Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк", третя особа - приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія Аска-Життя», в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 100108591001 від 24.07.2018 року. Позов обґрунтовано тим, що 24.07.2018 року позивач підписав заяву про прийняття публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, і погодився з тим, що може обирати будь-які передбачені договором послуги. Підписанням заяви, позивач ніби-то надав свою згоду на укладення договору страхування. За умовами заяви, відповідач надає позивачу суму кредиту, яка становить 18544,00 грн, в тому числі: на загальні споживчі цілі - 15250 грн; для оплати договору страхування - 3294 грн; для сплати разової комісії - 0 грн. Строк кредиту та договору страхування - 36 місяців. Розмір процентної ставки: з 24.07.2018 року по 23.01.2019 року - 0,01% річних, з 24.01.2019 року - 0,01 річних. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: з 24.07.2018 року по 23.01.2019 року - 0,00 % річних, з 24.01.2019 року - 3,99 % річних. Відповідачем порушено права позивача, як споживача, оскільки працівниками банку не було ознайомлено його з умовами кредитування належним чином. Заяву-оферту позивач підписав не читаючи через дрібний шрифт та брак часу. Умови кредитного договору в частині плати за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Також відповідач не має права жодним чином нав`язувати послуги страхування, оскільки воно в спірних правовідносинах є добровільним. Таким чином, є всі підстави для визнання кредитного договору від 24.07.2018 року, недійсним. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що в матеріалах справи є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 24.07.2018 року позивач приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №1001085991001 публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», підписавши відповідну заяву - споживчий кредит із послугою страхування (а.с.7) Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» на даний час має назву «акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк». Відповідно до п. 2 Договору, загальна сума кредиту становить 18544 грн, з яких: 15250 грн - на споживчі цілі, 3294 грн - для оплати Договору страхування, 0 грн - для оплати разової комісії. За суттю договору вбачається, що він є споживчим кредитом. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з ч. 3 ст. 1054 ЦК України, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Спеціальним законом який регулює положення споживчого кредитування є Закон України «Про споживче кредитування». Як вбачається з п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного закону, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно ч. ч. 5 та 7 ст. 18 «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Як вбачається з п. 6 Договору, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 3.99 %. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зі змісту постанови Верховного Суду від 27.12.2018 року (справа №695/3474/17) витікає, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Плата процентів за користування кредитним коштами, на думку суду, повинна включати в себе комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Крім того, за невиконання кредитних зобов`язань передбачена відповідальність у види штрафів, пені, тощо. Отже, суд вважає, що включення в договір споживчого кредиту умови, щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3.99 %, є несправедливим, а тому вона має бути визнана недійсною. За таких підстав, вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, позивач також вимагає визнати недійсним умову кредитного договору на підставі включення в умови договору положень щодо страхування. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції, що витікає з положень ч. 3 ст. 642 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про страхування», добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Зі змісту заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування вбачається, що умови страхування були включенні до договору. Позивач, погодившись на такі умови прийняв їх та на протязі певного часу був особою, яка застрахувала свою відповідальність і в разі настання страхового випадку міг би розраховувати на страхову виплату. Отже, включення в умови договору положень щодо страхування не суперечить положенням законодавства, які регулюють кредитні правовідносини. Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неналежне ознайомлення позивача з умовами кредитного договору. Надаючи оцінку доводам позивача, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач у своєму позові посилається на норми Закону України "Про захист прав споживачів", які не діяли на момент укладення договору, а отже і не можуть бути застосовані при розгляді даної справи. Інші доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачем не було надано суду відповідних доказів в обгрунтування своїх доводів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню лише в частині визнання недійсним пункту договору щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial