Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

У червні 2020 [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною до [PERSON] , в якій просила суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позовна заява обгрунтована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.2004, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2011 було розірвано. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання за спільні сумісні кошти подружжя 24.07.2006 було придбано квартиру [ADDRESS] . Перед придбанням квартири позивач надала нотаріальну згоду на її купівлю, якою підтвердила, що гроші які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди, що вказана квартира залишається у їхній спільній сумісній власності та в подальшому буде подарована їхньому сину. Однак у червні 2020 відповідач повідомив, що хоче продати квартиру та запропонував надати письмову згоду на її продаж. Також сказав, що квартира є його особистою приватною власністю, не підлягає поділу, та буде продана для покращення житлових умов його нової сім"ї. Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують її право власності на спірну квартиру, а тому і звернулася до суду із вказаною позовною заявою. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 03.07.2020 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче засідання. 11.08.2020 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначила про те, що поділу підлягає все майно, яке було придбано сторонами у шлюбі, а не лише вказана квартира. Позивачем у позовній заяві не доведено ні порушення її прав як співвласниці квартири, ні поважності причин пропуску позовної давності, оскільки від дати розірвання шлюбу до звернення до суду з даним позовом пройшло дев"ять років. Відповідач не заперечував, що квартира була придбана у період шлюбу, однак зазначив про те, що кошти за які вона купувалася, частково були взяті у борг та належали його батьку [PERSON] , а частково зароблені самим відповідачем. Пошуком квартири та підготовкою документів займався їхній родич [PERSON] . Вважає, що спір між сторонами відсутній. Просила закрити позовне провадження у справі на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України та ч. 2 ст. 255 ЦПК України. Також представник позивача подала окрему заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.10.2020 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, та пояснив, що після розірвання шлюбу між колишній подружжям був відсутній спір щодо квартири [ADDRESS] , оскільки існувала усна домовленість стосовної її користування відповідачем. Саме з літа 2020, коли відповідач вияв бажання продати квартиру, а позивач заперечувала з даного приводу, слід рахувати строк позовної давнсті, оскільки саме тоді відбулося порушення прав позивача. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували щодо задоволення заявлених позовних вимог, посилючись на пропуск позивачем строку позовної давності, придбання квартири за особисті кошти, та відсутність порушеного права позивача. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 27.08.2004 позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі (а. с. 8). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2011 шлюб між сторонами розірвано (а. с 10). 13.07.2006 [PERSON] надала нотаріально посвідчену згоду на придбання квартири в м. Києві її чоловіком [PERSON] (а. с. 13). Відповідно до вказаної заяви, гроші, які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю подружжя, придбана квартира також буде об"єктом спільної сумісної власності. 24.07.2006 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а. с. 11). Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. Відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів щодо належності йому спірного майна на праві особистої приватної власності. За встановлених обставин квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Суд погоджується з твердженням позивача про те, що порушення її права відбулося у червні 2020 року, коли відповідач повідомив їй про продаж квартири та те, що вказана квартира належить йому на праві особистої власності, тому вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. У відповідності до вимоги ст. 141 ЦПК України, у зв"язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім судові витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved