Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

01.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона та її син [PERSON] є власниками зазначеної квартири, де зареєстрована відповідач. У грудні 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, з цього часу остання забрала свої особисті речі зі спірної квартири та до теперішнього часу не проживає в ній. Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі перешкоджає вільно володіти, користуватися та розпоряджатися нею, а також призводить до додаткових витрат по оплаті комунальних послуг. Ухвалою суду від 26.11.2018 року зазначену позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із вказаними в ній недоліками. 10.12.2018 року [PERSON] на виконання ухвали суду від 26.11.2018 року надано до суду уточнену позовну заяву, де третьою особою зазначено [PERSON] .. Ухвалою суду від 18.12..2018 року позов було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 15.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву, якій просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Третя особа до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзиву не надала. Судом було ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1997 року. Відповідно до довідки №3511, виданої 25.10.2018 року ТОВ «Николаевдомсервис», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] була прописана у спірній квартирі з 09.06.2006 року як невістка власника особового рахунку - [PERSON]. Крім того судом встановлено, що відповідач у вищезазначеній квартирі не проживає з грудня 2017 року, тобто після розірвання шлюбу з [PERSON] , речі її у квартирі відсутні, спірною житловою площею не користується без поважних причин, витрати, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг не несе. Вказані обставини знайшли своє підтвердження дослідженими письмовими доказами по справі, зокрема Актом про не проживання від 29.10.2018 року, засвідченим печаткою ТОВ «Николаевдомсервис». Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У статті 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов`язку, або іншим способом. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач втратила право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки не проживає в ній без поважних причин більше строків, встановлених ст. 71 ЖК України.

Outcome: approved