Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

У червні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління-служби у справах дітей Дніпропетровської міської ради, про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитині для виїзду за кордон, надання дозволу на виїзд за межі України та в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 15 лютого 2003 року позивачка з відповідачем уклали шлюб, від якого у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Згідно довідки № 01203002465 від 10.03.2015 року про взяття на облік особи, які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО позивачка з сином мешкають у м. Дніпропетровську пров. Крамського, 16 та є внутрішньо переміщені особи. Понад півтора роки, місце перебування відповідача позивачці не відоме, останній участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає. На теперішній час позивач має намір періодично виїжджати з сином [PERSON] на повноцінний відпочинок в країни ближнього та дальнього зарубіжжя для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку після побаченого та пережитого під час проживання на сході України, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків, а також періодично повертатись до міста Горлівка, де залишився будинок, за яким потрібний догляд, батько дитини в свою чергу самоусунувся від виконання батьківських обов'язків та не дає дозволу на виїзд за кордон та оформлення проїзного документу, що позбавляє дитину на повноцінний відпочинок та покращення стану здоров'я. У зв'язку з чим, позивач просить суд: Надати дозвіл малолітній дитині [PERSON], [INFO], на багаторазові тимчасові виїзди за кордон протягом 3 років у супроводі матері [PERSON]; Надати дозвіл малолітньої дитині [PERSON], [INFO] на періодичні виїзди декілька разів на рік в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері [PERSON] без згоди супроводу батька [PERSON]; Надати дозвіл матері [PERSON] на виготовлення проїзного документа (паспорта) для виїзду за кордон малолітньому сину [PERSON], [INFO]. Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16.06.2016 року до участі у розгляді справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Чечелівську районну у місті Дніпро раду. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, справу просить розглянути за своєї відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає (а.с.4). Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління-служби у справах дітей Дніпропетровської міської ради, до суду не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.41), про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника третьої особи, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Чечелівської районної у місті Дніпро ради, до суду не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.38), про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника третьої особи, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 141 СК України та ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України від 21.01.1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В силу ст. 313 ЦК України та п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, судом встановлено, що 15 лютого 2003 року позивачка з відповідачем уклали шлюб (а.с.13), від якого у сторін народився син - [PERSON], [INFO] 9а.с.10). У судовому засіданні встановлено, що згідно довідки № 01203002465 від 10.03.2015 року про взяття на облік особи, які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО позивачка з сином мешкають у м. Дніпропетровську пров. Крамського, 16 та є внутрішньо переміщені особи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд критично оцінює посилання позивача на той факт, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов»язків по вихованню дитини, не бере участь у догляді за дитиною, розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, оскільки будь яких доказів на підтвердження цього факту позивачка не надає. Крім того, із змісту позовної заяви вбачається, що раніше «батько не надавав добровільної згоди на тимчасовий виїзд за кордон та шантажував позивача грошима» (аркуш позовної заяви 2), з чого суд робить висновок, що матеріальну допомогу позивачці відповідач надає. Крім того, встановлено, що м. Горлівка знаходиться на тимчасово окупованій території, в районі проведення антитерористичної операції, неподалік від лінії зіткнення. Перетини лінії зіткнення (в'їзд - виїзд у м. Горлівка) створюють загрозу для здоров'я та життя малолітньої дитини, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Позивачем такі відомості не надані. Зазначення у позові про надання дозволу на виїзд строком на три роки не відповідає вимогам закону. Відтак вимоги позивачки у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон та у м. Горлівка, яке знаходиться на тимчасово неконтрольованій владою України території, на майбутнє строком на три роки без згоди батька відповідає інтересам малолітньої дитини і зроблений з додержанням вимог матеріального закону, у тому числі п. 5.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затверджено наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 415ог від 12 червня 2015 року, згідно з яким в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з додержанням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Також суд не погоджується с доводами позивачки про наданні дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон протягом 3 років, оскільки позивачкою не додано дійсного наміру на багаторазові тимчасові виїзди дитини за кордон, не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність виїзду: чи дійсно дитина потребує оздоровлення; чи в країні, куди буде вивезена дитина їй гарантовано дадуть оздоровчі послуги; не надано туристичних путівок, крім того, не визначений конкретний час перебування дитини за кордоном, що є обов'язковим. Крім того позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. При цьому, згідно ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 1 квітня 2007 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Статтею 7 Конвенції передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1та 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позивачка не довела у суді, що її прагнення виїхати за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. Крім того, суд не може розглядати питання на перед та без чіткої конкретизації вимоги, тобто, без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає, що заявлені вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed