Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

02.03.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з 10 травня 2008 року перебувала в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народився син Нікіта, [INFO]. На даний час їх з відповідачем шлюб розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 24.06.2014 року. Після розірвання шлюбу з відповідачем син залишився проживати з позивачем і знаходиться на її повному утриманні. Як після розірвання шлюбу, так і на даний час відповідач добровільно ніякої допомоги сину не надає, Позивач стверджує, що вона, маючи невеликий дохід, за власний кошт повинна утримувати як себе, так і в повному обсязі оплачувати потреби свого сина: купувати йому харчування, одяг, взуття, іграшки, а також забезпечувати йому належні та достойні умови проживання. Більш того, позивач вказувала, що вона неодноразово намагалась вирішити питання сплати аліментів на утримання сина в позасудовому порядку, проте це не дало жодного результату, відповідач продовжував ухилятися від сплати аліментів на утримання дитини починаючи з березня 2013 троку і по теперішній період. Посилаючись на норми закону, позивач просила суд: стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з березня 2013 року і до досягнення сином повноліття. У судове засідання позивач зявилась, позов підтримала, просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на користь сина, з дня предявлення позову до суду тобто з 02.03.2015 року. В частині стягнення аліментів за минулий період з березня 2013 року просив відмовити. Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з таких підстав. Судом встановлено, що 10 травня 2008 року сторони зареєстрували у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області шлюб за актовим записом № 108. Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії 1-ОК № 109165 від [INFO]. Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 24.06.2014 року, шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до довідки виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 328 від 02.04.2015 року син позивачки та відповідача проживає разом із [PERSON] та знаходиться на повному її утриманні. З огляду на заявлені вимоги та встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989\~року, ратифікованої\~Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991\~року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ч. 4 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989\~року, ратифікованої\~Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991\~року, держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Згідно зі ст. 51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виходячи зі змісту ч.ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сімї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 18 цього ж Кодексу способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, примусове виконання добровільно не виконаного обовязку. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Статтею 180 СК України проголошено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. З огляду на ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Зважаючи на проаналізовані вище правові норми в розрізі встановлених судом обставин, суд приходить до наступних висновків. Оскільки дитина проживає саме з позивачкою та знаходиться на її утриманні, вона має право на стягнення аліментів з відповідача, як батька дитини. В той же час, згідно з ч. 2\~ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Всупереч вимогам\~ст. 60 ЦПК України\~позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона вживала будь-які заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Таким чином, підстави для присудження з відповідача аліментів за минулий час з березня 2013 року відсутні. А тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Позивачем пред'явлено позов 02.03.2015 року, а тому саме з цього дня слід присудити аліменти. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача [PERSON] на користь\~\~\~[PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.03.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір у сумі 243,60\~грн. в дохід держави. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989\~року, ратифікованої\~Україною 27.02.1991 року, ст. 51 Конституції України, ст.ст.\~7, 18, 141, 180-182, 184, 191 СК України,

Outcome: partial