Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

01.09.2016 року [PERSON] звернувся з позовом до суду до відповідача - фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсаційних виплат та моральної шкоди. Уточнивши позовні вимоги 01.12.2016 року (а.с. 136) просить стягнути з ФО-П [PERSON] на користь позивача невиплачену заробітну плату за період з 01.02.2011 року по 30.09.2012 року у загальному розмірі 22833 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1037,50 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 01.10.2012 року по день фактичного розрахунку (по 01.12.2016 року) в розмірі 31976 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн. Також, просить витребувати у відповідача трудову книжку позивача [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він протягом з 01.02.2011 року відповідно до трудового договору, укладеному з ФО-П [PERSON] працював на посаді продавця - консультанта з заробітною платою 941 грн. в місяць, після чого 30.09.2012 року звільнився за власним бажанням. Розрахунок ні на день звільнення, ні станом на даний час йому виплачено не було, трудова книжка також не була повернута, у зв*язку з чим порушені його права позивача і він звернувся з даним позовом до суду. Стосовно відшкодування моральної шкоди вказує, що через невиплату заробітної плати потрапив у скрутне матеріальне становище, переніс сильні душевні переживання, які оцінює у розмірі 5000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та зазначив, що зі слів свого довірителя йому відомо, що [PERSON] працював у ФО-П [PERSON] на посаді продавця-консультанта на підставі трудового договору від 01.02.2011 року, при прийомі на роботу той віддав трудову книжку відповідачу, у якого вона зберігалася. Також, повідомив, що за словами позивача заробітна плата йому за весь час роботи жодного разу виплачена не була, під час звільнення також не було виплачено остаточний розрахунок. В судовому засіданні представник позивача також повідомив, що підстави звільнення [PERSON] за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП УКраїни не оскаржуються, просить розглянути позовні вимоги тільки в межах заявлених вимог по уточненому позову. Відповідач - ФО-П [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами погодилась частково в межах вимог на суму 1258,81 грн. заборгованості по заробітній платі, надавши в судовому засідання пояснення в якості свідка. Так, ФО-П [PERSON] як свідок пояснила, що відповідач [PERSON] працював у ФО-П [PERSON] на посаді продавця-консультанта на підставі трудового договору від 01.02.2011 року, під час прийняття на роботу була заповнена його трудова книжка та віддана на зберігання особисто [PERSON], трудова книжка не зберігалась у ФО-П [PERSON] Також, відповідач повідомила, що вона особисто кожного місяця видавала заробітну плату [PERSON] в повному обсязі і в нього не було ніколи до неї з цього приводу претензій. Після звільнення позивача за прогули, йому направлялись листи для з*явлення щодо отримання повного розрахунку, однак він не з*явився, у зв*язку з чим провини її у затримці видачі розрахунку у розмірі 1258,81 грн., який був нарахований за 6 днів липня 2012 року та компенсацію за невикористану відпустку немає. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Статтею 24-1 КЗпП України передбачено, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Судом встановлено, що 01 лютого 2011 року між [PERSON] та ФО-П [PERSON] був укладений трудовий договір, згідно умов якого працівник [PERSON] зобов*язаний виконувати роботу продавця консультанта, а ФО-П [PERSON] зобов*язується оплачувати працю працівника в розмірі 941 грн. на місяць. Також, вказано, що розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарних дні. Даний трудовий договір зареєстрований 04.02.2011 року в Харківському міському центрі зайнятості. (а.с. 165). Згідно представлених до суду даних [PERSON] був звільнений з роботи 03.09.2012 року на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України (за прогули). Згідно акту нез*явлення на роботу [PERSON] не з*явився на роботу 11.07.2012 року та був звільнений 03.09.2012 року. Під час судового розгляду як позивачем, так і відповідачем підстава звільнення та дата звільнення [PERSON] не оспорюється, не заявлені з приводу цього і позивачем [PERSON] вимоги щодо зміни формулювання або дати звільнення, у зв*язку з чим суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] зазначає, що після звільнення 30.09.2012 року з ним не було проведено повного розрахунку та не була повернута роботодавцем трудова книжка. Під час визначення розрахунку позовних вимог вказує, що розмір невиплаченої заробітної плати складає за період з 01.02.2011 року по 30.09.2012 року в сумі 22833 грн., компенсація за невикористану відпустку - 1037,50 грн., розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з 01.10.2012 року по день фактичного розрахунку (по 01.12.2016 року) складає в сумі 31976 грн. Також, просить відшкодувати йому моральну шкоду, яку оцінює в сумі 5000 грн. у зв*язку з тим, що через невиплату заробітної плати потрапив у скрутне матеріальне становище, переніс сильні душевні переживання. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача з відповідача заборгованість по заробітній платі, суд приходить до висновку, що на момент звільнення [PERSON] 30.09.2012 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (за прогули), у відповідача перед позивачем існувала заборгованість по заробітній платі за 6 днів липня 2012 року в сумі 312,86 грн. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 945,95 грн. Таким чином, суд вважає, що оскільки до теперішнього часу дана заборгованість в сумі 1258,81 грн. по заробітній платі не виплачена відповідачу, вона підлягає стягненню в примусовому порядку згідно судового рішення. При цьому, суд вказує, що доводи позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2011 року по 30.09.2012 року в сумі 22833 грн. та компенсації за невикористану відпустку 1037,50 грн. є необґрунтованими та недоведеними в судовому засіданні, спростовуються дослідженими доказами під час судового розгляду. Так, згідно наданих до суду відомостей за період з 01.02.2011 року по 30.09.2012 року про нарахування заробітної плати, табелю робочого часу, звітності до органів Пенсійного фонду України, пояснень допитаних свідків в судовому засіданні (ФО-П [PERSON], [PERSON].) вбачається, що доказів на підтвердження того, що позивачу не виплачувалась заробітна плата протягом його роботи у відповідача з 01.02.2011 року по 11.07.2012 року до суду надано не було. Навпаки, до суду надані відомості на підтвердження нарахування та виплати заробітної плати [PERSON] протягом кожного місяця у розмірі відповідно до трудового договору та чинного законодавства. У зв*язку з чим дані вимоги не підлягають задоволенню в цій частині. Також, є безпідставними і вимоги позивача щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку у розмірі 31976 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум - спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку. Як встановлено судом, позивач [PERSON] був звільнений за прогули 03.09.2012 року і йому була нарахована заборгованість на день звільнення у розмірі 1258,81 грн. Згідно представлених до суду листів відповідач неодноразово повідомляв позивача про необхідність отримання розрахунку на дату звільнення, що виключає провину роботодавця - відповідача по справі у невиплати сум при звільненні. (а.с. 97-98,102-103). На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки та відмовляє у задоволенні цих вимог. Також, суд звертає увагу на те, що згідно постанови ст. слідчого СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 24.02.2014 року кримінальне провадження за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій з боку ФО-П [PERSON] що не виплачує йому заробітну плату закрито у зв*язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 175 КК України. Дана постанова набула чинності, даних про її скасування немає. Стосовно вимог позивача про витребування трудової книжки та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне. Згідно п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерство праці України N 58 від 29.07.1993р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. № 110 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Таким чином, у суду відсутні правові підстави вважати, що трудова книжка [PERSON] перебувала на зберіганні у відповідача, даних про це не міститься і в трудовому договорі, не надані такі докази і позивачем під час судового розгляду. У зв*язку з вищевикладеним, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про витребування трудової книжки від відповідача. Згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Під час розгляду справи судом не встановлено підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн., оскільки позивачем не надано належних, допустимих доказів та обґрунтування щодо підтвердження факту нанесення моральних страждань [PERSON] саме діями відповідача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим суд відмовляє позивачу в задоволенні даних позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial