Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 11 січня 2021 року суддею Дніпровського районного суду міста Києва Марфіною Н.В. було постановлено ухвалу про передачу позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, справа №755/259/21 (провадження №2/755/129/21) до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 09 лютого 2021 року до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла справа №755/259/21 (провадження №2/755/129/21). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 3222487001:01:004:5067, площею 0,1709 га. Водночас, позивач зазначає, що колишній власник даної земельної ділянки - [PERSON] протиправно перешкоджає позивачу у вільному доступі та користуванні нею, що і стало підставою для звернення із відповідним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судову справу № 755/259/21 (провадження №2/755/129/21) було передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В. 25 лютого 2021 року адвокат Малиновська В.Д., яка діє в інтересах позивача подала до суду заяву про часткове відкликання позовної заяви, в якій просила відкликати позовну заяву в частині щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом надання ключів від паркану з воротами, що служить єдиним ходом та проїздом до земельної ділянки, що знаходиться у власності [PERSON] та вважати вірною позовну заяву в новій редакції. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.02.2021 року, було прийнято позовну заяву, викладену у новій редакції, відкрито загальне позовне провадження та надано строк відповідачу для подання відзиву. Відзив у встановлений судом строк відповідач суду не надав, тому в порядку ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Ухвалою суду від 05.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 01 вересня 2021 року відповідачем було подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду іншої (справа № 369/8909/20) на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 Цивільного процесуального кодексу України. 11 жовтня 2021 року позивачем було подано заперечення щодо Клопотання про зупинення провадження від 01.09.2021 р., в якому просить відмовити у його задоволенні, через пропуск строку для його подання та відсутність об`єктивної неможливості розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням у справі №369/8909/20. Суд розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, вирішив відмовити у його задоволенні з огляду на наступне. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу (ч. 3 ст. 210 ЦПК України). Враховуючи що у справі № 755/259/21 закрито підготовче провадження у справі ухвалою суду від 05.07.2021 року, у суду відсутні правові підстави для зупинення провадження у справі. Представники сторін у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер земельної ділянки: 3222487001:01:004:5067, площею 0,1709 га, що підтверджується Свідоцтвом від 09.06.2020 р., посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2020 р. Статті 125 та 126 Земельного кодексу України передбачають, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та державної реєстрації відповідного права. Отже, судом встановлено, що 19.06.2020 р. законним та єдиним власником земельної ділянки став Позивач, що надає останньому право вільного доступу та безперешкодного користування нею. Листом-повідомленням за вих. №26/06-01 від 26.06.2020 р. Позивачем було проінформовано відповідача щодо переходу права власності на майно та висловлено прохання звільнити земельну ділянку до 08.07.2020 р. 09 липня 2020 року, прибувши до місцезнаходження майна, позивач не зміг потрапити на територію земельної ділянки, через перешкоджання останньому у доступі до його володіння з боку невідомих осіб, з приводу чого [PERSON] було подано до Чабанівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ Національної поліції в Київській області заяву про вчинення кримінального правопорушення за вих. № 09/07-01 від 09.07.2020 р. Листом-повідомленням від 06.07.2020 р. відповідач повідомила про відсутність підстав для повернення земельної ділянки, оскільки остання є складовою частиною іншої земельної ділянки, перебуває під іпотекою, тому, її реалізація була незаконною. 14 липня 2020 року позивач повторно направив до відповідача Лист-повідомлення за вих. № 14/07-01, в якому навів спростування тверджень щодо незаконної реалізації земельної ділянки та вимагав звільнити її до 21.07.2020 р. Однак, відповідачем не було виконано вимогу про звільнення земельної ділянки. Також, судом було встановлено, що з 2014 року ТОВ "Охорона і безпека-Київ" надає охоронні послуги [PERSON] за Договором на реагування при спрацюванні тривожної сигналізації з виїздом мобільної групи на об`єкті, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним листом, направленим у відповідь на адвокатський запит за № 16/07-01 від 16.07.2020 р. Незважаючи на зміну власника об`єкту, ТОВ "Охорона і безпека-Київ" не вбачає підстав для розірвання договору з Відповідачем, тож, до сих пір здійснює охорону об`єкта в її інтересах. Таким чином, судом встановлено, що станом на день подачі позову, Відповідач не виконала законні вимоги Позивача щодо звільнення та неперешкоджання у вільному доступі до земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №: 3222487001:01:004:5067, площею 0,1709 га. Суд погоджується з твердженнями Позивача, про те, що дані дії Відповідача суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ч. 1 ст. 321 ЦК України. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що: він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором; діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (правова позиція викладена КЦС ВС у Постанові від 15.10.2020 р. у справі № 145/407/19). Отже, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд доходить до висновку про наявність у діях Відповідача порушення прав Позивача, що полягають у обмеженні правомочностей останнього на вільне користування своєю власністю - земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 3222487001:01:004:5067, площею 0,1709 га. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). При цьому, власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Підставою для подання такого позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 17.04.2019р. у справі № 523/4591/16-ц та від 16.02.2021 р. у справі №127/33179/19. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди Позивачу в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222487001:01:004:5067 та належить йому на праві власності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним при подачі позову судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved