Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

01 серпня 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись при цьому на наступні обставини. Відповідно до укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] кредитного договору № 500380154 від 10 червня 2013 року, відповідач отримав кредит в розмірі 16080,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в порядку та на умовах, визначених договором. Банк належним чином виконав своє зобовязання за договором шляхом надання коштів відповідачу. 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]» було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Дата [PERSON]» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 500380154 від 10 червня 2013 року. 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата [PERSON]» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, за яким право грошової вимоги за кредитним договором № 500380154 від 10 червня 2013 року перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Прийняті на себе зобовязання відповідач [PERSON] належним чином не виконувала, в звязку з чим утворилася заборгованість станом на 10 жовтня 2016 року, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 15561,01 грн., заборгованість за процентами та комісією 7904,75 грн., пеня, штраф, неустойка 11700,00 грн., загалом в сумі 35165,76 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача у свою користь та стягнути на його користь судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився, просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с.127). Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не зявились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, а також письмові заперечення та заяву про застосування позовної давності до заявлених вимог. Так, згідно заперечень представника відповідача та заяви про застосовування позовної давності, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, оскільки позивачем пропущений встановлений трирічний строк звернення до суду. Так, згідно умов кредитного договору відповідачка отримала кошти 10.06.2013 року та згідно графіку сплати платежів повинна була здійснити перший платіж 11.07.2013 року, але цього не зробила з поважних причин. Крім того вважає, що під час укладення кредитного договору були суттєво порушені права відповідача, як споживача послуг банку, в частині інформування про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, позивачем не надано детальний розрахунок заборгованості по кредиту, тощо. Також позивачем необґрунтовано збільшений розмір неустойки, який повинен розраховуватись виходячи із подвійної облікової ставки НБУ та не може перевищувати 50% суми основної заборгованості (а.с.93-94, 122-126). Зясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] кредитного договору № 500380154 від 10 червня 2013 року, відповідач отримав кредит в розмірі 16080,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в порядку та на умовах, визначених договором. Строк останнього платежу визначено згідно із додатком №1 до договору графіком погашення кредиту, визначений 11.06.2015 року. Банк належним чином виконав своє зобовязання за договором шляхом надання коштів відповідачу (а.с.4-9). 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]» було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Дата [PERSON]» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 500380154 від 10 червня 2013 року (а.с.15-17). 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата [PERSON]» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, за яким право грошової вимоги за кредитним договором № 500380154 від 10 червня 2013 року перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с.18-22). Прийняті на себе зобовязання відповідач [PERSON] належним чином не виконувала, в звязку з чим утворилася заборгованість станом на 10 жовтня 2016 року, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 15561,01 грн., заборгованість за процентами та комісією 7904,75 грн., пеня, штраф, неустойка 11700,00 грн., загалом в сумі 35165,76 грн., згідно наданого позивачем детального розрахунку (а.с.12). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтями 512, 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. В силу ст.ст.\~526,\~527 ЦК України\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор\~прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до\~ст. 599 ЦК України\~зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України.\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. У відповідності до\~ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Факт отримання [PERSON] кредитних коштів від банку та користування ними фактично відповідачкою та її представником не оспорюється. Відповідно до розрахунку позивача по справі (а.с.12) станом на 10 жовтня 2016 року за відповідачкою [PERSON] виникла заборгованість яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 15561,01 грн., заборгованість за процентами та комісією 7904,75 грн., пеня, штраф, неустойка 11700,00 грн., загалом в сумі 35165,76 грн. Згідно зі статтями\~526,\~530,\~610, частиною першою статті\~612 ЦК України\~зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті\~530,\~631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення\~невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою\~статті 254 ЦК України\~спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята\~статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у\~статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно із умовами кредитного договору додатком №1, позичальник [PERSON] зобовязана щомісячно повертати кредит та сплачувати відсотки рівними частинами по 1049,73 грн. щомісяця у визначену дату 11 число кожного місяця (а.с.6). Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Відповідно до частини 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу). Таким чином суд вважає, що заява представника відповідачки щодо застосування строку позовної давності до стягнення боргу з [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Так, єдиний платіж у погашення кредиту відповідачкою відображено за 12 липня 2013 року у сумі 990,00 грн. Тобто починаючи з серпня 2013 року [PERSON] взагалі не здійснювала платежі за кредитним договором, що підтверджено відповідачкою та розрахунком позивача (а.с.12). Враховуючи, що Позивач звернувся з вимогами щодо стягнення боргу лише 18 липня 2017 року, згідно поштового штемпеля та дати сплати судового збору (а.с.1,46), строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за період з серпня 2013 року по липень 2014 року включно вважається таким, що сплив 12.07.2017 року. Відповідач звернулася із заявою про застосування строку позовної давності. У звязку з неналежним виконанням умов договору банк мав право з 12.08.2013 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише у липні 2017 року, тобто з пропуском строку для звернення до суду з такими вимогами, що є самостійною підставою для часткової відмови в задоволенні позову. Оскільки для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором Банком пропущено строк позовної давності до частини вимог прострочених періодичних платежів, то такий строк пропущено не тільки до тіла кредиту, а й до відсотків за користування цим кредитом, так як відсотки нараховуються на тіло кредиту і є похідним від тіла кредиту, в стягненні якого відмовлено, а також до інших послуг банку (комісії). Таким чином у задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу в сумі 12596,76 грн. слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Вищенаведене стосується також вимог щодо стягнення неустойки за період до липня 2016 року. Щодо стягнення решти штрафних санкцій, то суд зазначає, що Законом України № 1669-У11 від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення АТО забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розяснення по реалізації норми про заборону нарахування пені та штрафів по кредитам згідно з Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» надав Національний банк України в листі № 18-112/64483, де в своєму розясненні підкреслює, що реалізація прав осіб, передбачених статтею 2 Закону, не потребує отримання банком любих інших документів, в тому числі сертифікатів про форс-мажорні обставини торгово-промислової палати. Відповідачка [PERSON] зареєстрована та мешкає в зоні проведення АТО м. Костянтинівка, Донецької області і таким чином дія вказаного Закону поширюється на неї. Тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки 11700,00 грн. задоволенню не підлягають. На підставі викладеного суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором №500380154 від 10 червня 2013 року в сумі 10869 грн., в решті позовних вимог відмовити. Суд не враховує заперечення представника відповідача щодо порушення позивачем під час укладення кредитного договору прав [PERSON] як споживача банківських послуг оскільки ці твердження є субєктивними та не підтверджені іншими належними та допустимими доказами. З приводу цього, Пленум Верховного суду України в п. 28 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…». Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями\~185,\~187,\~189ЦПК…». В силу вимог\~ст.141 ЦПК України\~з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню в частині, пропорційній розміру задоволених вимог, судовий збір в сумі 494,53 грн., сплата якого позивачем підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням про його оплату (а.с.1,2).

Outcome: partial