Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

02.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 19.03.2008 року було укладено договір про надання кредиту та договір іпотеки. [PERSON] вважає, що договір не відповідає вимогам закону, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням права [PERSON] як споживача фінансових послуг, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості. Тому [PERSON] просить визнати кредитний договір та укладений на його забезпечення договір іпотеки недійсними. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. При цьому позивач посилався на те, що укладені кредитний договір та договір іпотеки не відповідають вимогам закону, оскільки є несправедливими по відношенню до позивача і є результатом нечесної підприємницької практики. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. При цьому представник відповідача посилалася на те, що банком під час укладання договору було дотримано всі вимоги чинного законодавства. Крім того, представник відповідача заявила про застосування позовної давності до вимог про визнання договорів недійсними. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 19.03.2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 1301/0308/71-027. На підставі цього договору позивач отримав від банку кредит для придбання квартири на вторинному ринку в сумі 60000 доларів США за умови сплати 11,9 відсотків річних, а також інших передбачених договором платежів, строком до 18.03.2038 року. В той же день на забезпечення договору кредиту між позивачем та ВАТ «Сведбанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого квартира, яку позивач придбає за рахунок наданих банком грошей, є предметом іпотеки. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким право вимоги за кредитним договором № 1301/0308/71-027 від 19.03.2008 року перейшло до відповідача. За правилами ч. 1 ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобовязанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Статтею 519 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобовязанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги. Оскільки за договором від 25.05.2012 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором № 1301/0308/71-027 від 19.03.2008 року, позивач має право предявляти відповідачу свої заперечення проти договору. Як видно з позовних вимог, позивач просить визнати вищезазначені договори недійсними як такі, що суперечать чинному законодавству, укладені з порушенням права позивачки як споживача фінансових послуг, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обовязки, які формують основу змісту зобовязання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обовязки і про обєкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач стверджує, що під час укладання договору про надання кредиту йому не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, повязані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не надав доказів того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Як вбачається з договору кредиту від 19.03.2008 року, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, повязаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, із заяви-анкети на отримання кредиту вбачається, що позивач звернувся до банку для отримання кредиту 22.02.2008 року. В той же день ним підписано памятку, в останньому абзаці якої позивач підтверджує, що перед укладання кредитного договору банк надав позивачу в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також те, що позивачу було розяснено існуючи особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Суд враховує, що між зверненням позивача до банку із заявою про надання кредиту та укладенням кредитного договору минуло 25 днів, який є достатнім для прийняття виваженого рішення щодо отримання кредиту. В підписаному позивачем кредитному договорі в п. 10.1 зазначено, що підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування фізичних осіб, загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Також в цьому пункті договору зазначено, що укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. Крім того, 05.02.2010 року між позивачем та банком було укладено договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору, в якому сторони погодилися зменшити щомісячний платіж, який позивач повинен сплачувати. Тобто, підписані позивачем памятка та кредитний договір підтверджують, що банк виконав передбачений Законом обовязок щодо надання повної інформації з приводу кредиту. Доказів на спростування вищезазначених документів позивачем не надано. Посилання позивача на те, що він підписав вказані документи не прочитавши, не заслуговують на увагу. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності\~та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір та договір іпотеки були добровільно підписані, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами. Суд враховує, що позивач отримав кредитні кошти, придбав за ці кошти житло та виконував зобовязання за кредитним договором протягом семи років, не вважаючи при цьому, що кредитний договір не відповідає вимогам закону. Суд також враховує, що позивач має вищу юридичну освіту, тому посилання позивача на те, що він не міг надати кредитному договору належної оцінки, не відповідають дійсності. Є безпідставними й посилання позивача на те, що реальна процентна ставка за кредитним договором є значно вищою. Висновком № 01 від 25.01.2016 року експертного економічного дослідження визначено, що реальна процентна ставка за кредитним договором № 1301/0308/17-027 від 19.03.2008 року становить не 11,9%, як це зазначено в договорі, а 13,04%. Проте, експертом у вказану ставку включено всі витрати, які повинен здійснити позичальник, виконуючи кредитний договір, зокрема, витрати на страхування предмету іпотеки та життя позичальника кожен рік протягом дії кредитних зобовязань. Обовязок позивача здійснювати ці витрати передбачено розділом 5 кредитного договору, де зазначено, що страхування здійснюється позичальником самостійно. Тому, доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обовязку щодо розяснення перед укладанням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору та інформацією про умови надання кредиту, його сукупну вартість і позивач мав можливість з ними ознайомитись. А наявність значного проміжку часу між зверненням до банку та укладанням кредитного договору давала можливість позивачу вивчити та обміркувати умови запропонованого кредитування. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним. За тих самих обставин відсутні підстави для визнання недійсності договору іпотеки. Представник відповідача просив застосувати позовну давність. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачем не наведено та не доведено жодної обставини, яка б свідчила про поважність причин пропущення позовної давності. Посилання позивача на те, що строк позовної давності розпочався з дня, коли він ознайомився з висновком № 01 від 25.01.2016 року експертного економічного дослідження, не ґрунтується на законі. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що позивач вважає кредитний договір таким, що не відповідає дійсності, то про таки обставини позивач міг довідатися після ознайомлення з текстом договору та вимогами діючого законодавства. Небажання позивача ознайомитися з текстом договору та вимогами законодавства не можна визнати поважними причинами. Після підписання кредитного договору позивач отримав один примірник цього договору. Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами. Можливість ознайомлення з текстом договору та можливість обізнаності позивача про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання самого позивача. Суд вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності без поважних причин. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Проте, сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, якщо немає інших підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні не знайшли підтвердження викладені в позовній заяві підстави для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed