Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що вона має статус громадянина, постраждалого від наслідків Чорнобильської катастрофи, інвалід 2 групи, яка 18 липня 2017 року їй встановлена довічно. Позивач постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю 4 категорії. Позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Васильківської районної державної адміністрації Київської області (далі - Управління) із заявою про видачу посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І, однак у видачі посвідчення Управління відмовило. Не погоджуючись з відмовою, позивач звернулась до суду. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року позов [PERSON] задоволено, визнано дії Управління протиправними і зобов`язано Управління прийняти документи позивача та направити подання до Київської обласної державної адміністрації для видачі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії. 27 червня 2018 року позивач подала відповідну заяву з необхідними документами до Управління, яке подало подання до Київської обласної державної адміністрації для видачі зазначеного посвідчення. Листом Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації від 02 серпня 2018 року позивачу відмовлено у видачі посвідчення з підстав того, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII з переліку територій, що зазнали радіоактивного забруднення, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю, а тому позивач втратила статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4. Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулась до суду. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, якими з переліку територій, що зазнали радіоактивного забруднення, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю. 15 лютого 2019 року позивач звернулась до Управління з вимогою отримання посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи - категорії І. Відмова відповідача є неправомірною та такою, що завдала позивачу майнової та моральної шкоди, оскільки позивач звернулась до Управління 02 серпня 2018 року, а рішенні Конституційного Суду України ухвалено 17 липня 2018 року, тобто відповідач не мав законних прав відмовляти у видачі зазначеного посвідчення. 06 березня 2019 року позивачу видано посвідчення постраждалої особи внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І, яку позивач отримала 12 квітня 2019 року. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року задоволено позов [PERSON] до відповідача про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, яким визнано відмову Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації щодо видачі [PERSON] посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, - протиправною. Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації надати [PERSON] статус особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії і видати відповідне посвідчення. 12 квітня 2019 року позивач подала до Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області заяву щодо отримання пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Цього ж дня позивач подала до Управління заяву про отримання компенсації, відповідно до цього ж Закону. Згідно із довідкою від 04 червня 2019 року №1035 Васильківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області позивачу зроблено перерахунок її пенсії відповідно до зазначеного Закону, з якої вбачається, що позивач повинна була отримувати пенсію з липня 2018 року на 600 грн більше, тобто за 9 місяців позивач недоотримала 5400 грн. Крім того, позивач повинна була отримувати компенсацію за спеціальне харчування. Тобто в період з липня 2018 року до квітня 2019 року позивач повинна була отримувати 415,20 грн, у зв`язку з чим позивач недоотримала компенсацію за спеціальне харчування 3 736,80 грн та 269,96 грн за пів місяця, а усього 3999,76 грн. Крім того, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що у зв`язку із невиплатою пенсії та компенсації за спеціальне харчування позивач відчула моральні страждання, втратила нормальні життєві зв`язки, була змушена економити на харчах, що негативно впливає на здоров`я позивача. Через свої хвилювання, позивач потрапляла до лікарні з серцевим захворюванням. Ураховуючи викладене, позивач оцінює моральну шкоду в сумі 5000 грн, а також 9451,14 грн витрати на ліки, які позивач мала б отримати безкоштовно. На підставі викладеного, позивач просила про задоволення позову. Ухвалою судді від 20 серпня 2020 року відкрито провадження у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 24 вересня 2020 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. 17 листопада 2020 року від Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує про відсутність підстав для стягнення майнової та моральної шкоди з Департаменту. Так, 25 липня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян», якою затверджено Порядок видачі посвідчень зазначеним особам. Постановою 7 цієї постанови передбачено обласним державним адміністраціям утворення у місячний строк після набрання чинності зазначеної постанови комісію визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та затвердити відповідне положення. На виконання вказаної постанови розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 23 серпня 2018 року №468 утворено комісію та 05 лютого 2019 року затверджено її склад. До 25 липня 2018 року видача посвідчень регулювалась Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до якого Департамент не наділений повноваженнями видавати зазначені посвідчення. 04 липня 2018 року до Департаменту надійшло подання Управління щодо визначення позивачу статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І. при цьому таке рішення приймається у місячний термін. 02 серпня 2018 року Департамент відмовив у встановленні позивачу відповідного статусу та видачі відповідного посвідчення. В період визначеного терміну для прийняття рішення про надання відповідного позивачу статусу та посвідчення змінився порядок визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та видачі відповідних посвідчень, а саме: видачі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи передує прийняття відповідного рішення регіональною комісією. Отже на момент складання та надіслання позивачу листа від 02 серпня 2018 року про відмову у видачі посвідчення, яка визнана протиправною, у Департаменту не було повноважень приймати рішення щодо визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та щодо видачі відповідних посвідчень, тому підстави вважати, що внаслідок повідомлення позивача про відмову у встановленні [PERSON] вказаного статусу та видачі посвідчення не могло завдати шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до статті 1173 ЦК України. Крім того, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, яке ухвалено від 22 квітня 2019 року, тобто вже після добровільного рішення уповноваженого органу про встановлення позивачу статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І та видачі відповідного посвідчення, прийнятого 06 березня 2019 року. Щодо завдання позивачу моральної шкоди, то Департамент не визнає вимоги позивача оскільки посилання позивача лише на норми законодавства, які регулюють питання відшкодування моральної шкоди за відсутністю належних доказів не є підставою для відшкодування такої шкоди. Крім того, з доданих позивачем квитанцій не вбачається за який саме товар було сплачено кошти, вказана лише сума перерахованих коштів, загальна сума за копіями квитанцій не відповідає заявленим у позовних вимогах сумах. Крім того, вимоги позивача про стягнення з Департаменту витрачених коштів на ліки та моральної шкоди вже розглядались Окружним адміністративним судом м. Києва у справі 640/11817/19. 19 листопада 2020 року позивач надала письмові пояснення, в яких зазначила, що факт завдання органом державної влади своєю бездіяльністю шкоди позивачу встановлений судом, що за змістом статті 87 ЦПК України є обставинами, встановленими судовим рішенням та підлягають доказуванню. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд установив, що згідно з пенсійним посвідченням № [NUMBER] , виданим 18 липня 2017 року [PERSON] є пенсіонером за віком та інвалідом 2 групи. 27 червня 2018 року [PERSON] звернулась до заступника голови Київської обласної державної адміністрації із заявою про видачу посвідчення 1 категорії у зв`язку з отриманням 2 групи інвалідності на підставі наданих документів, серед яких оригінал експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МСЕК серії АВ №1042263 від 12 червня 2018 року. Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, якими з переліку територій, що зазнали радіоактивного забруднення, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю. 02 серпня 2018 року Департамент соціального захисту Київської обласної державної адміністрації відмовив [PERSON] у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» з 01січня 2015 року позивач не проживає на території забрудненої зони, у зв`язку з чим втратила статус потерпілого внаслідок аварії на Чорнобильській атомній електростанції, і тому відсутні правові підстави для видачі їй посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії. При цьому зазначено, що закони не мають зворотної дії в часі. Відповідно, до внесення змін у чинне законодавство не видається можливим вирішити питання про видачу [PERSON] посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії. 15 лютого 2019 року [PERSON] звернулась до заступника голови Київської обласної державної адміністрації із заявою про призначення їй статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та просила видати відповідне свідоцтво на підставі відповідних документів. 06 березня 2019 року [PERSON] видано посвідчення № [NUMBER] , безстроково, яке посвідчує, що вона є інвалідом другої групи та має пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року задоволено позов [PERSON] до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, яким визнано відмову Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації щодо видачі [PERSON] посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, - протиправною. Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації надати [PERSON] статус особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії і видати відповідне посвідчення. Згідно з довідкою від 04 червня 2019 року про розмір пенсії [PERSON] по інвалідності, за період з січня 2018 року до червня 2019 року позивач отримала 28036,29 грн. При цьому, за січень [PERSON] отримала 1452 грн, у квітні 2019 року - 1878,27 грн, у січня 2019 року - 2099 грн. Згідно із довідкою від 12 червня 2019 року, що видана [PERSON] про те, що вона отримала доплати за продукти харчування особам, що віднесені до категорії, які проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю за квітень - червень в сумі 1093 грн. Відповідно до виписки з історії хвороби №6216 03 липня 2018 року [PERSON] поступила в стаціонар Київської клінічної лікарні № 5, у зв`язку із задишкою та коливанням тиску. 25 березня 2019 року [PERSON] поступила до цієї ж лікарні, у зв`язку з розвитком задишки, порушенням серцевого ритму, серцебиттям та коливанням тиску (виписка №3032). Згідно з випискою №109/79 Київського міського ендокринологічного центру 16 січня 2017 року [PERSON] поступила до стаціонару цієї лікарні, у зв`язку з проведенням оперативного втручання щодо видалення щитоподібної залози. Крім того, позивач надала квитанції з аптеки №4, аптеки №64, Аптеки оптових цін м. Київ на загальну суму 4725,57 грн за період з листопада 2018 року до квітня 2019 року. Встановивши зазначені обставини, та надані на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з таких підстав. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 8 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16. У даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звертався про перерахунок пенсії. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. Судом установлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходила із свого права на отримання відшкодування шкоди, у вигляді недоотриманої пенсії . Зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру заподіяної шкоди , виходила із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути їй завдані діями відповідача, які вона вважає неправомірними. Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності саме Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову . Згідно з чч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже, надані позивачем виписки Київської клінічної лікарні № 5 та Київського міського ендокринологічного центру не свідчать про те, що саме внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] завдано моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, з наданих позивачем квитанцій не вбачається, які саме ліки були придбані, чи придбавались вони за рекомендаціями лікаря і внаслідок перебування на лікуванні. Разом з тим, загальна сума квитанцій не співпадає із сумою, яку позивач просить на відшкодування ліків. Ураховуючи наведене та виходячи із обставин, встановлених судом та наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку щодо недоведеності позивачем реального завдання їй шкоди відповідачем - Департаментом соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації у заявленій до стягнення сумі. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed