Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із даним позовом, вказавши, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право на спадщину. Однак вказані особи жодного дня не проживали у будинку, лише успадкували його після смерті своїх батьків та зареєстрували своє право власності в ЛОР ДКП «Червоноградське МБТІ». 21.11.2002 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу вказаного будинку з [PERSON], мешканкою с. Карів, Сокальського району, Львівської області. За умовами п. 4 вказаного договору [PERSON] зобов'язувалася сплатити вартість будинку 4860,00 грн. до 21 листопада 2005 року. [PERSON] вартості будинку не оплатила, в будинок не вселялася, право власності на будинок на своє ім'я в ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ» не реєструвала. В зв'язку із цим до 2004 року будинок пустував. З врахуванням того, що позивачка разом зі своєю сім'єю не мали постійного місця проживання, а будинок [ADDRESS] пустував протягом тривалого часу, тому зі згоди власників цього ж будинку позивачка вселилася в нього. З 2004р. по даний час позивачка проживає у цьому будинку без реєстрації разом зі своєю сім'єю в складі п'яти осіб, а саме: позивачка, її чоловік [PERSON], та неповнолітні діти [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO] За час проживання сім'ї позивачки у будинку протягом десяти років, сім'я провела поточний ремонт опалення, встановила підлогу, встановила пластикове вікно, встановили огорожу, відремонтували колодязь. Крім того, позивачка постійно сплачує комунальні послуги та утримує будинок в належному стані. Жодних претензій з боку власників до позивачки стосовно проживання і визнання права власності за нею не мають, однак вчиняти будь - яких дій стосовно переоформлення права власності на будинок на ім'я позивачки не можуть як через наявність вищезазначеного договору купівлі-продажу так і через те, що один із співвласників [PERSON] помер. Відтак розірвати договір за відсутності однієї із сторін є неможливим. Більше того, позивачка вважається такою, що добросовісно заволоділа житловим будинком [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперешкодно користуватися ним вже протягом десяти років, а тому має право на звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на вказаний будинок за набувальною давністю. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року. На підставі наведеного просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Сокальського районного суду від 28.04.2014р. до участі у справі залучено співвідповідача - [PERSON]. 12.05.2014 представник позивача - [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, за якою 21.11.2002 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] За умовами п.4 вказаного договору [PERSON] вартості будинку не оплатила, ключі від будинку не отримувала, в будинок не вселялася, право власності на себе не оформляла, тому правові наслідки обумовлені договором реально не настали. Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 21.11.2002 укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також визнати за позивачем право власності на вищевказаний будинок за набувальною давністю. Позивач та її представник - [PERSON] в судове засідання не з»явилися, надали суду заяву в якій просять суд справу слухати за їх відсутності. Збільшені позовні вимоги просили задовольнити. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явилися, надали суду заяви, в яких просять суд справу слухати за їх відсутності, збільшені позовні вимоги визнають повністю. [PERSON] додатково вказала, що на відшкодування витрат на оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] нею від [PERSON] отримано грошові кошти в сумі 600грн. Представник Карівської сільської ради в судове засідання не з"явився, надав заяву, в якій просить суд справу слухати за його відсутності, додатково вказав, що позов визнає. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що збільшені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі з наступних підстав: Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачами, оскільки таке визнання відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. 21 листопада 2002 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] з [PERSON] Договір посвідчено державним нотаріусом Гук Н.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1-3970. Згідно п.4 продаж сторони оцінюють в сумі 4860грн і на момент укладення договору за середнім курсом продажу долара США є еквівалентно 900дол.США, які будуть передані до 21 листопада 2005 року. Покупець зобов'язується на протязі цього терміну щорічно сплачувати третину від загальної суми. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р."Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Так, в силу ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Представник позивача вказує, що сторонами недодержано ч.5 ст.203 ЦК України - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено судом покупець [PERSON] за договором купівлі - продажу житлового будинку від 21.11.2002 жодним чином не спрямовувала своїх дій на реальне настання наслідків даного договору. Так, вона не оплатила вартість житлового будинку по [ADDRESS], не поселилася в ньому, не отримала у попередніх власників ключів від будинку і жодного дня не проживала в ньому, чого і сама не заперечує, так як визнала позов і отримала відшкодування коштів потрачених на посвідчення даного договору. За таких, обставин суд вважає, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 21.11.2002 укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно, до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року. Згідно п.9 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Судом встановлено, що позивачка добросовісно користується та володіє безперешкодно спірним житловим будинком протягом десяти років, привела його в придатний для проживання стан та несе всі витрати по його утриманню, обробляє земельну ділянку для обслуговування будинку та ведення ОСГ, утримує домашню худобу і птицю т. ін. Згідно довідки №21/02-18 від 21.02.2014р. встановлено, що в будинку [ADDRESS] проживають без реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] П. 11 вищезазначеної Постанови вказує, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). В судовому засіданні досліджено довідку КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» №764 від 17.02.2014р., за якою право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Сокольською державною нотаріальною конторою 19.08.1992 за реєстром №3952. Згідно Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи, що позивачем доведено добросовісність, відкритість та безперервність ( протягом 10р.) її володіння будинком [ADDRESS], те, що відповідачі позов визнали, суд вважає, що за [PERSON] слід визнати право власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю.

Outcome: approved