Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач), третя особа: Державне підприємство - Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості "Укррибпроект" (далі - третя особа) про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна за набувальною давністю. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона разом зі своєю сім'єю проживає та зареєстрована у кімнаті [ADDRESS] як співробітник третьої особи. Оскільки, протягом усього часу позивачка відкрито, добросовісно користувалася гуртожитком та сплачувала кошти за користування та комунальні послуги, вона просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на кімнату [ADDRESS]; визнати за позивачкою право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення, а саме: кухню площею 11,2 кв.м., ванної кімнати площею 3 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м., коридор 18,4 кв. м. та 4,7 кв.м., кладова 7,8 кв..м. та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на позовну заяву не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву про визнання позовної заяви з проханням задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до копій довідок форми № 3, позивач прописана у кімнаті [ADDRESS] з 26.01.2001 р. Згідно довідки від 22.04.2010 р., позивач дійсно працювала у третьої особи з 17.07.2006 р. по 31.03.2010 р. на посаді заступника головного бухгалтера (а.с.21). Судом встановлено, що позивач перебуває на квартирному обліку з 11.10.2005 року, згідно довідки відділу обліку та розпорядження житловою площею ШРДА в м. Києві від 06.06.2011 року (а.с.26). До матеріалів справи позивачем було надано копії квитанцій, що підтверджують факт оплати комунальних послуг та користування гуртожитком. На письмове звернення позивача до відповідача від 11.05.2011 р., щодо приватизації кімнати в гуртожитку, позивачка відповіді не отримала (а.с.23-24). Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них (ч. 1 ст. 1, ст. 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Даючи юридичну оцінку поясненням та зібраним по справі доказам у їх сукупності, враховуючи те, що дії відповідача, щодо ненадання відповіді на звернення про приватизацію кімнати у гуртожитку та реалізації свого права на це позивач не оскаржувала, а отже обрала невірний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed