщину померла у 2018 році, проте жодних вимог щодо спадкового майна відповідачі не висували, особові рахунки за комунальні послуги у вказаному будинку оформлені також на позивача. Відтак суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням того, що [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми, вказані витрати слід стягнути з їх законного представника відповідача [PERSON] . Тому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір на користь позивача в розмірі 1854.40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн.

Outcome: approved