Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON](далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської територіальної громади в особі Київської міської ради(далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), [PERSON] (далі - відповідач 3), треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення розміру часток співвласників у спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був зареєстрований з 10.12.1992 року за адресою: [ADDRESS], у свого двоюрідного дядька [PERSON]. [INFO] помер [PERSON] Позивач зазначає, що разом із своєю дружиною [PERSON] та дитиною [PERSON] фактично добросовісно, відкрито, безперервно володів та продовжує володіти, користуватися чужим майном, а саме: 25/100 частин квартири [ADDRESS], яка належала померлому [PERSON], утримував її та тим самим набув право власності на це майно за набувальною давністю. Тому позивач просив суд встановити розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме, квартири [ADDRESS] у рівних частинах, а саме: за [PERSON] 1/4 частину квартири що становить (25/100), за [PERSON] 1/4 частину квартири що становить (25/100), за [PERSON] 1/4 частину квартири що становить (25/100), за [PERSON] 1/4 частину квартири що становить 25/100 цієї ж квартири на день його смерті [INFO]; визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, а саме на 1/4 частину квартири, що становить 25/100 частин квартири [ADDRESS] за набувальною давністю, яка залишилась після смерті [PERSON] померлого [INFO]. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач 2 позовні вимоги визнав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. У судове засідання відповідач 1 не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся судом належним чином, надавши суду письмові пояснення, відповідно до яких просив прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства та слухати справу за відсутності представника. У судове засідання відповідач 3 не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся судом належним чином, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання треті особи не з'явилися, про дату та час судового засідання повідомлялися судом належним чином, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача 2, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної, сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1995 року (а.с. 24). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 23). Відповідно довідки Центру комунального сервісу №185 від 18.11.2015 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], який є власником особового рахунку, дружина [PERSON], син [PERSON] (а.с. 25). Відповідно копії технічного паспорта на квартиру за адресою: [ADDRESS], квартира має загальну площу 56,2/57,0 кв.м., житлову площу 41,6 кв.м. Відповідно відповіді Першої Київської державної нотаріальної контори від 11.05.2017 року, за даними Спадкового реєстру та даними архіву - спадкову справу після померлого [INFO] [PERSON] та заповіт складений від його імені не виявлено (а.с. 138). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України). Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду. Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном є не власник і власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця, а набувається за рішенням суду. Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння. Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте, право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Крім того, позивач просить встановити розмір часток співвласників у майні, а саме: за померлим [PERSON] 1/4 частину квартири. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Разом з тим визначення судами частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 27-31 ЦПК України, так як судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку наданим поясненням і доказам по справі та враховуючи те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю і фактичне заволодіння позивачем всією квартирою, не є добросовісним заволодінням нерухомим майном у розумінні ч. 1 ст. 344 ЦК України, оскільки, позивачу було відомо, що частина спірної квартири належала [PERSON] як співвласнику, а так, як визначення судами частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 27-31 ЦПК України тому, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Outcome: dismissed