Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь» про стягнення моральної шкоди спричиненої внаслідок професійного захворювання, який просить стягнути на свою користь, відповідно до ст. ст.\~173,\~237-1 КЗпП України, з Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь", одноразово, в рахунок компенсації моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання, суму у розмірі 70 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 16.11.2004 року до 06.04.2020 року він перебував у трудових стосунках із ПАТ „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь", де з 16.11.2004 по 08.04.2016 року працював електрогазозварником цеху контрольно- вимірювальних приладів та автоматики, з 08.04.2016 року працював слюсарем цеху контрольно- вимірювальних приладів та автоматики, 06.04.220 року звільнився за власним бажанням у зв`язку в виходом на пенсію. Загальний стаж роботи на підприємстві складає 15 років 04 місяці 21 день. Відповідно до медичного висновку, виданого на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії Криворізького Українського Наукового - дослідного інституту промислової медицини від 18.06.2020 року № 856, позивачу було встановлено професійне захворювання. За даними інформаційної довідки про умови праці, складеної Головного Управління Держпраці у Запорізькій області від 20.05.2020 року підтверджено працю у шкідливих умовах, що за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, умови та характер праці відноситься до ІІІ класу 2-3 ступеню відповідно до ГПК № 4137-86. У зв`язку з чим Криворізьким Українським Науково - дослідним інститутом промислової медицини встановлено зв`язок захворювання позивача із роботою у шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві відповідача. Первинним висновком ОМСЕК № 1 від 17.08.2020 року вперше визнано особою з інвалідністю третьої групи з втратою 60% працездатності без строку перегляду. Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.07.2020 року, складеного Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області причинами виникнення професійного захворювання визначено тривалий стаж роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на підприємстві відповідача. Наявність на робочому місці шкідливих виробничих факторів які перевищували допустимі норми у декілька разів, а саме кремній діоксид кристалічний 22,16 мг/м3 при ГДК- 4,0 мг/м3, залізний агломерат- 30.25 мг/м3 при ГдК-4,0мг/м3вуглецю пил-55,1мг/м3 при ГДК-10,0мг/м3, шум-91 дБ «А» при ГДР-80 дБ «А» перебування у вимушеній робочій позі перевищує допустимі значення -36,6%. Позивач посилається на те, що внаслідок професійного захворювання він вимушений протягом тривалого часу проходити амбулаторне та стаціонарне лікування, що впливає на можливість вести звичайний спосіб життя. Крім того, зазначає, що внаслідок захворювання крім фізичного болю він постійно страждає і морально. Моральна шкода, завдана позивачу в результаті професійного захворювання, є сукупністю моральних переживань, страждань та інших негативних емоцій, які викликані такими психотравмуючими чинниками, як фізичні страждання, пов`язані з перенесенням сильного і виснажливого фізичного болю, моральні переживання за подальший стан свого здоров`я, душевні страждання, пов`язані з перенесеним відчуттям приниження від отримання статусу особи з інвалідністю, що призводить до фізичних й соціальних обмежень, переживання, пов`язані з пережитим відчуттям незадоволеності, оскільки відсутня можливість розпоряджатися своїм часом на власний розсуд, а вимушений по декілька разів на рік проходити тривалий курс лікування; переживання, пов`язані з обмеженнями у можливості виконувати звичайні повсякденні обов`язки, приділяти необхідну увагу своїм рідним та близьким, виконувати елементарну роботу у побуті. У зв`язку із чим позивач постійно відчуває себе у стані стресу, що негативно відобразилось на його житті. Оскільки, зазначені моральні переживання та страждання є наслідком винної поведінки відповідача, який не забезпечив належних умов праці просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на його користь як відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті професійного захворювання 60 000 гривень, без оподаткування. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2020 року позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь» про стягнення моральної шкоди спричиненої внаслідок професійного захворювання відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін. Також цією ухвалою встановлено учасникам процесу строки для подання заяв по суті справи. 24.11.2020 року надійшло клопотання від представника відповідача про розгляд справи з викликом ( повідомленням) сторін. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 30.11.2020 року здійснено перехід з розгляду цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь» про стягнення моральної шкоди спричиненої внаслідок професійного захворювання пригодою в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 17.12.2020 року відповідачем Публічним акціонерним товариством Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь" надано відзив на позов, відповідно до якого останнє вважає, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між спричиненою йому моральною шкодою та діями або бездіяльністю відповідача. Так, при прийомі на роботу позивач був обізнаний про наявність шкідливих факторів на його робочому місці та добровільно погодився на виконання дорученої роботи з урахуванням наявних небезпечних факторів. При цьому за час роботи на підприємстві позивач кожного року проходив обов`язковий періодичний медичний огляд під час якого будь-яких скарг на стан здоров`я не висловлював, про невідповідність результатів медичних висновків стану його здоров`я не повідомляв. В свою чергу, позивач самостійно проходив лікування починаючи з 2007 року, позивач систематично хворіє більше 10 років. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу отримання моральної шкоди, спричиненої саме діями чи бездіяльністю відповідача. Крім того, визначений позивачем розмір моральної шкоди не має належного обґрунтування та визначається лише на підставах того, що відповідач має можливість сплати зазначену суму. Посилаючи на зазначені обставини, вважає позовну заява необґрунтованою та безпідставною, а позовні вимоги, з урахуванням фактичних обставин справи такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, заперечує проти вимог щодо визначення суми без оподаткування, як про те зазначав позивач у позовній заяві. 18.09.2020 року позивачем надано відповідь на відзив відповідно до якого вважає викладені аргументи відповідача факти які викладені у позовній заяві. Позивач підтримує позовні вимоги, наполягає на задоволені позову у повному обсязі. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі і просять задовольнити на підставах, викладених у позовній заяві. Позивач зазначав, що внаслідок професійного захворювання він постійно відчуває незадовільний стан здоров`я, має лікуватися, відчуває болі, має постійні переживання через те, що він у зв`язку із ушкодженням здоров`я обмежений у можливості виконувати звичайні повсякденні обов`язки, приділяти необхідну увагу своїм рідним та близьким, виконувати елементарну роботу у побуті. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, навів аргументи аналогічні змісту відзиву відповідача на позов. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.11.2004 року до 06.04.2020 року позивач перебував у трудових стосунках із ПАТ „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь", де з 16.11.2004 по 08.04.2016 року працював електрогазозварником цеху контрольно- вимірювальних приладів та автоматики, з 08.04.2016 року працював слюсарем цеху контрольно- вимірювальних приладів та автоматики, 06.04.220 року звільнився за власним бажанням у зв`язку в виходом на пенсію. Загальний стаж роботи на підприємстві складає 15 років 04 місяці 21 день. За даними інформаційної довідки про умови праці, складеної Головного Управління Держпраці у Запорізькій області від 20.05.2020 року підтверджено працю у шкідливих умовах, що за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, умови та характер праці відноситься до ІІІ класу 2-3 ступеню відповідно до ГПК № 4137-86. У зв`язку з чим Криворізьким Українським Науково - дослідним інститутом промислової медицини встановлено зв`язок захворювання позивача із роботою у шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві відповідача. Первинним висновком ОМСЕК № 1 від 17.08.2020 року вперше визнано особою з інвалідністю третьої групи з втратою 60% працездатності без строку перегляду. Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.07.2020 року, складеного Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області причинами виникнення професійного захворювання визначено тривалий стаж роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на підприємстві відповідача. Наявність на робочому місці шкідливих виробничих факторів які перевищували допустимі норми у декілька разів, а саме кремній діоксид кристалічний 22,16 мг/м3 при ГДК- 4,0 мг/м3, залізний агломерат- 30.25 мг/м3 при ГдК-4,0мг/м3вуглецю пил-55,1мг/м3 при ГДК-10,0мг/м3, шум-91 дБ «А» при ГДР-80 дБ «А» перебування у вимушеній робочій позі перевищує допустимі значення -36,6%. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~\~ кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.8\~ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~\~у редакції, що набрала чинності з 01 січня 2015 року, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень\~Цивільного кодексу України\~та\~Кодексу законів про працю України. До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою частина четверта статті 14 Закону (1105-14). Згідно\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці»\~роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статею 153 Кодексу Законів про працю України\~\~встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Статею 173 КЗпП України\~передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статею 237-1 КЗпП України\~передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку iз знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також дiлової репутацiї фiзичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, iншим майном або в iнший спосiб. Розмiр грошового вiдшкодування моральної шкоди визначається судом залежно вiд характеру правопорушення, глибини фiзичних та душевних страждань, погiршення здiбностей потерпiлого або позбавлення його можливостi їх реалiзацiї, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є пiдставою для вiдшкодування, а також з урахуванням iнших обставин, якi мають iстотне значення. При визначеннi розмiру вiдшкодування враховуються вимоги розумностi i справедливостi. Відповідно до норм\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.13 вищевказаної постанови, згідно з\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя i здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання. Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійними захворюваннями, суд визнає, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Щодо доводів відповідача про відсутність вини підприємства у спричиненні професійного захворювання, та посилання на наявність вини позивача у виникненні професійного захворювання, що виражається у нехтуванні їм своїм власним здоров`ям при виконанні трудових обов`язків під час роботи на підприємстві Відповідача, то ці доводи є неспроможними, виходячи із наступного. Так,\~у відзиві\~відповідач щодо\~встановленого професійного\~захворювання Відповідач\~не спростовує\~ті факти,\~які викладені\~у позовній\~заяві та\~підтверджені офіційними\~документами,\~якими виступають\~інформаційна довідка\~про умови\~праці,\~складеної Головним\~Управлінням Держпраці\~у Запорізькій\~області віл\~20.05.2020р.,\~медичний висновок\~Криворізького НДІ\~Української промислової\~медицини від\~18.06.2020р.\~№ 856\~та висновок\~ОМСЕК №1\~від 17.08.2020р.\~Також Відповідач не спростовує факту про те, що позивач понад 15 років виконував роботи на його підприємстві в умовах впливу на стан здоров`я шкідливих та небезпечних виробничих факторів, які перевищували допустимі норми. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, що закріплено положеннями статті 43 Конституції України, та визначено також у статтях 22, 24 Загальної декларації прав людини та випливає з вимог статті 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права. Користуючись своїм конституційним правом на вибір професії позивач у 1979 році закінчив ДПТУ-2 м. Запоріжжя та отримав професію електрогазозварника, за якою пропрацював тривалий час, що підтверджено копією трудової книжки. Сама професія передбачена Списками робіт, які дають право на пільгову пенсію. Щодо доказів наданих Відповідачем, які засвідчують проведенню атестації робочого місця, та які містять показники факторів виробничого середовища і трудового процесу, деякі із яких перевищують гранично допустимі норми Саме ці показники ще раз підтверджують наявність на робочому місці шкідливих та небезпечних виробничих факторів, які постійно впливали на стан здоров`я позивача, що і призвело в подальшому до професійного захворювання. Висновок Державної експертизи умов праці не надає об`єктивної оцінки про причини, які могли привести до того чи іншого професійного захворювання, а лише підтверджують проведення атестації робочого місця з дотриманням вимог постанови КМ України від 01.08.1992р. № 442 та Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць, затверджених постановою Міністерства праці України від 01.09.1992р. № 41 та Головним державним санітарним лікарем. Позивач не спростовує та підтверджує доводи Відповідача в частині його обізнаності про шкідливі та небезпечні умови роботи як при прийняті на роботу, так і у подальшому, інформованість про пільги та компенсації за роботу в таких умовах. Проте посилання Відповідача про наявність провини Позивача у тому, що він продовжував працювати в таких умова, є неприпустимим, оскільки за нормами чинного законодавстві відсутня норма, яка зобов`язує працівника відпрацьовувати певний період часу у шкідливих та небезпечних умовах праці, та звільнятись з тих підстав, що подальша робота може вплинути на стан його здоров`я. Щодо доводів Відповідача про добровільне виконання Позивачем робіт у шкідливих умовах праці та тривалий стаж роботи, що стало причиною виникнення профзахворювання, не виключають вину відповідача та підтверджують обов`язок останнього виконати вимоги частини другої статті 153 КЗпП України та статті 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до вияв нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання приписів законодавств щодо прав працівників у галузі охорони праці и нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання. Окрім того, відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Зазначена норма закріплює право громадянина на належні безпечні та здорові умови праці, не допускає з цього правила будь яких виключень. Відповідачем також не спростовані доводи позивача, що упродовж всієї праці на підприємстві Позивач дотримувався норми статті 159 КЗпП України, не ухилявся від виконання обов`язків по дотриманню законодавства про охорону праці. При цьому позивачем також було дотримано вимоги щодо проходження, встановлених нормою статті 169 КЗпП України, медичних оглядів, що не спростовує й Відповідач. Правовою нормою для розслідування професійного захворювання та складання акту ф.П-4 виступає «Порядок розслідування нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» (далі Порядок), затвердженого постановою КМУ № 337 від 17.04.2019р., який набув чинності з 01 липня 2019р. Так, згідно вказаного Порядку для складення акту ф.П-4 передує складання обов`язкового документу, яким виступає санітарно-гігієнічна характеристика умов праці працівника, в якого виявлено підозру на професійне захворювання. Наступним документом, який пов`язує захворювання з умовами праці виступає медичний висновок, який приймають спеціалізовані медичні установи. Оскарження вказаних документів врегульовано положеннями цього Порядку. На відміну від оскарження акту ф.П-4, якого можливо оспорити лише при порушені процедури його складення, а не по суті. Тому без вказаних документів у комісії з розслідування професійного захворювання не було б правових підстав для складення акту ф.П-4. Позивачем надані\~всі вказані\~документи,\~які на\~сьогодні не\~оскаржені,\~не скасовані,\~не визнані\~незаконними,\~а тому\~мають чинність.\~А наявність\~окремих думок\~членів комісії\~не спростовує\~чинність вказаного\~акту,\~а згідно\~медичного висновку,\~виданого на\~підставі протоколу\~засідання лікарсько-експертної\~комісії Криворізького\~Українського Науково-дослідного\~інституту промислової\~медицини від\~18.06.2020р.\~№ 856\~позивачу було\~встановлено професійне\~захворювання за\~трьома діагнозами.\~На сьогодні\~цей висновок\~є чинним. Поняття професійного захворювання розкриває стаття 1 Закону У 23.09.1999 року „ Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що набрала чинності з 01 січня 2015 року. Це захворювання, що виникло професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Характер професійних хвороб визначається особливостями механізму дії виробничих факторів та їх поєднань на організм людини, а також сила і тривалість дії. Аналогічні висновки містить і пункт 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 17 квітня 2017р. № 337 та Державні Санітарні норми та «Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу». Тобто професійне захворювання виникає лише після довготривалого впливу на стан працівника негативних виробничих факторів, воно не буває раптовим, а відбувається поступово та має тривалий перебіг з наростанням симптомів. Факт довготривалої дії на організм Позивача не спростовує й сам Відповідач, підтвердивши в акті ф.П-4, складеного посадовими особами підприємства, наявність на робочому позивача місці шкідливих та небезпечних виробничих факторів, та не спростовує і факту довготривалої праці [PERSON] в таких умовах, що призвело до виникнення в мене професійного захворювання. Посилання Відповідача щодо виконання положень законодавства про охорону праці, що зумовлено наданням Позивачу додаткових днів відпустки, отримання доплати за шкідливість, забезпечення засобами індивідуального захисту, не заслуговують на увагу, оскільки саме це законодавство зобов`язує роботодавця до їх виконання, а їх порушення тягне відповідальність, в тому числі і кримінальну, а посилання на наявність провини Позивача у тому, що він продовжував працювати в таких умова є неприпустимим, оскільки законодавством України не передбачено обмежень чи заборони щодо реалізації права на працю особами, які мають право на пільгову пенсію. Доводи Відповідача щодо свідомого приховування Позивачем стану свого здоров`я під час проходження щорічних медичних оглядів не доводять його вини, як підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки вина не передбачена нормою статті 237-1 КЗпП України. Оцінивши обставини справи та надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності на робочому місці шкідливих виробничих факторів, неякісного проведення медичного огляду в частині не проведення аудіометрії, отримав професійне захворювання та зазнав втрату професійної працездатності у 60% безстроково, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв`язку з порушенням життєвих зв`язків, постійним фізичним болем, що пов`язаний з професійним захворюванням та наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання, яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, він позбавлений в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, пов`язаних з тим, що позивач в силу своїх хвороб переживає за подальший стан свого здоров`я, яке вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно\~ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховується тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 60%, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, та обставини того, що окрім відповідача, позивач працював також і на інших підприємствах, тяжкість ушкодження здоров`я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди та достатньою сатисфакцією зазначених ним моральних страждань є сума 50000 гривень. З огляду на вказане, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Окрім того, суд зазначає, що позивач [PERSON] у своєму позові у цій справі просив стягнути 70000,00 грн. моральної шкоди, без її оподаткування. Разом із тим, суд зазначає, що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданної внаслідок ушкодження здоров`я, а питання оподаткування доходу позивача є питанням\~виконання\~рішення суду у цій справі, а не питанням, яке суд має вирішувати при ухваленні рішення у цій справі. Суд також роз`яснює, що учасники справи, державний чи приватний виконавці не позбавлені права у подальшому звертатись до суду з приводу питання роз`яснення рішення суду у цій справі в порядку, передбаченому\~ст. 271 ЦПК України. З огляду на вказане, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненю судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, та те, що позовна заява подана не юридичною, а фізичною особою, стягнення підлягають судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. З огляду на те, що з відповідача на користь позивача стягнуто 50000 грн., то Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог (71,42%) у розмірі 600,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial