Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

01 жовтня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, в якому просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - шляхом вселення позивачів; стягнути витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн. Позов мотивований тим, що сторони перебували у шлюбі, у період якого народились малолітні діти. Рішенням суду шлюб між ними розірвано. 04.09.2020 позивач зареєструвала 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Протягом тривалого часу відповідач чинить домашнє насильство на сім`єю, створює нестерпні умови для проживання. Позивач неодноразово зверталась з заявами про вчинення домашнього насильства, але жодного результату не дало. Під час чергових сварок в січні 2020 року позивач змушена була тікати разом з дітьми зі свого житла. Через кілька днів вона з дітьми повернулась до будинку, але відповідач не пустив, тому вона змушена була відправити дітей до своєї матері, а сама проживає в родині брата. Позивач хоче проживати з дітьми в своєму будинку, але не може цього зробити через неправомірні діти відповідача. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутись до суду. 07 жовтня 2020 року вказану позову заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. До підготовчого засідання позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов задовольнити. Відповідач до підготовчого засідання надав заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Представник третьої особи в підготовче засідання не з`явився. причину не повідомив. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.07.2020. Сторони мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м. по [ADDRESS] на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєві від 18.11.2019 року, яке набрало законної сили 02.01.2020. [PERSON] та її діти - [PERSON] і [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 30.11.2020, виданої директором школи, [PERSON] та [PERSON] навчаються в Першотравневій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Снігурівської районної ради Миколаївської області з 20.01.2020. Встановлено, що відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачами будинком по [ADDRESS] , про що свідчить зокрема неодноразові звернення позивача до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області щодо погроз зі сторони [PERSON] (відповідь Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 31.08.2020, 13.10.2020). Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно вимогам ч. 3 ст. 319 вказаного кодексу, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Позивач, як власник майна, в силу ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Стаття 383 ЦК України встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Оскільки судом встановлено, що відповідач своїми діями, створює позивачам, як власнику майна, перешкоди у здійсненні останнім права користування та розпорядження своїм майном, тому це право підлягає захисту у суді та усуненням перешкод шляхом вселення позивачів у спірну квартиру і виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є доведеним та такими, що підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд приходить до наступного. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки до початку судового розгляду відповідач визнав позов, позивачу слід повернути з державного бюджету 50% судового збору, а саме 420,40 грн. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50% відсотків сплаченого судового збору, що становить 420,40 грн.

Outcome: approved