Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

02.06.2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовано тим, що з жовтня 2013 року подружжя не проживає разом, не підтримує подружніх відносин та не веде спільного господарства. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось через неспівпадіння життєвих пріоритетів, характерів та поглядів на сімейний устрій, тому позивачка вважає примирення з відповідачем неможливим, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та дитини. Окрім вимог про розірвання шлюбу позивачка просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно враховуючи, що дохід відповідача є більшим за її заробітну плату, а дитина потребує додаткових коштів на купівлю вітамінів для розвитку, дорогого спеціалізованого харчування та витрат на одяг. Позивачка до початку судового розгляду подала заяву про розгляд справи без її присутності. За змістом поданої заяви, позивачка позов підтримує, просить задовольнити позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з вимогами ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.06.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №553 (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] (а.с. 7). Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сторони проживаючи разом спільним побутом не пов'язані, спільного господарства не ведуть, сімейно-шлюбні стосунки не підтримують. Згідно з ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та моральним засадам суспільства. Стосовно вимог про стягнення аліментів, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За нормою ч.1 ст. 184 СК України стягнення аліментів у твердій грошовій сумі можливе у разі, якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частину якого отримує в натурі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання неповнолітньої дитини, суд враховує встановлений розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також те, що обоє з батьків повинні дбати про матеріальне забезпечення дитини і вважає, що у зв'язку із цим стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини підлягають аліменти у розмірі 800 грн. щомісячно. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial