Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила із врахуванням поданих уточнень, визнати [PERSON], [INFO], таким, щовтратив право на користування житловим будинком [ADDRESS]. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що вона, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 серпня 2018 року, виданого Броварською районною державною нотаріальною конторою Київської області, є власницею Ѕ частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] до 02 жовтня 2009 року. [PERSON] не сплачує комунальні платежі, й не здійснює жодних дій, які б вказували на зацікавленість у користуванні житлом, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. У зв'язку з тим, що [PERSON] не проживає в будинку позивача, а його реєстрація перешкоджає [PERSON] у здійсненні користування та розпорядження своїм майном, вона змушена була звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 07 листопада 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2018 року призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. До суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, зазначив, що позов визнає повністю та просить слухати справу у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 серпня 2018 року, виданого Броварською районною державною нотаріальною конторою Київської області, а також із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що [PERSON], на праві спільної часткової приватної власності належить Ѕ частина житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 41, 42). Із довідки форми № 3 від 13 серпня 2018 року № 974, та відповідно до листа Красилівської сільської ради Броварського району Київської області видно, що [PERSON], [INFO], зареєстрований із 13 листопада 1998 року, і по теперішній час, за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживає (а.с. 9, 47). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 25 вересня 1998 року (а.с. 5). Відповідно до виписки з рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2009 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 10). Відповідно до актів обстеження житлових умов від 16 вересня 2016 року, 18 серпня 2017 року, 20 липня 2018 року, складених депутатом Красилівської сільської ради Броварського району Київської області у присутності сусідів [PERSON], [PERSON], встановлено, що за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON] за вказаною адресою не проживає (а.с.13,14,15). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно із ч.4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, вивчивши матеріали справи, враховуючи визнання позову відповідачем, що [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а [PERSON] визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS].

Outcome: approved