Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. 11.09.2016 року о 08.50 год. на автодорозі по вул. Чеботарьова в с. Рохманівка Криворізького району Дніпропетровської області [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], під час зміни напрямку не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам руху, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем марки Volkswagen Golf, р/н 26047АЕ, під керуванням [PERSON], який рухався в попутному напрямку позаду та здійснив обгін. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] допустив порушення п.п.10.1, 13.1 ПДР України. Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.10.2016 року, яка набрала законної сили 24.10.2016 року (а.с.7), [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.7). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, а тому факт завдання шкоди позивачу [PERSON] як потерпілому в ДТП з вини [PERSON] не потребує окремого доказування. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Як розяснено\~у п.2\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику розгляду\~судами цивільних\~справ за\~позовами про\~відшкодування шкоди»\~№6\~від 27.03.1992\~року,\~шкода,\~завдана особі\~або майну,\~підлягає відшкодуванню\~в повному\~обсязі особою,\~яка її\~завдала,\~за умови,\~що дії\~останньої були\~неправомірними,\~між ними\~і шкодою\~є безпосередній\~зв'язок\~та є\~вина зазначеної\~особи, або коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України, яка узгоджується з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання або утримання якого створює підвищену небезпеку. \~ \~ \~ \~Крім того, з пункту 1.6. Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» слідує, що власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Зі змісту\~п.13\~постанови Пленуму\~ВССУ від\~01.03.2013\~року «Про\~деякі питання\~застосування судами\~законодавства при\~вирішенні спорів\~про відшкодування\~шкоди,\~завданої джерелом\~підвищеної небезпеки»\~слідує,\~що відповідно\~до ст.ст.386,\~395,\~396\~ЦК України,\~положення щодо\~захисту права\~власності поширюються\~також на\~осіб,\~які хоч\~і не\~є власниками,\~але володіють\~майном на\~праві господарського\~відання,\~оперативного управління\~або на\~іншій підставі,\~передбаченій законом\~чи договором\~(речове\~право),\~такі особи\~також мають\~право вимагати\~відшкодування шкоди,\~завданої цьому\~майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст.1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст.1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості субєктного складу відповідальних осіб (коли обовязок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, яким є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення ч.1 ст.1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ч.1 ст.1167 ЦК України, у звязку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Такої позиції також дотримується Верховний Суд України, яка викладена в постанові № 6-108цс13 від 06.11.2013 року. Судом встановлено, що на момент ДТП 11.09.2016 року [PERSON] експлуатував автомобіль марки Volkswagen Golf, р/н 26047АЕ, на законних підставах, маючи при собі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ЯАВ № 023395 від 06.06.2003 року та посвідчення водія (а.с.5), що відповідає вимогам п.2.1 Правил дорожнього руху України. \~ \~ \~ \~Крім того, дійсний власник транспортного засобу [PERSON] відповідно до генеральної довіреності від 27.09.2011 року, посвідченої нотаріально (а.с.86), уповноважила [PERSON] бути її представником з питань продажу, ремонту, передання в оренду, позичку, проходження обовязкового технічного контролю належного їй автомобіля марки Volkswagen Golf, р/н 26047АЕ, з правом керуванням транспортним засобом. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON], будучи винним у виникненні ДТП, зобовязаний відшкодувати [PERSON] спричинену йому шкоду відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України. Відповідно до ст.999 ЦК України, законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна\~або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). Правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо передбачено такий обовязок. Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що регламентовано спеціальним Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки ГАЗ 3307, р/н АЕ 1958АВ [PERSON] була застрахована ПрАТ «НАСК «ОРАНТА», що підтверджується полісом страхування цивільно-правової відповідальності серії АЕ № 6491495 (а.с.6). Як визначено ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. За змістом ст.ст.9, 22-28, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » визначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №Д22/02/17 від 20.02.2017 року (а.с.8-14), вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Volkswagen Golf, р/н 26047АЕ, після отриманих в результаті ДТП механічних пошкоджень складає 53\~173,21 грн. (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу), розмір матеріальних збитків визначено в сумі 42659,98 грн. При цьому, в ході проведення дослідження (дослідження п.1.2, а.с.9-зворот) встановлено: - в результаті ДТП механічні пошкодження та деформації на автомобілі зосереджено на задній частині кузову; деталі та вузли, ступінь деформації та зруйнування яких не підлягає відновленню за технологією ремонту та підлягають заміні, а саме: задній бампер, праве заднє крило, зовнішня та внутрішня арки колеса заднього правого, задній правий лонжерон; - пошкодження лакофарбового покриття та поверхні пластмасових деталей; - ремонт: задня підлога деформовано в правій частині з кутовими складками металу на площі 90см*60 см, панель криши вигин металу в задній правій частині на площі 30см*15см, двері задньої частини вмятина металу в нижній правій частині на площі приблизно 10см*10см; - часткова заміна пошкодженої частини деталі кузову ремонтною вставкою із запасних частин; - необхідність усунення перекосу кузову: перекіс задніх лонжеронів, отвору правої боковини; необхідність покрашення пошкоджених складових частин відповідно до вимог виробника КТЗ. У звязку з настанням страхового випадку, ПрАТ «НАСК «ОРАНТА» як страховик виконало покладені на нього зобов'язання шляхом виплати потерпілій стороні [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 20\~000 грн. (а.с.85) в межах ліміту відповідальності, що не оспорювалось представником третьої особи. Крім того, як вказував позивач, відповідно до угоди про припинення зобовязання переданням відступного від 11.07.2017 року, страховик доплатив 9500 грн. Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092. Відповідно до п.п.1.6, 8.1 та 8.3 Методики, відновлювальний ремонт (або ремонт)\~ це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення\~чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості\~\~відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості. Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку\~ це та сума, яку за законом має сплатити страховик як страхове відшкодування. Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судовим розглядом встановлено, що фактично на відновлювальний ремонт транспортного засобу позивачем витрачено 41\~835 грн., з яких: 27\~700 грн. вартість проведених відновлювальних робіт (а.с.67), 14\~135 грн. вартість запчастин. При цьому, співставленням обсягу виконаних відновлювальних робіт відповідно до акту (а.с.68) з характером та переліком виявлених експертом механічних пошкоджень транспортного засобу, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявленого розміру вартості робіт в обємі доцільності їх виконання. Доказів в спростування вказаних обставин відповідачем не надано. Оскільки в результаті недостатності страхової виплати невідшкодованим позивачеві залишився розмір фактично понесених ним матеріальних збитків на відновлювальний ремонт автомобіля в сумі 12 335 грн. (з розрахунку: 41\~835 20\~000 - 9500), який в контексті ст.1194 ЦК України відповідач як особа, винна у вчиненні ДТП, зобовязаний відшкодувати, тому суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в цій частині та необхідність їх задоволення із стягненням зі [PERSON] на користь [PERSON] заявленої позивачем суми матеріальної шкоди. При цьому, суд не приймає до уваги доводи та заперечення представника відповідача стосовно незгоди із визначеним експертом розміром відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу автомобіля та застосованою експертом Методикою, оскільки в останній редакції позивачем заявлено майнові вимоги про відшкодування збитків в частині їх розміру відповідно до фактично понесених ним та документально підтверджених витрат, а тому відсоток фізичного зносу транспортного засобу та розрахований експертом із застосуванням Методики розмір відновлювального ремонту в даному випадку при вирішенні спору не має істотного значення. При вирішенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Положеннями ст.23, ч.3 ст.386 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної\~шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України. Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.02.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних\~\~ фізичній\~\~ чи юридичній\~\~ особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір компенсації моральної шкоди позивачеві суд визначає з\~\~урахуванням\~п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачам страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), їх тривалості, характеру немайнових втрат, вимушених змін у життєвих стосунках. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу [PERSON], суд виходить з меж предявлених ним позовних вимог, враховує його психоемоційний стан та переживання, оскільки ставши учасником ДТП, він дійсно переніс емоційний стрес, переживання, викликані необхідністю відновлення такого стану, змінами в звичному життєвому ритмі, спричиненими відсутністю деякий час у нього автомобіля як засобу пересування, тому приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача на його корить моральної шкоди в розмірі 2500 грн. [PERSON] вказаний розмір компенсації моральної шкоди позивачеві суд вважає таким, що відповідатиме засадам розумності, справедливості та виваженості, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 748,80 грн. в рахунок часткового відшкодування понесених ним та документально підтверджених витрат по сплаті судового збору та 2700 грн. (а.с.36-а) в рахунок відшкодування витрат за проведення експертного автотоварознавчого дослідження, заявлених ним в розрахунку.

Outcome: partial