Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернулася з позовом в якому просила визнати договір оренди між нею та СТОВ «Старовірівський птахокомплекс», укладений 1 листопада 2006 року і зареєстрований за № 040870400174 у відділі Харківської регіональної філії «Центр ДЗК при Держкомземі України закінченим та повернути їй земельну ділянку площею 3,15 га, що належить на праві приватної власності на підставі державного акту від 25.10.2002 року серії [NUMBER] Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 1 березня 2017 року позов задоволено. Визнано договір оренди між СТОВ «Старовірівський птахокомплекс» і [PERSON], укладений 01 листопада 2006 року і зареєстрований за № 040870400174 у відділі Харківської регіональної філії «Центр ДЗК при Держкомземі України закінченим. Зобов'язано СТОВ «Старовірівський птахокомплекс» повернути [PERSON] земельну ділянку площею 3,15 га на підставі державного акту від 25.10.2002 року серії [NUMBER], кадастровий № [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Старовірівської сільської ради Шевченківського району Харківської області та стягнуто судовий збір. Не погоджуючись з зазначеним рішенням Пекареніна О.М., яка діє в інтересах СТОВ «Старовірівський птахокомплекс» звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права , оскаржуване рішення є невмотивованим та необґрунтованим. Суд при ухваленні рішення був необ'єктивним, докази оцінені односторонньо, неповно та неправильно, деякі докази на які посилався суд зовсім не були дослідженні, неповно і не всебічно з'ясовані обставини у справі, не досліджено у повному обсязі докази які мали істотне значення для вирішення справи. Судом першої інстанції проігноровано практику Верховного Суду України щодо строку дії договору оренди землі. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щострок дії договору оренди сплив, тому власник має право витребувати у відповідача своє майно. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону і підлягає скасуванню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] належить земельна ділянка розміром 3,15 га, яка розташована на території Старовірівської сільської ради Шевченківського району Харківської області (а.с. 6,7). Між [PERSON] та відповідачем 1 листопада 2006 року було укладено договір оренди земельної ділянки на 10 років, акт прийому - передачі земельної ділянки в оренду також від 01.11.20106 року (а.с.8-13). Пунктом 43 Договору зазначено, що він набирає чинності після його підписання сторонами та його державної реєстрації. 5 лютого 2008 року договір було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі в Шевченківському районному відділі Харківської регіональної філії «Центр ДЗК при Держкомземі України» (а.с. 9 зворот). Статтею 627 ЦК України передбачено, що у відповідності до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог зрозумілості та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. За змістом ст. ст. 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Відповідно до пункту 43 спірного договору оренди земельної ділянки договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (зворот а.с. 9). Отже, висновки суду про задоволення позову є необґрунтованими і такими, що не відповідають вимогам закону. Суд першої інстанції помилково вважав, що слід застосовувати Правову позицію ВСУ від 19.02.2014 року у справі № 6-162ц13, а не від 18 квітня 2017 року у справі № 6-2777ц16, оскільки і ЦК України і спеціальний Закон України «Про оренду землі» і п. 43 Договору оренди передбачає, що саме після державної реєстрації укладений договір оренди набирає чинності. У справі 6-162ц13 судом були встановлені інші обставини справи, а саме: "відповідно до пунктів 6 спірних договорів оренди земельних ділянок договори діють з моменту державної реєстрації, а згідно з пунктами 39 договори набирають чинності після підписання сторонами та державної реєстрації". Тобто,було передбачено набуття договором оренди чинності з моменту підписання. В даній справі ні п.8 ні п.43 не передбачають таких умов. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Оскільки рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed