Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

01.08.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: державна міграційна служба України у Дніпропетровській області в особі Верхньодніпровського ДМС України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. 17.12.2004р. на прохання його сина він зареєстрував у своїй квартирі дружину сина - відповідачка, яка деякий час проживала в квартирі. 15.11.2011р. відповідачка забрала свої речі та пішла жити до своїх батьків. У травні 2013 р. рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між його сином та відповідачкою розірвано, на підставі чого просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В судове засідання позивач з'явився позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що відповідачка виїхала з будинку та зібрала усі свої особисті речі. Відповідачка в судове засідання з'явилася, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Додатково суду пояснила, що вона дійсно перебувала у шлюбі з сином позивача та була зареєстрована у вказаній квартирі. У листопаді 2011 року вона виїхала із квартири позивача, зібрав усі свої речі та переїхала до своїх батьків де і проживає в цей час. У 2013 році шлюб між нею та сином позивача був розірваний. Будь-яких договорів найму спірної квартири з позивачем не укладала. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Третя особа - державна міграційна служба України у Дніпропетровській області в особі Верхньодніпровського ДМС України в Дніпропетровській області, в судове засідання не з'явилася, про час, день та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Надала суду заяву в якій просила розглянути справу за відсутністю представника сектору (а.с.17). Визнання позову відповідачем по справі не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання позову та задовольняє позов в повному обсязі. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.10.2004р., виданого Верхньодніпровською міською радою на підставі Рішення виконкому Верхньодніпровської міської ради від 07.09.2004р. за №2175 (а.с. 5). Право власності позивача на зазначену квартиру зареєстровано 14.10.2004р., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.10.2004р., реєстраційний номер 7856163 (а.с.6). 04.09.2004р. між відповідачкою та сином позивача - [PERSON] зареєстрований шлюб, який розірвано Рішенням Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області від 27.05.2013р., що встановлено Рішенням суду та не підлягає доведенню в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Відповідачка - [PERSON] зареєстрована з 17.12.2004р. в квартирі [ADDRESS], що підтверджується копією домової книги (а.с. 7-9) та відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.15). В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторони визнають, що відповідачка не проживає в квартирі [ADDRESS] з листопада 2011 року в зв'язку з переїздом до своїх батьків на постійне місце проживання, тому ця обставина не доводиться в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 319, ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчинити щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно з ч 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач не є власником/співвласником та не проживає в спірній квартирі понад одного року, між нею та позивачем відсутній договір найму будинку, поважність причин з яких відповідачка не проживає у вказаній квартирі не встановлено, то суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Outcome: approved