Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

02.03.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, якою просить: визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] , загальною площею 24,0 кв.м.; зобов`язати Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] ; встановити факт проживання [PERSON] в цій квартирі з лютого 2011 року. Позов мотивований тим, що з лютого 2011 року позивач [PERSON] проживала однією сім`єю та вела спільне господарство з [PERSON] в гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 24,0 кв.м., житловою площею 12,0 кв.м. Вказаним житловим приміщенням [PERSON] користувався, на підставі ордеру №б/н від 03.05.1986 року Одеського сталепрокатного заводу ім. Дзержинського. [PERSON] був зареєстрований за вищевказаною адресою, також йому був відкритий особовий рахунок за № [NUMBER] , за яким сплачуються всі комунальні та інші послуги, в тому числі на утримання житлового приміщення. З 16.04.2019 року позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач не встигла зареєструватися у наведеному вище житловому приміщенні, оскільки [PERSON] захворів та помер - [INFO] . Після смерті чоловіка, позивач залишилась проживати у житловому приміщенні, до теперішнього часу своєчасно продовжує сплачувати всі комунальні та інші обов`язкові платежі за користування житловим приміщенням. 10 листопада 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. було видане позивачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] . Разом із тим, відповідач Суворовська районна адміністрація відмовила позивачу в переоформленні особового рахунку, як члену сім`ї наймача, внаслідок відсутності реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги наступним: ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 64, 65, 106 Житлового кодексу Української РСР, ч. а) підпункту 2.7 пункту 2 Положення про Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради №1934-VII від 26.04.2017 року. Ухвалою судді Далеко К.О. від 09.03.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 22.04.2021 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення, якою відповідач просить: усунути перешкоди Суворовській районній адміністрації Одеської міської ради у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що місце проживання позивача за адресою: [ADDRESS] не було зареєстровано, житлове приміщення перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, позивач має на праві приватної власності житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. за №3377, що виключає її право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Далеко К.О. від 20.05.2021 вказану зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду з первісним позовом [PERSON] 08.06.2021 року від представника [PERSON] - адвоката Дімова Ю.П. до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, яким він просить відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, внаслідок її необґрунтованості. Зазначає, що позивач [PERSON] вселилась в жиле приміщення, як член сім`ї наймача, а тому набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Позивач вселялась в приміщення з дотриманням порядку вселення та за згодою члена сім`ї - основного наймача. Житлове приміщення, яке продовжує займати на сьогодні [PERSON] юридично не вільне, і за правилами ст. 54 ЖК Української РСР може бути розподілене іншим особам лише у випадку звільнення у встановленому законом порядку. А до того, права позивача захищаються положеннями ст.ст.33, 41, 47, 64 Конституції України, ст. 9 ЖК Української РСР. В спростування доводів Суворовської районної адміністрації щодо належності [PERSON] на праві приватної власності жилого приміщення - квартири, адвокат Дімов Ю.П. зазначив, що на ім`я [PERSON] дійсно була зареєстрована квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2020 року. Разом із тим, дана квартира набувалась за кошти сина [PERSON] - [PERSON] , і на даний час подарована і знаходиться у власності [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. за №346, реєстрація права власності здійснена 27.05.2021 року. Відповідно, станом на день розгляду справи судом у [PERSON] відсутнє будь-яке інше майно, яким вона могла би користуватись, крім приміщення за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання під час розгляду справи по суті, позивач [PERSON] та її представник [PERSON] з`явились, наполягали на задоволенні первісного позову та відмові у задоволенні зустрічного позову. Відповідач Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради не забезпечила участь свого представника у судовому засіданні. Клопотанням від 12.07.2021 року представник відповідача просив розглянути справу без його участі. Судом здійснювалось фіксування судового засідання, на виконання вимог ч.1 ст.247 ЦПК України. Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради слід відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] вселився та постійно користувався житловим приміщенням [ADDRESS] , на підставі ордера від 03 травня 1986 року, виданого Житлово-комунальним відділом Одеського сталепрокатного заводу ім. Дзержинського. Ця обставина визнається учасниками справи та підтверджується матеріалами справи, зокрема: ордером від 03 травня 1986 року, виданим Житлово-комунальним відділом Одеського сталепрокатного заводу ім. Дзержинського, витягом з особового рахунку ТОВ Керуюча компанія «Суворовський» від 05.11.2020 року, квитанціями про сплату [PERSON] комунальних та інших послуг на утримання житлового приміщення. Позивач [PERSON] та [PERSON] спільно проживали за адресою: [ADDRESS] , як члени сім`ї - подружжя, що підтверджується матеріалами справи, зокрема копією акту ТОВ «КК «Суворовський» від 15.11.2020 року з підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та не спростовується відповідачем. 16 квітня 2019 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис № 847. Це підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 16.04.2019 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 16.04.2020 року. Позивач [PERSON] забезпечила проведення поховання [PERSON] , що підтверджується договором - замовлення на організацію та проведення поховання від 16.04.2020 року. Позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про спадщину за законом від 10.11.2020 року, спадкова справа №36/2020, зареєстровано в реєстрі за № 1091, виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] , після смерті [PERSON] , продовжила користування кімнатою [ADDRESS] , сплачує комунальні та інші обов`язкові платежі за користування житловим приміщенням. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, надав суду наступні показання: зазначив, що проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2001р, являється сусідом померлого [PERSON] та позивача [PERSON] , добре з ними знайомий. Також свідок пояснив, що [PERSON] проживала разом з померлим [PERSON] з лютого 2011р по день смерті останнього за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, надала суду наступні показання: зазначила, що проживає за адресою: [ADDRESS] , також являється сусідкою померлого [PERSON] та позивача [PERSON] , добре з ними знайома. Також свідок пояснив, що [PERSON] проживала разом з померлим [PERSON] з лютого 2011р по день смерті останнього за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. На підставі ч.2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. За ст.106 ЖК УРСР встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнання члена сім`ї наймача за договором наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Відповідно до ст.166 ЖК УРСР у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення права і обов`язки за договором найму здійснюють члени його сім`ї. Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь-який час має право розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Як вбачається з матеріалів справи, спір щодо права користування спірним жилим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] виник між позивачкою [PERSON] та Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради. Згідно з Положенням, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 07.12.2016 року за № 1328-VII Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради здійснює на території Суворовського району міста функції уповноваженого органу з управління неприватизованим житлом, веде облік житлового фонду відповідно до закону, здійснює контроль за його використанням, веде облік громадян району, які потребують поліпшення житлових умов, та питання про надання вільних жилих приміщень у встановленому законом порядку. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР» визначено, що в силу ст. 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності- підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК УРСР належною стороною повинен бути відповідній орган чи власник житлового фонду. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач [PERSON] просить визнати за нею право користування житловим приміщенням, оскільки вона постійно проживала в ньому з основним наймачем [PERSON] довгий період часу, за його згодою, та проживає після його смерті, сплачує комунальні та інші послуги з утримання приміщення, у зв`язку з чим не втратила право на користування спірним житлом. В свою чергу, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, заперечуючи про позову, та звернувшись до суду із зустрічною позовною заявою, посилається на відсутність реєстрації проживання позивача за адресою знаходження спірного приміщення та на наявність у позивача на праві власності іншого нерухомого майна - квартири. Виходячи з аналізу статей 64,65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не факт реєстрації в цьому приміщенні, а факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. Рішенням Конституційного Суду України (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 3 червня 1999 року справа № 1-8/99 визначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права та обов`язки наймача житлового приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним за договором найму, обов`язковим елементом якого є сплата за користування житлом за комунальні послуги. За змістом статей 71,72 ЖК УРСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору- судом. Відповідно до п. 11 Постанови № 2 від 12.04.1985 року Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З аналізу вищезазначених норм права випливає, що втрата особи права на користування житловим приміщенням пов`язується зі спливом строків, встановлених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка вселилась у спірне приміщення за адресою: кімната [ADDRESS] , як член сім`ї наймача [PERSON] , на підставі ордера №б/н від 03 травня 1986 року, виданого Одеським сталепрокатним заводом ім. Дзержинського, за його згодою, постійно та тривалий час - з лютого 2011 року, проживала у спірному житловому приміщенні, проживає та сплачує комунальні платежі за користування спірним приміщенням після смерті основного наймача. Це підтверджується матеріалами справи, зокрема актами від 05.11.2020 року та від 20.10.2021 року, складеними керівництвом ТОВ «КК «Суворовський» із підписами сусідів, та показами свідків, допитаними у судовому засіданні. Доказів на підтвердження факту вибуття позивачки до іншого постійного місця проживання, відповідачем не надано, так само як і не надано доказів щодо користування позивачкою іншим приміщенням. На момент звернення позивачки до суду інших зареєстрованих членів сім`ї у спірному житловому приміщенні не встановлено. Тому, суд приходить до висновку, що позивачка не втратила право користуватися спірним житловим приміщенням, що відповідає положенням ст. ст. 64, 71, 106 ЖК України, та має право на його визнання, а також встановлення факту проживання з лютого 2011р, у судовому порядку. До доводів відповідача Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради щодо наявності у позивачки [PERSON] на праві власності іншого житла - квартири [ADDRESS] , що виключає її право на користування спірним житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] , суд ставиться критично. Зазначені доводи відповідача спростовуються витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається що позивач [PERSON] на момент прийняття судом рішення по справі не має на праві власності квартири [ADDRESS] . Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт що позивачка відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки як член сім`ї наймача, із дотриманням встановленого законом порядку вселилась в спірне приміщення, постійно проживала та проживає в ньому, сплачує комунальні та інші послуги по утриманню спірного житла, не має іншого житла для користування, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог позивача [PERSON] та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. На підставі викладеного,

Outcome: approved