Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

01.03.2019 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просить суд: розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 29.08.2015 року, актовий запис №2159; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.02.2019 року і до досягнення дитиною повноліття; покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 29.08.2015 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що протягом останнього року стосунки між подружжям не складаються, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, відсутнє почуття любові, стали частими сварки. Тривалий час подружжя проживає кожен окремим життям та кожен своїми інтересами. Усі намагання поновити нормальні сімейні відносини вичерпали себе і позивачка вважає, що збереження шлюбу є недоцільним. Фактично сім`я припинила своє існування, подружжя проживає окремо з грудня 2016 року, спільне господарство не ведеться, шлюбні стосунки не підтримуються. Позивачка зазначає, що дитина проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, однак позивачка позбавлена можливості самостійно забезпечити належний рівень життя дитини, оскільки дитина потребує значного матеріального забезпечення для харчування, купівлі одягу, лікарських засобів та інші витрати, пов`язані з розвитком і ростом дитини. Позивачка зазначає, що також самостійно сплачує комунальні послуги, розмір яких на сьогодні є значним, у зв`язку із чим несе додаткові фінансові витрати, тому, на думку позивача, батько дитини, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні ј частини з усіх видів заробітку (доходу). Ухвалою суду від 05.03.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Заявою від 07.05.2019 року позивачка уточнила свої позовні вимоги в частині визначення дати з якою мають бути присуджені аліменти, і просить суд присудити стягнення аліментів з 01.03.2019 року, оскільки саме у цю дату позов був пред`явлений до суду. Ухвалою суду від 07.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 24.06.2019 року відповідач звернувся до суду з клопотанням про перенесення судового розгляду посилаючись на те, що він отримав травму руки і на 11 год. 30 хв. призначено огляд ушкодження. До початку судового засідання позивачка та її представник звернулись до суду з заявами у яких просять суд провести розгляд справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, заперечують проти надання сторонам строку на примирення, та у разі неявки відповідача просять ухвалити у справі заочне рішення. Після розірвання шлюбу позивачка просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відзиву на позов відповідач не подав, сторона позивача не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку. Стосовно повідомлених відповідачем причин неявки з проханням відкласти судовий розгляд, суд приходить до висновку, що повідомлені відповідачем причини неявки не можуть бути визнані поважними, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження викладених ним обставин. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29.08.2015 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2159 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони не проживають разом, не пов`язані спільним побутом, не мають спільного бюджету, не ведуть спільне господарство, не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. Згідно з ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків і поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивачка наміру не має. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та моральним засадам суспільства. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Стосовно вимог про стягнення аліментів, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його неповнолітньої дитини, суд враховує працездатний вік платника аліментів, відсутність даних про його незадовільний стан здоров`я, наявність будь-яких інших утриманців. Оскільки відповідач є особою працездатного віку, тож має можливість працювати та сплачувати аліменти на утримання дитини, тому суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір аліментів на утримання дитини є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. Позивачка просить встановити датою початку стягнення аліментів день пред`явлення позову. Такі вимоги позивачки є законними, оскільки відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved