Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що 14 лютого 2008 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем був укладений Кредитний договір № б/н. Відповідно до умов Кредитного договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач зобов'язався своєчасно сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом. Згідно з положеннями укладеного між сторонами договору, який складається із заяви [PERSON], умов і правил надання банківських послуг, погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісяця та в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином, а відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору в розмірі 25 915 грн. 76 коп., у тому числі: - 2 840 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; - 13 700 грн. 49 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 7 665 грн. 00 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг; - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1 210 грн. 27 коп. - штраф ( процентна складова). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 25 915 грн. 76 коп. заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Крім того, просила застосувати строк позовної давності, оскільки картка була видана у 2008 році, строк її дії 1 рік, який закінчився у 2009 році, а з позовом до суду банк звернувся лише у 2014 році ( а.с. 159, 162). Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 14 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір № б/н з Умовами та правилами надання батьківських послуг (т. 1 а. с. 10-16). Відповідно до умов якого (розділ 5), Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Звертаючись в суд з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що [PERSON] неналежним чином виконує зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього станом на 03 квітня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 25 915 грн. 76 коп., у тому числі: - 2 840 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; - 13 700 грн. 49 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 7 665 грн. 00 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг; - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1 210 грн. 27 коп. - штраф ( процентна складова). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст. 611 ЦК України вказано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Стаття 257 ЦК України визначає, що загальна позовна давність встановлюється у три роки, а стаття 258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що платіжна картка видавалася строком на 2 роки, протягом яких вона діяла. Крім того, зазначила, що відповідач припинив виплати по кредитному договору, 28 березня 2008 року був останній платіж. У судовому засіданні представник відповідача просила застосувати строк позовної давності, оскільки картка була видана у 2008 році, строк її дії закінчився, та вже у березні 2011 року Банк знав про своє порушене право, однак з позовом до суду банк звернувся лише у травні 2014 року. Дані обставини не були спростовані у судовому засіданні представником позивача. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів, починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічні висновки містяться у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 про стягнення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як вбачається з правил користування платіжною карткою та зазначив сам представник позивача у судовому засіданні строк дії картки два роки, а отже, дія картки відповідача закінчилася у 2010 році. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише 07 травня 2014 року. Таким чином, на момент пред'явлення даного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» пройшло більше року з моменту початку перебігу строку позовної давності, тобто сплив строк позовної давності. Згідно зі ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно ч. 4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Враховуючи пропуск позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав та наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Крім того, суд враховує, що представником позивача не надано доказів того, що позичальник, який є стороною кредитного договору підписував саме умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не надано доказів, що ці правила є складовою того кредитного договору, що було укладено між сторонами згідно із заявою [PERSON] від 14 лютого 2008 року та не надано доказів ознайомлення позичальника з конкретними правилами користування платіжною карткою. Враховуючи вищевикладене, позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed