Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] звернулась до суду із позовами до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спільними приміщеннями. Ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва вказані позови об'єднані в одному провадженні, до участі у справі, як відповідач, залучена Миколаївська Міська Рада. Після цього позивачка уточнила підстави та предмет позову до всіх відповідачів, виклавши заявлені до них вимоги в одній позовній заяві. У поданій заяві, що була підтримана та уточнена нею під час судового розгляду справи позивачка зазначала, що 1 червня 2001 року отримала ордер на вселення у кімнату [ADDRESS]. Після того аж до 2007 року у вказаній кімнаті постійно не мешкала, мешкала у [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком. У 2007 році вона повернулась до гуртожитку, та з того часу постійно мешкає у вказаній кімнаті. Але станом на 2007 рік мешканці сусідніх кімнат [PERSON] та [PERSON] без отримання згоди компетентного органу зробили переобладнання блоку у гуртожитку та приміщень загального користування, влаштувавши прибудови до належних їм кімнат таким чином, що таке вкрай ускладнює проживання у гуртожитку їй та її неповнолітній дитині. Спираючись про таке, позивачка просила суд зобов'язати відповідачів демонтувати влаштовані ними прибудови задля приведення приміщень гуртожитку у первісний стан. При цьому під час судового розгляду справи позивачка зазначала, що проекту приведення приміщень у "первісний стан", так само, як доказів про такий стан не має, навести їх не може, пояснити, яким чином знесення прибудов призведе до поновлення її прав також не спромоглась. Разом із цим вона зазначала, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 листопада 2013 року задоволений її аналогічний позов до [PERSON], але у разі виконання цього рішення та задоволення її вимог, що підтримуються зараз, вона взагалі втратить можливість потрапляти до своєї квартири. Вона також пояснювала, що подала цей позов на захист її житлових прав, але вважає ці права порушеними не з моменту здійснення відповідного перепланування, але з моменту, коли їй стало відомо про незаконність такого перепланування. Представник відповідача - Миколаївської міської Ради, яка /представник/ водночас представляла також Адміністрацію Центрального району Миколаївської міської ради, під час судового розгляду справи позов визнала та пояснила, що дійсно відповідачки [PERSON] та [PERSON] зробили переобладнання приміщень гуртожитку без отримання відповідної згоди компетентного органу, через що зроблене ними перепланування підлягає знесенню, а приміщення гуртожитку - приведенню у первісний стан. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] під час судового розгляду справи вважали позов таким, що не підлягає задоволенню. Вони спирались про те, що оскаржене перепланування не порушує прав позивачки, для звернення до суду за його оскарженням позивачка пропустила встановлений законом строк, а також про те, що позивачка у встановленому законом порядку не набула право користування житловим приміщенням у гуртожитку, через що взагалі не має права оскаржувати перепланування у йому. Третя особа - БКСН "Вікторія" - у судове засідання свого представника не надіслала, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, до суду надіслав письмові заперечення проти позову. У своїх запереченнях третя особа навів міркування, аналогічні висловленим представниками [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні. Зважаючи про те, що у справі є наявними достатні докази про права та взаємини сторін, та немає необхідності в особистих поясненнях представника цієї третьої особи, суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності. Після вислуховування сторін та дослідження письмових матеріалів справи суд дійшов такого. І......Матеріалами справи встановлено, що спірні приміщення розташовані на [ADDRESS]. При цьому на час розгляду справи позивачка займає на цьому поверсі приміщення [ADDRESS], відповідачка [PERSON] - приміщення [ADDRESS], а відповідачка [PERSON] - приміщення [ADDRESS]. Згадані приміщення є об'єднаними в одному блоці поміж собою, а також - з приміщеннями [ADDRESS]. З пояснень сторін, що узгоджуються поміж собою, а також залученого до матеріалів справи технічного висновку про стан конструкцій кімнат [ADDRESS], що станом на 2007 рік приміщення № 51-53 були переобладнані, та до кожної з них були облаштовані відповідні прибудови. ІІ......Позивачка стверджує, що внаслідок такого біли порушені її права, зокрема, її право користування як приміщенням [ADDRESS], так й приміщеннями спільного користування, та її порушені у такий спосіб права підлягають судовому захисту. При оцінці цих доводів суд виходе з такого. 1. Позивач стверджує, що у встановленому законом порядку у 2011 році набула право користування приміщенням [ADDRESS] та допоміжними приміщеннями, та таке право відповідачами було порушено у 2007 році. Вирішуючи вимоги в цій частині, суд виходе з вимог національного законодавства, а також з вимог частини 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких: «кожна фізична... особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». В зв'язку із цим суд відзначає, що відповідно до пункту частини 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична... особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. При цьому, як наголошено у пункті 22 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кечко проти України», яке є обов'язковим для виконання на території України, поняття «майна» та «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, [PERSON] право на матеріальний інтерес. Як зазначено у пункті 21 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Федоренко проти України», яке також є обов'язковим для виконання на території України, відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Таким чином, цей позов направлений на захист права власності в сенсі частини 1 статті 1 Протоколу до Конвенції.. Вирішуючи питання про наявність підстав для захисту цього права, суд виходе з закріпленої у пункті 21 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» норми, відповідно до якої сподівання на визнання існування старого права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно, не може вважатися «майном» в сенсі статті 1 Першого протоколу (Malhous v. the Czech Republic (dec.), № 33071/96, 13 грудня 2000 року, ECHR 2000-XII). В цьому випадку матеріали справи свіідчать, та позивачка не заперечує того, що на момент закінчення оскаржуваної реконструкції вона протягом майже 6 років не використовував та й не бажав використовувати повноваження користувача виділеного їй приміщення, у цьому приміщенні не проживала, отже в суду не має підстав вважати, що на момент здійснення оскарженого перепланування позивачка мала майнові права на прирміщення гуртожитку, що підлягають захисту судом. Що ж стосується позиції відповідача - Миколаївської міської ради - то цей відповідач також протягом тривалого періоду, будучи органом місцевого самоврядування, будь-яких заходів щодо використання свого права щодо управління майном гуртожитку не вживав, ніяких заходів у цій сфері також не вживав. За такого підстави вважати, що внаслідок оскарженого перепланування були порушення права цього відповідача, як власника майна, також є відсутніми. 3. Позивач стверджує, що після її фактичного вселення у гуртожиток оскарженим переплануванням порушуються її права користування житловими та нежитловими приміщеннями. В зв'язку із цим суд відзначає, що протягом судового розгляду справи позивачка не навела доводів щодо того, у чому конкретно порушуються її прав саме внаслідок дій відповідачів, та не навела доказів такому. Так, позивачка стверджувала, що, зокрема, відповідачка [PERSON] зайняла вбиральню. Але таке, по-перше, не відповідає дійсним обставинам справи, адже на місці прибудови до приміщення [ADDRESS] вбиральня ніколи не передбачалась; по-друге, позивачка має вбиральню, якою має можливість користуватись. Позивачка стверджувала, що внаслідок переобладнання, зробленого відповідачами, погіршився загальний стан приміщень загального користування, а за такого - загальний рівень зручностей, що перебував у користуванні мешканців гуртожитку. Але ці твердження, по-перше, є загальними, а, по-друге, спростовуються згаданим вище технічним висновком про стан конструкцій кімнат [ADDRESS] Інших міркувань щодо порушення її прав позивачка не навела. 4. Позивачка посилається також про те, що під час здійснення оскарженого планування відповідачі [PERSON] та [PERSON] порушили встановлений порядок, адже - не отримали дозвіл на таке переобладнання. Але ці міркування не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення за такого. Як зазначено у пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України», яке є обов'язковим для застосування на території України, відповідно до встановленого прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремих осіб. При цьому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями. За такого суд повинен впевнитись, чи було доктрину ultra vires (хоча і законну саму по собі) застосовано у цій справі з урахуванням принципу пропорційності. В цьому ж випадку, як доведено у пункті « 3» цього рішення, позивачка не довела факту порушення її прав під час оскарженого переобладнання. В той же час, задоволення позову вочевидь потягне за собою утискання прав відповідачів [PERSON] та [PERSON] За такого задоволення цього позову на підставі самого по собі факту відсутності дозволу на переобладнання (відповідно до доктрини ultra vires), від органу, який, як доведено вище, тривалий час не використовував та й не бажав використовувати свої повноваження власника спірного приміщення, суперечить принципу пропорційності. 5. Більше того, позивачкою не наведено міркувань із приводу того, яким саме чином обраний нею спосіб захисту прав - демонтаж певних конструкцій - потягне за собою поновлення прав, на захист яких поданий цей позов, та матиме за результат покращення її житлових умов. Єдиним доказом такого міг би стати відповідний проект переобладнання, але такого доказу позивачка не має. Між цим, відповідно до статті 60 ЦПК України саме позивач має довести свої позовні вимоги та подати докази на їх підтвердження. За такого підстави для задоволення позову є відсутніми, що не позбавляє позивача права за наявності до того підстав вдруге звернутись до суду з аналогічним позов після уточнення прав, що були порушеними, та надання доказів порушення таких прав та можливості їх поновлення саме у обраний позивачем спосіб.

Outcome: dismissed