Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

представник позивача подав до суду позов та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вказуючи, на те що позивач утримує на своєму балансі гуртожиток, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований у даному гуртожитку у кімнаті [NUMBER], але за вказаною адресою не проживає з 2015 року. Дане приміщення було надане на підставі ордеру від 11.03.1988 року № 4. Відповідач в трудових відносинах з підприємством не перебуває, за місцем реєстрації з часу звільнення жодного разу не з'являвся, за комунальні послуги не сплачує. У зв'язку з тим, що відповідач фактично не проживає у даному будинку та не сплачують комунальні послуги, що порушує права позивача, як власника, позивач звернулася з вказаним позовом до суду та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою : [ADDRESS]. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідачі у судові засідання неодноразово не з'являвся, про дату та час розгляду справи повідомлялися шляхом направлення повісток на адресу його реєстарції, про що свідчать матеріали справи. Окрім того, відповідач викликався у судове засідання шляхом подачі оголошення у газету «Слобідський край». Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: У відповідності ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.9-10), будинок [ADDRESS] належить Державі Україні в особі Міністерства інфраструктури України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як вбачається із актів про встановлення факту не проживання особи від 07.09.2016 р., 13.10.2016 р., 18.11.2016 р., [PERSON] не проживає у кімнаті [NUMBER] за адресою : [ADDRESS].(а.с. 11, 12, 13) Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.3.1. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, який затверджено Наказом МВС України від 22.11.2012 року:" Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою". Зазначені вище положення дублюються також у ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що наявність реєстрації відповідача у будинку, власником якого є позивач, порушує його права на вільне володіння та користування приватною власністю, тому позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: : м.Харків, вул.Конарєва, 7. Питання щодо судових витрат вирішується відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved