Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

У вересні 2011 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] року померла [PERSON], яка 27 травня 2009р. склала заповіт, відповідно до якого заповіла позивачці квартиру за адресою [ADDRESS], що належала померлій на праві приватної власності. При зверненні із заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріуса позивачці стало відомо, що на спадкове майно померлої претендує також і відповідачка, як особа, що має право на обов'язкову частку у спадщині. Посилаючись на те, що за життя спадкодавець перебувала у безпорадному стані, внаслідок тяжких хвороб та похилого віку, а відповідачка, будучи обізнаною про ці обставини, ухилялась від надання допомоги своїй матері та беручи до уваги, що обов'язкова частка у спадщині, на яку претендує відповідачка [PERSON], зменшує частку спадщини, яку позивачка повинна отримати за заповітом після померлої [PERSON], просила суд задовольнити позов, усунути відповідачку від права на спадкування та визнати за нею право власності на квартиру. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року, позов задоволено, [PERSON] усунуто від права на спадкування обов'язкової частки у спадщині майна померлої [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року вказані рішення судових інстанцій скасовані з направленням справи на новий розгляд до першої інстанції, вказано на необхідність перевірки ряду обставин. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали пред'явлені вимоги та зазначили, що весь час, коли [PERSON] знаходилась в безпорадному стані, догляд за нею здійснювала лише позивачка, яка приятелювала з нею з 1998 року, в той час як відповідач, будучи обізнаною про стан здоров'я своєї матері та необхідність здійснення догляду за нею, від надання такої допомоги свідомо ухилялася. Відповідач та її представники позов не визнали, вказавши, що догляд зі сторони відповідачки здійснювався належним чином, просили у задоволенні позову відмовити. При розгляді справи, відповідно до вимог ст. 338 ч. 4 ЦПК України, суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дійшов наступних висновків. Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції в ухвалі від 12 березня 2014 року зазначив, що судові рішення не містять оцінки доказів, які свідчать про те, що відповідач навмисно ухилялася від надання спадкодавцеві допомоги, позивач повинен беззаперечно довести, що відповідач з урахуванням її матеріального стану, стану здоров'я та віку могла надати допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 квітня 1994 року Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, квартира [ADDRESS] загальною площею 29.00кв.м., належала на праві власності [PERSON] (а.с.6 том 1). [INFO] року [PERSON] у віці 86 років померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 16.02. 2011 року (а.с.61 том1). Відповідно до заповіту за реєстровим номером 1159 від 27.05.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] заповіла [PERSON] вищевказану квартиру. На день смерті спадкодавця заповіт не був скасований і є чинним, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру від 02 березня 2011р., виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Зазначеним заповітом було скасовано попередній заповіт, посвідчений тим же нотаріусом 29 серпня 2007р. за реєстровим номером 5263 (а.с.163, том 1). Згідно копії спадкової справи №02/2011, відкритої 02.03.2011 року щодо майна померлої [PERSON], яка направлена суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], із заявами про прийняття спадщини звернулись 02.03.2011 року та 25 03.2011 року відповідно - відповідач [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги, що має право на обов'язкову частку, та позивач [PERSON], як спадкоємець за заповітом (а.с. 4,19 том 4). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України спадкування відбувається за заповітом та за законом, у тому числі право на спадкування обов'язкової частки визначено законом, а саме ст. 1241 ЦК України. Частинами 5, 6 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом; положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). В зв'язку з тим, що відповідачка [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження та витягами про зміну прізвищ(а.с.63-66, том1, а.с. 9, том.4) і на час подачі заяви про прийняття спадщини (2011 р.), досягла пенсійного віку, на неї розповсюджується дія ч. 1 ст.1241 ЦК України. Відповідно до положень ст. 1, ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого цим законом пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років) або визнані інвалідами, в т.ч. діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Обов'язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008р. роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Померла [PERSON], [INFO], на момент смерті перебувала у віці 86 років, тобто відноситься до громадян похилого віку. Як встановлено в судовому засіданні і ця обставина сторонами не заперечувалась, [PERSON], яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] перебувала на обліку в органах соціального захисту Печерського району м. Києва, як самотня особа, що потребує стороннього догляду та допомоги. Відповідно до довідки ЛКК №3941 ЦРП Печерського району м. Києва від 25.12.2003р., в якій встановлені діагнози: гіпертонічна хвороба 2 ступеню, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, аритмія, серцева недостатність, ПБ церебральний атеросклероз та зазначено, що остання потребує постійного стороннього нагляду та допомоги; довідкою №1026 ЦРП Печерського району м. Києва від 26.05.2004р.. У 2004 році, тобто за 7 років до смерті, лікарями зроблений висновок про необхідність постійного стороннього догляду за хворою (а.с.72 том 1); [PERSON] також перенесла інсульт, періодично проходила лікування в стаціонарі та постійно лікувалась амбулаторно за місцем проживання, що підтверджується медичною документацією та даними експертизи. Відповідно до акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 91 від 30.01.2013р., висновки якого зроблені в результаті дослідження медичної документації спадкодавця, починаючи з 2004 року [PERSON] страждала на психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням та змінами особистості (194-203 том 2). В судовому засіданні та обставина, що у останні роки свого життя, які передували смерті, внаслідок незадовільного стану здоров'я, психічного захворювання та похилого віку [PERSON] потребувала постійного стороннього догляду, крім підтвердження матеріалами справи, представниками відповідачки не оспорювалася, тобто сторонами дана обставина визнана. Вказані обставини підтвердили і свідки. Так, свідок [PERSON], дільничний лікар поліклініки, який тривалий час надавав медичну допомогу [PERSON], вказав, що починаючи з 2008 року лікував її на дому, оскільки остання з квартири не виходила, за нею доглядала тільки позивачка, яку купувала їй дорогі ефективні ліки. На допомогу рідних [PERSON] не розраховувала. Крім того, свідок зазначив, що [PERSON] особисто розповідала йому, що виключно позивачка [PERSON] надає їй допомогу та дбає про неї, за що вона їй дуже вдячна. Суд вважає, що дані показання відповідають обставинам справи, оскільки узгоджуються з власноруч зробленими записами у щоденниках [PERSON] від 29 серпня 2007 року, в яких остання зазначає "люблю ее за доброту и порядочность во всех житейських делах, как это было в течение 10 лет..." (а.с.94 том 1), «[PERSON] моя официальная наследница; [PERSON] мне как дочь - помогает мне» (а.с.123-124 том.1). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] також підтвердили, що [PERSON] була самотньою, потребувала сторонньої допомоги та турботи, коштів останній не вистачало, останні роки життя не виходила з квартири, потребувала постійного стороннього догляду, який здійснювався виключно позивачкою [PERSON], що взяла на себе всі витрати, пов'язані з доглядом за [PERSON] Свідок [PERSON], яка була подругою померлої, пояснила суду, що [PERSON] останні роки свого життя з квартири не виходила, з 2009 року стан її здоров'я погіршувався, вона потребувала постійної сторонньої допомоги, яка здійснювалась позивачкою тривалий час. Відповідачку свідок жодного разу не бачила, про надання нею будь-якої допомоги матері свідок не знає. [PERSON] також розповіла свідку, що квартирою вона розпорядилася на користь позивачки. З онуком [PERSON] [PERSON] ніколи не спілкувалась, оскільки, на її думку, побоювалась його. Свідок [PERSON], знайома померлої з церкви, яку до 2008 року відвідувала [PERSON], також підтвердила, що остання була самотньою. Крім того, зазначила, що їй відомо особисто від [PERSON], що на допомогу дочки остання не розраховувала. Позивачку свідок вважала дочкою [PERSON] Крім того, свідки, які перебували в різний час у квартирі [ADDRESS], де проживала [PERSON], повідомили, що жодного разу за час свого перебування у даній квартирі вони не бачили відповідачку [PERSON], ніхто з нею особисто не знайомий. Суд приймає до уваги, що і відповідачка [PERSON], яка допитана в якості свідка, сама підтвердила, що особисто вперше побачила [PERSON], яка допомогла її матері з 1998 року, лише у 2011 році за кілька днів до смерті матері. Не знайома відповідачка і з подругою матері [PERSON] та дільничним лікарем. Згідно рукописних записів у щоденниках [PERSON], які остання постійно вела протягом декількох років, все спілкування з дочкою зводилось до телефонних розмов, будь-яких згадувань про отримання від дочки допомоги такі записи не містять. Зважаючи на записи у щоденниках, суд вважає, що пояснення [PERSON], в частині того, що відповідачка відвідувала матір один раз на рік на один день, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Посилання відповідачки [PERSON] на те, що записи у щоденнику матері могли диктувати, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки свідок [PERSON] підтвердила, що відповідачка не затримувалася у матері більше ніж на один-два дні. Як стверджувала в судовому засіданні відповідачка, у неї була мінімальні пенсія, однак в судовому засіданні вона визнала, що з 2003 року по день смерті матері вона працювала приватним підприємцем - здійснювала торгівлю на ринку у м.Вінниця. Дана обставина також підтверджується Витягом з ЄДР від 18.12.2014 року, виданим Відділом реєстраційної служби Дніпровського району м. Києва про реєстрацію ФОП -[PERSON] (а.с. 172 Том 4), тобто, за таких обставин мінімальна пенсія не була єдиним джерелом доходу відповідачки. На виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року про перевірку матеріального стану відповідачки судом встановлено, що відповідачка [PERSON] особисто у безпорадному стані не перебувала, була матеріально забезпеченою, оскільки крім пенсії мала з чоловіком спільний бюджет, з 2003 року працює приватним підприємцем, не заперечувала, що має задовільний стан фізичного здоров'я. Доказів зі сторони відповідачки [PERSON] про неможливість надавати допомогу своєї матері суду не надано. Твердження відповідачки про те, що вона мешкала в іншому місті, де проживає її сім'я, та про те, що вона допомагала своїй дочці у вихованні онуків, також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, так як відповідач визнала, що на момент смерті її матері онукам вже виповнилось 12 та 17 років, відтак необхідності у постійному догляді за ними не було. За таких обставин, суд вважає, що у [PERSON] була можливість надавати допомогу своїй матері. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що їм було відомо, що їх матір, відповідачка [PERSON], забезпечувала [PERSON] всім необхідним, однак суд оцінює такі показання критично, оскільки свідки, які є онуками померлої, тривалий час особисто не спілкувалися [PERSON] Так, свідок [PERSON] вказала, що приблизно за п'ять років до смерті [PERSON] вона повністю припинила спілкування з нею через особистий конфлікт. Також суд надає оцінку тій обставині, що в саме цей період - серпень 2007 року [PERSON] змінила свій перший заповіт, і виключила онуку із складу спадкоємців ( а.с. 162 том.1). Суд також критично оцінює свідчення свідків [PERSON] та [PERSON], які є дітьми відповідачки, про належний та достатній догляд відповідачки за [PERSON], з огляду на те, що вони є зацікавленими в результаті розгляду справи. Крім того вказані свідки не повідомили суду про конкретні обставини, які б підтверджували факт надання допомоги та утримання зі сторони відповідачки своєї матері. При цьому суд враховує, що [PERSON] неодноразово направляла заяви до різноманітних інстанцій з проханням про надання їй матеріальної допомоги, отримувала допомогу від церкви, колег по роботі, зі слів свідків включно до 2006 року (у віці 82 роки) робила знайомим масажі, чим намагались додатково заробити на життя. Та обставина, що витрати на поховання [PERSON] здійснив її онук [PERSON] не має значення для вирішення справи в розумінні предмету позову про усунення від права спадкування відповідачки [PERSON] Твердження відповідачки про те, що вона надавала матері грошові кошти, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, так як належних та достатніх доказів цим обставинам суду надано не було. При цьому у щоденниках [PERSON], які надані суду представниками відповідачки, наявні записи, що зі сторони позивачки [PERSON] догляд та спілкування з померлою відбувався тривалий час. Останньою неодноразово надавались кошти на придбання побутової техніки, ліків, інші витрати, пов'язані з її життєдіяльністю, а також кошти по оплаті комунальних послуг в останні роки життя [PERSON], натомість жодних записів про матеріальну допомогу від дочки записи у щоденниках не містять (а.с.119 том 2, а.с.99,102,103,104, 124,137 том 2). Вказані факти підтвердили свідки [PERSON] і [PERSON], яким ці обставини стали відомі зі слів [PERSON] Суд вважає, що відвідування відповідачкою своєї матері один раз на рік не є належною турботою про матір, яка через похилий вік та стан здоров'я потребувала постійного догляду, турботи та піклування, а проживання в місті Вінниці, віддаленість якого до м. Києва є незначною, не є суттєвою перепоною для такого тривалого нездійснення піклування про матір. Таким чином, на думку суду, вказане свідчить про те, що відповідачка [PERSON] знала та розуміла, що її матір потребує догляду, піклування і сторонньої допомоги, утримання, однак самоусунулася від надання допомоги та піклування про матір, вважаючи, що це повинна робити позивачка, яка нарівні з нею внесена до заповіту [PERSON] Розуміючи, що матір є одинокою, потребує матеріальної та духовної підтримки, тривалий час не виходить з квартири, відповідачка не вживала жодних заходів для того, що б здійснювати самостійно належний догляд за матір'ю або зі свого боку забезпечити його у будь-який інший спосіб за свій рахунок. За таких обставин, суд вважає, що показання вказаних свідків та записи у щоденниках [PERSON] містять належні та допустимі докази, які свідчать про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідачки, але остання свідомо ухилялася від обов'язку щодо її надання. З огляду на викладене, суд вважає, що в судовому засіданні встановлений факт ухилення [PERSON] від виконання обов'язку по наданню [PERSON] утримання, яка потребувала матеріальної допомоги і не могла самостійно забезпечити умови свого життя через похилий вік та тяжку хворобу, у зв'язку з чим потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Відповідно до ч.1 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Крім того, ст.ст. 202 та 203 СК України встановлюють, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. З урахуванням вищенаведеного, обов'язок утримувати спадкодавця виник у [PERSON], оскільки вона була є дочкою спадкодавиці [PERSON], а відтак вона мала обов'язок по утриманню своєї матері, якій виповнилось 86 років і яка проживала одна, не виходила з квартири у зв'язку з різким погіршенням зору та наявності ряду прогресуючих невиліковних психічних захворювань і яка потребувала безпосередньо фізичної та матеріальної допомоги від єдиної дочки. Натомість, відповідачка не вживала жодних заходів для того, щоб здійснювати самостійно належний догляд за матір'ю, хоча розуміла, що є єдиною дитиною [PERSON] При цьому суд враховує також ту обставину, що поведінка спочатку онуки, а пізніше і дочки стала підставою для змін у заповітах, зроблених [PERSON], що додатково свідчить про неналежний догляд відповідачки за матір'ю, - заповіти 16.01.2004р., 29.08.2007р., 27.05.2009р. (а.с. 161-163 том 1). Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, яка її потребувала, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Суд приймає до уваги, що відповідач, звертаючись до суду з позовом про визнання заповітів матері недійсними, вказувала на ряд захворювань матері, які за її твердженням тривали з 2002 року, на особливості поведінки [PERSON], зокрема вказала, що у матері спостерігався неспинний процес психічного розладу, що на момент укладення заповітів мати вже була людиною похилого віку, тяжко хворіла, неодноразово знаходилася на лікуванні, мала стійкий розлад особистості, тому вважала, що на момент укладання заповітів 2004,2007, 2009р.р.померла не могла усвідомлювати своїх дій, тобто відповідач була обізнана, що матір перебуває у стані, при якому потрібна стороння допомога. Знаючи, що матір потребує сторонньої допомоги, враховуючи її психічний стан, пов'язаний зі змінами особистості та життєві потреби, відповідачка не вживала заходів для того, щоб здійснювати самостійно належний догляд за матір'ю та її утримання. Таку поведінку відповідачки [PERSON] суд кваліфікує як умисне ухилення від виконання свого обов'язку по догляду та утриманню за своєї матері. Суд вважає, що вказане свідчить про те, що відповідачка знала та розуміла, що її матір потребує догляду, піклування і сторонньої допомоги, однак самоусунулася від надання допомоги та піклування про матір, вважаючи, що це повинна робити позивачка, оскільки включена до складу спадкоємців. Випливає це також із подальших дій відповідачки, яка дізнавшись, що матір змінила і другий заповіт, виключивши дочку з кола спадкоємців, намагалася довести, що [PERSON] при цьому не розуміла значення своїх дій. Посилання відповідачки про те, що вона забезпечувала матір всім необхідним, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, так як належних та достатніх доказів у підтвердження того, що вона приїздила кілька разів на рік, привозила матері продукти харчування або перераховувала кошти, суду не надано, в той час як проживання в іншому місті не є поважною причиною для такого тривалого невідвідування матері та нездійснення піклування про неї, з огляду на психічні захворювання матері і часу, з якого вона за висновками лікарів потребувала стороннього догляду - 2004 рік. Твердження відповідачки [PERSON] про те, що вона не могла здійснювати догляд за матір'ю через небажання останньої переїжджати до м. Вінниці або неможливості переїзду відповідачки у м. Київ в зв'язку з небажанням [PERSON], не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин суду надано не було та повністю спростовується письмовими доказами, зокрема, власноруч записами у щоденниках [PERSON], оригіналами її листів до онуки за 2001-2007р.р., які не були дослідженні під час попереднього розгляду справи, а також показами свідка [PERSON] Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у судовому засіданні було встановлено та доведено, що відповідачка [PERSON], розуміючи, що її матір в силу свого похилого віку та важкого стану здоров'я не могла тривалий час самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала зі сторони відповідачки догляду, допомоги, піклування та утримання, ухилялася від виконання свого обов'язку дочки по догляду та утриманню матері, свідомо не здійснювала таку турботу, що підтверджується її поведінкою та перекладанням свого обов'язку по догляду та утриманню матері на позивачку, яка була сторонньою людиною, та небажанням відповідачки змінювати ці обставини протягом тривалого часу, тому не має законного права на спадкування майна матері. Враховуючи, що внаслідок вищевикладених обставин у позивачки виникли перешкоди у набутті права власності на предмет спадкування шляхом звернення до органі нотаріату, позов в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом також підлягає задоволенню, оскільки вказана вимога є похідною від вимоги про усунення відповідачки від права на спадкування. Таким чином, приймаючи до уваги вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, виходячи з досліджених матеріалів справи і оцінюючи зібрані докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про усунення відповідачки від права на спадкування знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, доведені, а тому підлягають задоволенню. Враховуючи, що внаслідок вищевикладених обставин у позивачки виникли перешкоди у набутті права власності на предмет спадкування шляхом звернення до органі нотаріату, позов в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом також підлягає задоволенню, оскільки вказана вимога є похідною від вимоги про усунення відповідачки від права на спадкування. Також з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved