Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

01 липня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач просить поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , наступним чином: Визнати за [PERSON] право власності на легковий автомобіль ТОYОТА САМRУ (державний реєстраційний номер [NUMBER] ). Припинити за відповідачем [PERSON] право власності на легковий автомобіль ТОYОТА САМRУ (державний реєстраційний номер [NUMBER] ). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на легковий автомобіль ТОYОТА САМRУ (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) у розмірі 34 539 (тридцять чотири тисячі п`ятсот тридцять дев`ять) гривень. Визнати за відповідачем [PERSON] право власності на легковий автомобіль INFINITI EХ 37 (державний реєстраційний номер [NUMBER] ). Припинити за [PERSON] право власності на легковий автомобіль INFINITI EХ 37 (державний реєстраційний номер [NUMBER] ). Визнати за [PERSON] право власності на легковий автомобіль INFINITI QX70 (державний реєстраційний номер [NUMBER] ). Припинити за відповідачем [PERSON] право власності на легковий автомобіль INFINITI QX70 (державний реєстраційний номер [NUMBER] ). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на легковий автомобіль INFINITI QX70 (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) у розмірі 235 447 (двісті тридцять п`ять тисяч чотириста сорок сім) гривень. В обґрунтування позову зазначено, що 12 липня 2008 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року було розірвано шлюб між подружжям. Після розлучення між позивачем та відповідачем відсутня домовленість про порядок поділу майна, що було придбано за час перебування в шлюбі. У зв`язку з чим, позивач просив поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 02 липня 2020 року позовну заяву залишено без руху. 09 липня 2020 року представником позивача подано до суду заяву на виконання ухвали суду, чим і усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 22 липня 2020 року відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Також, ухвалою суду від 22 липня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено повністю. Накладено арешт на легковий автомобіль марки «INFINITI», модель «EХ 37» (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) та легковий автомобіль марки «INFINITI», модель «QХ 70» (державний реєстраційний номер [NUMBER] ), та заборонено іншим особам вчиняти буд-які дії, в тому числі щодо зняття з обліку та перереєстрації вказаних транспортних засобів. 11 грудня 2020 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 19 березня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності. Розгляд справи відкладено. 10 червня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності. Розгляд справи відкладено. 09 серпня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності. Відповідачка відзив на позов не подавала. Позивач в судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання сповіщався належним чином, про поважність причин не явки суд не повідомив.. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 липня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 12 липня 2008 року, актовий запис № 201 (серія [NUMBER] ). Відповідач змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року по справі № 522/14361/19, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як зазначено у позові, подружжя придбало наступне майно: -Легковий автомобіль Infiniti EX 37, державний реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації транспортного засобу - 11.09.2010 року, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Право власності зареєстровано за [PERSON] ; -Легковий автомобіль Infiniti QX 70, державний реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації транспортного засобу - 06.02.2015 року, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Право власності зареєстровано за [PERSON] . -Легковий автомобіль Toyota Camry, державний реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації транспортного засобу - 09.10.2014 року, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Право власності зареєстровано за [PERSON] . Як вбачається з позовної заяви, у позивача та відповідача відсутня домовленість про порядок поділу майна. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Як вбачається з позовної заяви [PERSON] просив суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі статті 365 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Разом із тим, вирішуючи позовні вимоги про припинення права на часту у спільному майні та залишаючи у власності позивача автомобілі у порядку поділу неподільного майна й стягуючи з позивача грошової компенсацію за частку, що належить відповідачу, слід звернути увагу на зазначені вимоги закону про те, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте позивач такі кошти не вніс. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог. Відповідно до частин 1-2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на вищевикладене, слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2020 року. Згідно ст. 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed