Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

01 лютого 2018 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. Визнати недійсним договір іпотеки №814096/ФЛ, укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та [PERSON] , та посвідчений 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.Ю. за реєстровим №1300. Припинити заборону на нерухоме майно та іпотеку щодо квартири за адресою [ADDRESS] , що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек на підставі договору іпотеки №814096/ФЛ, посвідченого 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.Ю. за реєстровим №1300. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у лютому 2008 року позивач надав в борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 400 000 грн. на сімейні потреби, про що складено боргову розписку, відповідно до якої у разі не виконання грошового зобов`язання перед позивачем [PERSON] зобов`язався передати право власності на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . Наприкінці 2017 року, між позивачем та відповідачем укладено попередній договір купівлі - продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який вони зобов`язалися нотаріально посвідчити 20 січня 2018 року у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М. На виконання умов попереднього договору купівлі-продажу Позивачем було передано Відповідачу грошові кошти у розмірі 10000 грн. До приватного нотаріуса ДМНО Верби В.М. були подані документи і останній відкрив заявки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] на об`єкти нерухомості, а саме квартири за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] .В узгоджений час позивач з`явився до офісу приватного нотаріуса, однак [PERSON] не з`явився. Приватним нотаріусом ДМНО Вербою В.М. було відмовлено в посвідченні договору купівлі-продажу, оскільки відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 16.01.2018 року за №127/5 тимчасово заблоковано доступ державного реєстратора - приватного нотаріуса ДМНО Верби В.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 6 місяців. Враховуючи, що заявки на реєстрацію майна відкрито приватним нотаріусом Вербою В.М., а тому звернутися до іншого нотаріуса, відповідно до вимог чинного законодавства позивач не міг, а тому він звернувся до суду із вимогою про зобов`язання нотаріуса здійснити реєстрацію права власності. Як стало згодом відомо позивачу, отримавши грошові кошти від нього, [PERSON] та його дружина [PERSON] , вирішили уникнути зобов`язання перед Позивачем шляхом укладання кредитного договору та іпотечного договору з Банком не зазначивши, що вже існують боргові зобов`язанням перед Позивачем та квартира, яка стала предметом іпотеки, вже була предметом забезпечення зобов`язання [PERSON] перед Позивачем [PERSON] . Існування договору іпотеки та наявність інформації в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна призводить до позбавлення позивача на відновлення його порушеного права та оформлення права власності на спірну квартиру відповідно до боргової розписки від 01.02.2008 року. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року відкрито провадження у цивільній справі та визначено здійснювати судовий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Між позивачем та відповідачем було укладено розписку на суму 400000 гривень, з кінцевим строком повернення до 01.01.2018 року. Також сторони домовились, що у випадку неможливості повернення відповідачем суми боргу, останній передає у власність позивача належне йому майно, а саме квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] , про що сторони уклали договір в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим про укладання даної боргової розписки була повідомлена [PERSON] 18 квітня 2008 року відповідач-2 [PERSON] уклала кредитний договір з Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» №814096/ФЛ в забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки №814096/ФЛ, посвідчений 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.Ю. за реєстровим №1300. Предметом даного договору іпотеки є квартира [ADDRESS] . У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 1052 ЦК України передбачено забезпечення виконання зобов`язання позичальником. Так, у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір позики, виконання якого було забезпечено переданням квартири [ADDRESS] , корпус 3 у разі його невиконання. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У строк, визначений борговою розпискою, відповідач-1 грошові кошти не повернув, що зобов`язує відповідачів передати квартиру [ADDRESS] , корпус 3 у власність позивача в рахунок погашення заборгованості. Натомість, для уникнення зобов`язання перед позивачем, відповідач-2 уклала кредитний договір №814096/ФЛ виконання якого було забезпечено укладеним іпотечним договором предметом якого стала вищезазначена квартира. Між тим, має місце пріоритет прав та вимог [PERSON] на передане в іпотеку спірне майно, оскільки права на це майно виникло раніше ніж було укладено договір іпотеки. Неправомірність укладеного договору іпотеки №814096/ФЛ від 18.04.2008 року також вбачається із тексту договору який зокрема не містить інформації про зміст, розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання, не зазначено розмір комісії, строки та порядок повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Всупереч вимогам ч. 1 ст. 18 Закону про іпотеку, якою передбачено істотні умови для договорів іпотеки, оспорюваний іпотечний договір не містить усіх істотних умов, передбачених для договорів іпотеки, що згідно ч. 2 ст. 18 Закону про іпотеку є підставою для визнання його недійсним на підставі рішення суду. Згідно до вимог ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 цього Кодексу. Згідно до вимог ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правилами ч.1 ст.236 ЦК України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Отже, для визнання правочину недійсним, суд має встановити недодержання вимог закону саме в момент вчинення правочину. Таке ж тлумачення закону міститься в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач набув майнові права на квартиру [ADDRESS] до укладання іпотечного договору, а тому відповідачі не вправі були вчиняти дій спрямованих на настання правових наслідків для інших осіб. Договір іпотеки є незаконним та безпосередньо зачіпає майнові права позивача, оскільки вищезазначена квартира повинна бути переданий позивачу на підставі боргової розписки укладеної 01 лютого 2008 року. Щодо вимог позивача про стягнення зі [PERSON] , грошових коштів у розмірі 10000 грн. , що є матеріальними збитками, які поніс відповідач відповідно до попереднього договору купівлі-продажу, вони задоволенню не підлягають, оскільки не надано доказів передання даних коштів відповідачеві. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial