Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Чорнухинська селищна рада звернулася до суду з позовом і свої вимоги мотивує тим, що її рішенням від 23.04.2003 р. однокімнатній квартирі [ADDRESS] було надано статусу службової. Рішенням виконавчого комітету Чорнухинської селищної ради від 25 квітня 2003 р. «Про надання службового житла» відповідачу [PERSON], яка працювала начальником юридичного відділу Чорнухинської районної державної адміністрації Полтавської області, було виділена зазначена службова квартира. У відповідності з цим рішенням відповідачу було видано ордер на службове жиле приміщення, який став підставою для вселення в зазначену квартиру [PERSON], а також її чоловіка та неповнолітньої дитини. Відповідно до розпорядження голови Чорнухинської районної державної адміністрації Полтавської області від 17 липня 2005 р. №98-к «Про звільнення [PERSON]», останню було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП 14 липня 2005 р. У зв'язку з тим, що відповідач припинила трудові відносини з Чорнухинською районною державною адміністрацією, чоловік відповідача [PERSON] є власником житлового будинку в с.Ковалі Чорнухинського району Полтавської області, а тому на підставі ст.124 ЖК України, п.34 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1998 р. №37, відповідач підлягає зняттю з реєстрації місця проживання разом із членами своєї сім'ї. Оскільки листи до відповідача про звільнення займаного житлового приміщення у добровільному порядку ігноруються, остаточно просили зняти з реєстрації місця проживання громадянку [PERSON] та членів її сім'ї із службового житла - квартирі [ADDRESS] без надання іншого житла. В судовому засіданні представник позивача Бухало Н.В. позовні вимоги повністю підтримала. Відповідач позов не визнала та просить суд застосувати строки позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані нормами Житлового кодексу та «Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР 04.02.1988 року за №37. Зокрема, ч.2 ст.123 ЖК України встановлено, що до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила договорів найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст.73-76, 79-83,85,90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу. Відповідно до ст. 122 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення, є ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради на підставі рішення про надання службового жилого приміщення. Відповідно до ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з членів колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення. Статтею 125 цього ж Кодексу визначений перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення до категорії яких відповідач не входить. Як встановлено судом, рішенням Чорнухинської селищної ради від 25.04.2003 р. вільній окремій однокімнатній квартирі [ADDRESS] надано статусу службової. Рішенням виконавчого комітету Чорнухинської селищної ради від 25.04.2003 р. відповідачу, яка працювала начальником юридичного відділу Чорнухинської районної державної адміністрації, та членам її сім'ї надано зазначену службову квартиру. На підставі вказаного рішення відповідачу було видано спецордер на право зайняття нею та членами її сім'ї однокімнатної квартири [ADDRESS]. Розпорядженням голови Чорнухинської районної державної адміністрації від 14.07.2005 р. №98-к [PERSON], відповідача у справі, звільнено з посади начальника юридичного відділу апарату Чорнухинської районної державної адміністрації. У зв'язку з цим Чорнухинська селищна рада звернулась до [PERSON] з листом від 21.05.2014 р. №17 щодо зняття її та членів її сім'ї з реєстрації з службового житла, однак остання залишила його без реагування. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже рішення про позбавлення права власності або права користування житлом є підставою для зняття з реєстрації компетентним органом, а тому ставити у суді питання про зняття з реєстрації можливо за відмови органу уповноваженого на здійснення таких дій. Крім того, необхідно зазначити, що підстави та порядок визнання громадян такими, що втратили право на користування жилим приміщенням визначені житловим законодавством, а за нормами Житлового кодексу в разі наявності підстав, визначених ст.124 ЖК України, зазначена категорія громадян підлягає виселенню, без необхідності визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Оскільки позивачем заявлена вимога про зняття з реєстрації з місця проживання, то виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в межах заявлених позовних вимог за безпідставністю. При цьому правом щодо зміни розміру позовних вимог, предмету та підстави позову, передбаченим ч.2 ст.31 ЦПК України, позивач не скористався, хоча таке право судом роз'яснювалось. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed