Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

У лютому 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики,який у подальшому уточнив (а.с.190-191). Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 серпня 2013 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 5 500 (п'ять тисяч п'ятсот,00) євро. На підтвердження укладання договору позики та його умов [PERSON] власноруч написала боргову розписку про отримання від [PERSON] 5 500 (п'ять тисяч п'ятсот,00) євро, які відповідач зобов'язалась повернути до кінця грудня 2012 року, однак своє зобов'язання не виконала. Позивач вказує, що 15 листопада 2013 року він звернувся до відповідача з письмовою вимогою негайно повернути позику у сумі 5 500 (п'ять тисяч п'ятсот, 00) євро з моменту отримання вимоги. Факт звернення до відповідача підтверджується копією фіскального чека, копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте, по теперішній час відповідачка свої зобов'язання щодо повернення позивачу боргу у сумі 5 500 (п'ять тисяч п'ятсот,00) євро, виконала частково, сплативши 12 грудня 2013 року - 300 євро і 19 грудня 2013 року - 200 євро. Таким чином, на дату подачі позовної заяви відповідач заборгувала позивачу 5000 (п'ять тисяч,00) євро. 06 червня 2017 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики від 23 серпня 2012 року у сумі 147 219,80 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 31.05.2017 року з розрахунку 5000 євро х29,443959 =147219грн.80 коп., а також судові витрати. У судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, від них надійшли заяви, в яких вони підтримали заявлені позивачем уточнені позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві та просили суд їх задовольнити, також просили розглянути справу у їх відсутність. Раніше представник позивача у судових засіданнях позов підтримала та наполягала, що відповідачка брала борг у євро та зобов'язувалась повернути у євро,про що свідчить той факт, що частину боргу вона повернула у євро. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним, від неї на адресу суду надійшла письмова заява, в якій вона вказала, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, просила у задоволенні позову відмовити, справу розглядати у її відсутність, але за участі її представника [PERSON] Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні вказав, що він просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки в розписці вказано, що відповідачка брала гроші в борг в іноземній валюті, а вона брала гроші у гривні. Окрім того він вважає ,що позивач необґрунтовано визначає грошовий еквівалент у гривні не на день складання розписки. Оскільки існує правова позиція висловлена у ухвалі ВС У по справі №6-18864св-10, де сказано ,що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті ,то сума,що підлягає сплаті у гривнях ,визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу ,якщо інший порядок не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заслухавши пояснення представників сторін та свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено , що 23 серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальник) у власність грошові кошти у сумі 5 500 євро. На підтвердження укладнення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачкою було представлено розписку про отримання нею від позивача грошових коштів у сумі в якій також зазначено, що вказану суму боргу [PERSON] зобов'язалася повернути кінця грудня 2012 року. (а. с. 5). Свідок [PERSON] у суді розповів, що відповідачка [PERSON]- його рідна сестра, вони як одна сім'я все знають один про одного. Вона займалась бізнесом, а позивач її колишній зять. Вони хотіли разом займатися бізнесом, але вона десь щось пропустила і втратила гроші. При позиці грошей він не був присутній, але він розмовляв із своєю сестрою і про це йому відомо з її слів , що вона брала гроші у гривнях. Також йому відомо ,що вона віддавала гроші у валюті. Ці пояснення свідка підтверджують факт отримання відповідачкою грошей від позивача та повернення частини з них у євро. Показання свідка відносно передачі грошей у позику у гривні суд оцінює критично ,оскільки вони відомі свідку зі слів відповідачки і спростовуються письмовою розпискою та фактичними діями відповідачки по частковому поверненню позики у євро. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з умовами договору позики від 23 серпня 2012 року позичальник зобов'язалася повернути позику у термін до кінця грудня 2012 року, проте належним чином не виконала взяті на себе за договором зобов'язання, своєчасно не повернувши її. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Частина 2 ст. 533 ЦК України допускає, разом з тим, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. За правилом ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі №641/1705/13-ц, від 21 березня 2018 року у справі №761/11028/13-ц. Судом не погоджується із доводами представника відповідачки щодо тієї обставини, що , на його думку, оскільки в розписці вказана валюта - євро, то позивач має право вимагати суму боргу у національній валюті лише в перерахунку з курсом на день отримання позики. Така позиція представника відповідача є помилковою виходячи з наступного. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.Тому визначення у розписці боргу у євро не протирічить закону. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Повертаючи частину боргу у валюті через певний проміжок часу (у грудні 2013 року) відповідачка своїми діями фактично визнавала, що згодна на сплату боргу за курсом національної валюти на день платежу за зобов'язанням. Інші умови між сторонами не укладались. В свою чергу ВСУ у постановах № 6-284цс17 від 01.03.2017 р. та від 8 лютого 2017р. у справі № 6-1905цс16 висловив позицію, що у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень ст. 533 ЦК України, проводиться за курсом іноземної валюти станом на день ухвалення судового рішення, як було зазначено у позовних вимогах. Тож вирішуючи питання про розмір коштів у гривневому еквіваленті , які підлягають стягненню з відповідачки суд враховує ту обставину, що у розписці не вказаний еквівалент у гривні , але зазначено, що відповідачка бере у борг саме грошові кошти у євро та зобов'язується їх повернути і враховуючи, що вона не заперечує факт повернення частини коштів у євро (200 та 300 євро) ,тобто зобов'язання вибуло виконане частково у валюті , то суд вважає що заявлені уточнені вимоги станом на 31.05.2017 року підлягають задоволенню, оскільки позивач не просить суд про стягнення коштів на день постановлення рішення суду,а суд не може вийти за межі заявлених вимог. Таким чином, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 23 серпня 2012 року у сумі 147 219,80 грн. (еквівалент 5000 євро за курсом НБУ станом на 31 травня 2017 року (5 000 х 29,443959 = 147 219,80 грн)). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачки на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог . Враховуючи, що позивачем було сплачено судовий збір на суму 627 грн. 88 коп. за квитанцією від 03.12.2013 року та 990 грн. 00 коп. за квитанцією № 0.0.775615518.1 від 29.05.2017 року, а всього на суму 1 617 грн. 88 коп., а позовні вимоги задоволені на суму 147 219 грн. 80 коп., то , з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі у розмірі 1 472 грн. 19 коп. Окрім цього, як встановлено п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. З огляду на наведене, суд вбачає підстави для повернення суми сплачено позивачем судового збору у розмірі 145 грн. 69 коп. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved