Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Гринчишин І.Я., звернувся до суду із позовом до [PERSON] про скасування запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку площею 0,0495 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , де власником вказана [PERSON] . В обгрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 29 грудня 2011 року придбав в [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Стверджував, що відповідно до вимог ч.2 ст.120 ЗК України та п.6 договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 грудня 2011 року у його законному користуванні перебувала земельна ділянка площею 0,15 га. Маючи намір приватизувати земельну ділянку площею 0,15 га під придбаним будинковолодінням він звернувся до Рогатинської міської ради Івано-Франківської області за наданням дозволу на розроблення проекту землеустрою та в подальшому оформлення права власності на вказану земельну ділянку, однак йому надано земельну ділянку тільки площею 0,10 га, яку він і приватизував. В оформленні права власності на решту земельної ділянки 0,05 га орган місцевого самоврядування йому відмовив. Як наслідок, право власності на частину належної йому ділянки площею 0,05 га оформила [PERSON] , що є порушенням його прав, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України після придбання житлового будинку до нього перейшло право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, тобто [PERSON] . Посилаючись на положення ст.120, пункт «е» ч.1 ст.141 ЗК України, ст.377 ЦК України, а також на правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16, згідно якої у нового власника при переході права власності на будівлю завжди виникають права на земельну ділянку, на якій розташована ця будівля і на земельну ділянку, яка необхідна для її обслуговування, а також на аналогічну правову позицію, висловлену у справі №6-2225цс16, якою підтверджено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , інтересої якого представляє адвокат Петришин С.Р. подав відзив на позовну заяву. Заперечив проти позову з таких підстав. По-перше, позивачем не оспорюється свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку, як правовстановлюючий документ набуття права власності, на підставі якого державним реєстратором прийнято рішення про проведення запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку. По-друге, позивачем не ставиться питання про скасування рішення державного реєстратора та в позовній заяві не наведено жодних підстав визнання незаконності державної реєстрації речових прав на земельну ділянку. Тобто позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушенного на його думку цивільного права, а тому просив відмовити у задоволені позову з цих підстав. Крім цього вказав, що у договорі купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року не зазначено, що до позивача перейшло право власності на земельну ділянку та в якому розмірі. Згідно норм цивільного і земельного законодавства таке право власності могло перейти тільки на підставі окремого договору купівлі-продажу чи дарування земельної ділянки. Стверджував, що в даному випадку спірна земельна ділянка перебувала на праві власності у [PERSON] , однак не перейшла на праві власності до [PERSON] під час укладення договору дарування домоволодіння від 24 липня 2009 року. Після укладення договору дарування , на підставі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України [PERSON] отримала право користування земельною ділянкою під будинком та для його обслуговування в межах визначених законом, яке і перейшло до позивача на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 грудня 2011 року. А тому право позивача не порушено, оскільки він приватизував земельну ділянку площею 0,10 га під будинком та для його обслуговування в межах визначених законом. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 26 грудня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання у справі. 14 лютого 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Гринчишин І.Я. в судовому засіданні позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві, в подальшому подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити . Представник відповідача адвокат Петришин С.Р. заперечував проти позову з підстав наведених у відзиві, в подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій доповнив свої заперечення проти позову та просив відмовити в задоволенні позову. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія ІФ-10-41-2/0000123 виданого Рогатинською міською радою 26 серпня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 123 [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , була власником двох земельних ділянок загальною площею 0,2214 га, а саме: земельної ділянки № 1 площею 0,1495 га та земельної ділянки № 2 площею 0,0719 га. [PERSON] склала заповіт, у відповідності до якого все належне їй майно заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою Л.О. 16 серпня 2008 року і зареєстрований в реєстрі за № 4738. Відповідно до договору дарування домоволодіння від 24 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою Л.О., [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Рогатинської міської ради 28 лютого 1990 року. В подальшому, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою Л.О., [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 24 липня 2009 року. Згідно з п. 1 цього договору житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1495 га, кадастровий № 262441100010490040. В підпункті в) п. 6 договору зазначено, що сторони підтверджують свою обізнаність із вимогами ст. 377 ЦК України щодо переходу до покупця прав користування земельною ділянкою (площа 0,2214 га), на якій розміщений житловий будинок, будівлі та споруди. Витягом про державну реєстрацію прав від 31 січня 2012 року підтверджується реєстрація за [PERSON] на підставі вищезазначеного договору права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 грудня 2014 року підтверджується право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2624410100:01:049:0074, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 11 листопада 2016 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3010 на спадщину [PERSON] , яка складається з земельної ділянки площею 0,0495 га, кадастровий номер 2624410100:01:049:0078, яка розташована за адресою: Івано-Франківська область, Рогатинський район, м. Рогатин та належала [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІФ-10-41-2/0000123 виданого Рогатинською міською радою 26 серпня 1997 року. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0495 га з кадастровим номером 2624410100:01:049:0078, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка межує з земельною ділянкою [PERSON] , та державна реєстрація якої відбулася на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 11 липня 2016 року. Підставою виникнення права власності на спірну земельну ділянку ділянку є свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3010, виданим приватним нотаріусом Дзерою М.Л. 11 листопада 2016 року. Згідно листа Рогатинської міської ради від 12 квітня 2018 року № 02-38/01/333 вказана земельна ділянка [PERSON] розташована за адресою: [ADDRESS] . Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Ці норми утверджують загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Відповідно до ч. 6 ст. 120 ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Однак згідно з висновком Верховного Суду України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Предметом позову [PERSON] у даній справі є скасування запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку площею 0,0495 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , де власником вказана [PERSON] . Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( далі - Закону України № 1952-ІV) . Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закону України № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 ст.5 Закону України № 1952-ІV встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. В ч. 3 ст.26 вказаного Закону зазначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Позовна вимога про скасування запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку площею 0,0495 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , де власником вказана [PERSON] на думку суду є похідною від вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, яка позивачем не заявлялась , а тому з цих підстав у задоволені позову необхідно відмовити. Відмова у цьому позові не перешкоджає позивачу захистити своє порушене право шляхом звернення до суду, обравши передбачений законом належний та ефективний спосіб захисту права та відновлення порушеного на його думку права на земельну ділянку.

Outcome: dismissed