Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. Свої вимоги мотивує тим, що 12.10.2007 [PERSON], яка є колишньою тещею позивача та є матір"ю відповідача та третьої особи, було придбано квартиру [ADDRESS]. З самого початку придбання вказаної квартири позивач проживав у ній разом із колишньою дружиною [PERSON] та їх спільною донькою [PERSON] 29.01.2008 позивача, за згодою власника квартири, було зареєстровано у квартирі [ADDRESS], відповідно до вимог чинного законодавства України. Разом з тим, 25.12.2015 позивача було незаконно виселено новим власником спірної квартири - відповідачем у справі, у зв"язку з чим позивач звернувся із вказаним позовом до суду та просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], шляхом його вселення до вказаної квартири. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти задоволення позову. Третя особа в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач з 24.03.2006 по 19.12.2013 перебував у шлюбі з [PERSON] Шлюб між ними було розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 19.12.2013. Підставою вселення позивача у квартиру [ADDRESS] було те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], і згідно усної домовленості повинен був нести витрати по комунальним платежам, сплачуючи їх. 05.12.2015 року [PERSON] отримала у дар, від своєї матері [PERSON], двокімнатну квартиру [ADDRESS], що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до довідки за формою №3, виданої КК "Центр комунального сервісу" Дарницького району м.Києва, станом на 23.12.2015 року в даній квартирі зареєстровано: [PERSON] (сестра відповідача), [PERSON] (донька [PERSON] та [PERSON] (зять відповідача). У судовому засіданні Відповідач зазначила, що позивач і з часу перебування в шлюбі з [PERSON] і по сьогодні не сплачував та не сплачує комунальні платежі,, не несе жодних витрат на утримання спірної квартири, а його твердження, що він поліпшує умови проживання його та доньки не відповідають дійсності. Після переходу права власності на квартиру до відповідача, остання поставила позивачеві умову подальшого його проживання у вказаній квартирі, відповідно до чого, позивач повинен був сплачувати комунальні платежі за своє проживання, однак він відмовився. До членів сім'ї власника житла належать його дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника житла може бути визнано інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Про це йдеться у ст. 64 ЖК, ч.4 ст.156 ЖК, ст.3 СК України. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника житла член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частини 1, 2 статті 156 ЖК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Отже, виходячи з буквального тлумачення ч. 1 ст. 405 ЦК України, право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом виникає за наявності водночас таких умов: 1) особа повинна бути членом сім'ї власника житла; 2) член сім'ї власника житла повинен проживати разом із ним. Щодо останньої умови, то очевидно, особа повинна проживати разом із власником житла постійно. За відсутності хоча б однієї обставини особистий сервітут не виникає - відсутність підстави. Таким чином встановлено, що позивач не є членом сім'ї власника квартири, тому посилання позивача на норми права, які регулюють право колишнього члена сім'ї власника житла на проживання є безпідставними. Відповідно до вимог статей 213, 214, 315 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження: наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. З огляду на наведене, позовні вимоги не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

Outcome: dismissed