Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

У грудні 2015 року позивач предявив через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права власності на домоволодіння №88 по вул. Нахімова у м. Дніпропетровська з підстав того, що він несе тягар обовязків з утримання майна та оплати комунальних послуг також і за проживання відповідачів, які зареєстровані були ще колишнім власником та після продажу квартири у власника [PERSON] 18 листопада 2015 року в квартирі не проживають, речей їх там немає, тому позивач просив суд позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням по вул. Нахімова, 88 у м. Дніпропетровську та усунути перешкоди позивачу з боку відповідачів в здійсненні права власності на домоволодіння №88 по вул. Нахімова у м. Дніпропетровську шляхом зняття з реєстрації місця проживання останніх. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав та в подальшому клопотав про розгляд справи у його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі заперечень проти позову не надали та, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду відповідно до ст.74-77 ЦПК України, в судове засідання не зявилися, свого представника до суду не направили, про розгляд справи в його відсутність не клопотали та про причини неявки не повідомили, на підставі чого за відсутності заперечень з боку позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Третя особа Кіровський РВ в м. Дніпропетровську ГУДМС в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, свого представника не направив та у поданій заяві клопотав про розгляд справи у відсутності їх представника, що у відповідності зі ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без останнього. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи позовної заяви в межах заявлених вимог, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, домоволодіння №88 по вул. Нахімова у м. Дніпропетровську, яке складається з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 67,7 кв.м., загальною площею 105,3 кв.м. на земельній ділянці площею 0,1000 га, належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1525, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.6-7), про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 листопада 2015 року та Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.8-9,40-41). За даними довідки квартального комітету №2 Кіровського райвиконкому м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року, в житловому будинку домоволодіння № 88 по вул. Нахімова у м. Дніпропетровську зареєстровані окрім [PERSON] ще [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що повністю узгоджується з даними адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 12 січня 2016 року, згідно яких по вул. Нахімова, 88 у м. Дніпропетровську [PERSON] зареєстрований з 06 листопада 2014 року, [PERSON] з 06 листопада 2014 року, [PERSON] з 06 листопада 2014 року, [PERSON] з 17 вересня 2015 року (а.с.14, 15, 24, 25, 26, 27). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі щонайменше з часу продажу попереднім власником [PERSON] та останні не є членами сім?ї позивача згідно вимог ч. 2 ст. 64, ч.4 ст. 156 ЖК УРСР. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Одночасно судом встановлено, підстави для користування спірною квартирою згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача відсутні, оскільки такий з позивачем не укладався, а відповідач, прав користування як член сімї власника житла за ст. 405 ЦК України не набував. Також, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України), про що також розяснював Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачі, залишаючись після 18 листопада 2015 року безпідставно зареєстрованими у належній на праві власності позивачу квартирі, створюють йому перешкоди у здійсненні прав власника, в тому числі, в майновому утриманні житла, за користування яким позивач несе витрати з розрахунку і на відповідачів, тому права позивача за ст. 16 ЦК України підлягають захисту в судовому порядку з ухваленням рішення про позбавлення відповідачів права користування житлом та усунення позивачу перешкод у користуванні власністю зі зняттям відповідачів з реєстрації в домоволодінні №88 по вул. Нахімова у м. Дніпропетровську. В порядку розподілу судових витрат згідно зі ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідачів пропорційно задоволених вимог в рівних частинах на кожного.

Outcome: approved