Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» [PERSON] звернулося до суду з позовом до [PERSON], треті особи, без самостійних вимог на стороні відповідача: [PERSON], Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 14.08.2008 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір №0241/08/20-ZNv, відповідно до якого останній отримав кредит на споживчі цілі в сумі 30 000,00 доларів США строком до 13.08.2018 року зі сплатою 14 % річних. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань 14.08.2008 року між банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір, згідно якого предметом іпотеки є квартира під №102, що знаходиться в житловому будинку під №103А, який розташований по вул. Пирогова в м. Вінниці. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 21.09.2009 року з [PERSON] на користь банку стягнута заборгованість в розмірі 220\~612, 62 грн., що еквівалентно 27\~554, 19 дол. США, штрафні санкції в сумі 7\~708, 23 грн., 1700,00 грн. судового збору та 252,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Рішення не виконане. За викладених обставин позивач просить в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру під №102, що знаходиться в житловому будинку під №103А, який розташований по вул. Пирогова в м. Вінниці. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, подала заяву, відповідно до якої просила розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач та треті особи в судове засідання повторно не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача у своїй заяві не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами ЦК України, зокрема щодо кредиту та виконання зобов'язань, а також Законами України «Про іпотеку» та «Про заставу». Судом встановлено, що 14.08.2008 року між АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») та [PERSON] укладено кредитний договір №0241/08/20-ZNv, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит на споживчі цілі в розмірі 30 000,00 дол. США строком до 13.08.2018 року із сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами. Згідно умов договору позивач зобов'язався надати в межах ліміту, передбаченого договором, кредитні кошти шляхом видачі готівки відповідно до заявки відповідачки, а відповідач зобов'язався повертати кредитні кошти відповідно до графіка на відповідний позичковий рахунок, а також сплачувати суму проценту річних за фактичний строк користування коштами (а.с.4-5). На забезпечення виконання за вказаним договором між АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») та [PERSON] 14.08.2008 року укладений договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира під № 102, що знаходиться в житловому будинку під № 103А, який розташований по вул. Пирогова в м. Вінниці. Вказаний предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №3139, зареєстрованого в КП ВООБТІ 01.12.2003 року в реєстровій книзі №235 за реєстраційним №1709 (а.с.6-7). Позивач свої зобов'язання виконав, надав [PERSON] кредит в сумі 30 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки №6564 від 14.08.2008 року. Проте позичальник свої зобов'язання не виконав. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 21.09.2009 року з [PERSON] на користь банку стягнута заборгованість в розмірі 220 612, 62 грн., що еквівалентно 27 554, 19 дол. США, штрафні санкції в сумі 7 708, 23 грн., 1700,00 грн. судового збору та 252,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Рішення суду не виконане, іншого судом не встановлено. Заборгованість, розмір якої встановлений рішенням суду і в силу положень ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, не погашена. Згідно ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу», ч. 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст.20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). У відповідності до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки у випадку наявності рішення суду про продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Статтею 591 ЦК України передбачено право реалізації предмета застави, на який звернено стягнення, шляхом його продажу. Таким чином, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства, умов іпотечного та кредитного договорів, за рахунок предмету іпотеки, належного відповідачу, позивач має право шляхом продажу задовольнити свої вимоги, які виникають із кредитного договору, оскільки позичальником належним чином не виконуються умови кредитного договору, а саме, в частині повернення заборгованості. Відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку» реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону. З огляду на викладене суд, приходить до висновку, що вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є доведеною, тому позов підлягає задоволенню. Згідно із ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Позивач, заявляючи позовні вимоги, просить визначити ціну продажу на рівні не нижчому за звичайні ціни на даний вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, що відповідає положенням вищевказаних норм. Одночасно, суд звертає увагу на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Відповідну Правову позицію висловив Верховний суд України в постановах від 30 вересня 2015 року у справах №6-1825цс15 та №6-1494цс15. Як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно - квартира під №102, що знаходиться в житловому будинку під №103А, який розташований по вул. Пирогова в м. Вінниці, яке є предметом іпотеки, є постійним та єдиним житлом іпотекодавця, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів, ним забезпечувався споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, а тому відповідно підпадає під дію положень вказаного закону. Враховуючи вказане, суд вважає за можливе відстрочити виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій». Відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. При цьому, суд враховує роз'яснення, викладені в п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5, відповідно до якого, вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо), а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 218,00 грн. (розмір судового збору, визначений з урахуванням дати подання позовної заяви та повноважень суду щодо розподілу судового збору). Враховуючи наведене,

Outcome: approved