Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулася до П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дружини. Ухвалою П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дружини, було передано до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю. У позовній заяві позивач посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 28.03.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 28.03.2015 року зроблено відповідний актовий запис за № 282. Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Сторони фактично припинили сімейні відносини з грудня 2015 року, проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини в добровільному порядку надавав не регулярно, з грудня 2015 року не надає, участі у вихованні дитини не приймає. Відповідач є приватним підприємцем. Просила суд стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти до досягнення дитиною трирічного віку, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, щомісячно. Позивачка у судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи наявні письмові заперечення, в яких він просить задовольнити позовні вимоги позивача частково, а саме стягувати з нього аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку, щомісячно та до повноліття дитини, посилаючись на те, що він не ухиляється від сплати аліментів на дитину. Утримувати свою колишню дружину не має можливості. Втратив роботу та не має постійного заробітку. Також зазначає, що на його утриманні перебуває інша дитина, на яку відповідно до рішення суду він сплачує аліменти, а також на його утриманні перебувають батьки, які не працюють. Вважає, що позовні вимоги стосовно утримання дружини не підлягають задоволенню, оскільки відповідно рішення суду шлюб між ними розірвано і вона не є його дружиною. Позивачка є ФОП та має свої магазини. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 28.03.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 28.03.2015 року зроблено відповідний актовий запис за № 282. Сторони фактично припинили сімейні відносини з грудня 2015 року, проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач є фізичною особою - підприємцем. Відповідач матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини в добровільному порядку надавав не регулярно, з грудня 2015 року не надає взагалі, участі у вихованні дитини не приймає. На утриманні відповідача перебуває інша неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 24.11.2014 року, на яку він відповідно до рішення суду сплачує аліменти. Відповідачем до своїх заперечень не надано доказів на підтвердження того, що шлюб між ним та позивачем розірвано, а також не надано доказів стосовно того, що його батьки перебувають на його утриманні, тому суд не бере до уваги дані факти. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини 1 статті 8 Цивільно-процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин 1, 2 статті 13 Сімейного кодексу України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Відповідно до статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді. Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частин 1, статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини 1 статті 3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Беручи до уваги вище викладене, а також враховуючи часткове визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивачки в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки утримувати дитину це є обов'язком обох батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч. 4 ст. 84 Сімейного Кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 6 ст. 84 Сімейного Кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Вирішуючи спір про розмір аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, суд виходить з положень ч. 1 ст. 80 СК України, які передбачають можливість присудження за рішенням аліментів одному з подружжя у частці від заробітку другого з подружжя та враховує матеріальне становище платника аліментів, стан здоров'я платника аліментів, наявність інших неповнолітніх дітей на утриманні відповідача, відсутність непрацездатних осіб на утриманні відповідача окрім дитини та дружини, матеріальне становище одержувача аліментів (позивача), враховуючи не визнання відповідачем в цій частині позову а відтак, на переконання суду, відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягувати з 26 квітня 2017 року до моменту досягнення їх сином [PERSON], [INFO], трьох років, тобто до [INFO]. Відповідно до частин 1, 2 статті 79 Цивільно-процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: - позивачі - у справах про стягнення аліментів. Відповідно до частини 3 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З відповідача відповідно до вимог частини 3 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок. Відповідно до частини 1 статті 217 Цивільно-процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 2 статті 367 Цивільно-процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 і 3 частини першої цієї статті.

Outcome: partial