Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Представник ТОВ "Кредитні ініціативи" Надточій О.В. звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: виселити у примусовому порядку Відповідачів, якими є [PERSON] Борисівна - [INFO] та [PERSON] - [INFO] з квартири, що знаходиться за [ADDRESS]; зобов'язати Відповідачів, якими є [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO], звільнити від особистих речей квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; стягнути солідарно з Відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (ЄДРПОУ: 35326253, р/р 26507010332001, в ПАТ «Альфа-Банк», МФО: 300346. Місце знаходження: 04080, м.Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 21) витрати по сплаті судового збору у сумі - 3524,00 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до Свідоцтва про право власності, зареєстрованого Державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської нотаріальної контори Бурдік С.С. в реєстрі за № 1-2912 НВІ 528787, виданоґо 27.12.2016 року, Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» належить квартира номер 114 (сто чотирнадцять) житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 48,9 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] що раніше належала [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського МНО, Прожуган М.А., 03.12.2007 року за реєстровим №6468. Таким чином, законним власником квартири номер 114 (сто чотирнадцять), яка знаходиться в місті м. Кам'янському Дніпропетровської області по Бульвару Будівельників в будинку під номером 40 (сорок) є ТОВ «Кредитні ініціативи». Однак, Позивачеві стало відомо, що у квартирі, за адресою [ADDRESS], що належить йому на праві власності, проживають невстановлені особи. Актом спільного входу представника позивача [PERSON], Голови правління ОСББ «бульвар Будівельників» [PERSON], старшого дільничого офіцера поліції Дніпровського відділення поліції, капітана поліції [PERSON], було встановлено, що у квартирі за адресою [ADDRESS]. фактично мешкають: [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO] Позивач звертався до Відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення/звільнення незаконно займаного приміщення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, відповідачі продовжують користуватися нею та відмовляється добровільно звільняти приміщення. Такі дії Відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Оскільки Відповідачі не є власниками житла, та своїми діями порушують законні права ТОВ «Кредитні ініціативи», то вони підлягають виселенню у зв'язку з тим, що незаконно займають та проживають у квартирі без будь-яких правових підстав. Таким чином, подальше користування Відповідачів квартирою, що належить на праві власності ТОВ «Кредитні ініціативи», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого поруйнуються законні права та інтереси ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 листопада 2018 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача Грицай В.О. в судове засідання не з'явився, письмово просив суд провести розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за їх відсутності не скористалися та не повідомили суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву не подали. Третя особа- Служба у справах дітей адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради належним чином про час та місце розгляду справи повідомлені . Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 24 квітня 2019 року судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності, зареєстрованого Державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської нотаріальної контори Бурдік С.С. в реєстрі за № 1-2912 НВІ 528787, виданоґо 27.12.2016 року, Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» належить квартира номер 114 (сто чотирнадцять) житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 48,9 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] що раніше належала [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського МНО, Прожуган М.А., 03.12.2007 року за реєстровим №6468. (а.с.5). За змістом частини першої ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із ч. 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. 10 липня 2018 року за вих. №КІ/294 представником ТОВ "Кредитні ініціативи" було надіслано [PERSON], [PERSON], на адресу: [ADDRESS], вимогу про добровільне виселення з спірної квартири.(а.с.7) За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угод. Аналіз вищезазначених норм дає підстави вважати, що до способів захисту речових прав, які підлягають до застосування відповідно до положень глави 29 ЦК України, віднесено з поміж інших і усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом виселення. Судом встановлено, що оскільки право власності на квартиру перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи», доказів про наявність укладення договору найму житлового приміщення між позивачем та відповідачами суду не надано, а тому до спірних правовідносин підлягає застосування положення стаття 391 ЦК України. Оскільки відповідачі користуються спірним житловим приміщенням без будь-яких на те правових підстав, чим перешкоджає позивачу здійснювати право користування та розпоряджання своїм майном, позивач виявив намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги його щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового будинку є обґрунтованими, а відповідачі в силу ст. 391 ЦК України мають бути виселені з займаного житлового приміщення. Позивач набув на квартиру права власності на підставах, не заборонених законом, свідоцтво про право власності судом недійсним не визнано, інші обставини (відсутність іншого житла) значення для вирішення даного спору не мають. Однак, слід зауважити, що місце проживання [PERSON] зареєстровано у [ADDRESS]; місце проживання [PERSON] зареєстровано у [ADDRESS], що свідчить про наявну у відповідачів можливість проживати за місцем реєстрації. Відтак припинення права власності особи на квартиру припиняє її право та право членів її сім'ї на користування квартирою. Разом з тим, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Такі висновки також містяться в постановах Верхового Суду України від 16.01.2012 року (№ 6-57цс11), від 23 .01.2013 року (№ 6-164цс12), від 05.11.2014 року (№ 6-158цс14). У зв'язку з відсутністю на сьогоднішній день договірних відносин з позивачем як новим власником квартири та припиненням права власності на квартиру у [PERSON], який був колишнім власником, відповідачі втратили право користування квартирою, оскільки право є похідним від права приватної власності на дану нерухомість, яке [PERSON] фактично відчужив. Враховуючи, що відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними - відповідачів слід виселити зі спірного жилого приміщення. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів має бути стягнуто судові витрати у справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved