Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

01 березня 2016 року позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 44242 грн.51 коп. та компенсацію з урахуванням індексу інфляції у розмірі 32077 грн.05 коп. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 01.07.2010р. по 21.03.2014р. він працював у відповідача на посаді водія автомобіля. Судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом міста Харкова 05 травня 2014 року з відповідача на його користь була стягнена заборгованість по заробітній платі у розмірі 9662 грн.14 коп. Заборгованість йому була виплачена у повному обсязі лише 03 грудня 2015 року. Тому, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 44242 грн.51 коп. та компенсацію з урахуванням індексу інфляції у розмірі 32077 грн.05 коп. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав суду письмові пояснення, в яких розрахував суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 22.03.2014р. по 02.12.2015р. за робочі дні, а також подав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Посилався на пропущений позивачем строк на звернення до суду за захистом свого права, встановлений ст. 233 КЗпП України. Вказав на те, що суми, належні позивачеві у якості заборгованості по заробітній платі, йому були виплачені у повному обсязі в ході розгляду справи Господарським судом Харківської області про банкрутство відповідача. Вважає, що оскільки рішення суду, яким з нього була стягнена заборгованість по заробітній платі на користь позивача було виконане у повному обсязі, додаткових майнових претензій позивач до ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» в межах справи про банкрутство не заявляв, то не має підстав для застосування вимог ст. 117 КЗпП України. Відповідачем також подано до суду заяву про поворот виконання судового рішення, в якій він просить суд вирішити питання про поворот виконання виконавчого листа № 635/2084/16-ц, виданого Харківським районним судом Харківської області 01.08.2016р. за заявою позивача про стягнення присуджених судовими рішеннями грошових коштів та стягнути з [PERSON] безпідставно сплачені ТОВ «Центр нерухомості - Рідна Україна» 51247,56 грн. Посилається на те, що судові рішення, згідно з якими було видано виконавчий лист позивачу скасовані Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.03.2017р., а ТОВ «Центр нерухомості - Рідна Україна» грошові кошти у розмірі 51247,56 грн. були перераховані для виконання рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 01.07.2010р. по 21.03.2014р. працював у відповідача на посаді водія автомобілю (а.с.9). Судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом міста Харкова 27 березня 2014 року, з відповідача на користь позивача була стягнена заборгованість по заробітній платі у розмірі 9662 грн.14 коп. (а.с.4). Як вбачається з витягу про рух коштів по особовому рахунку позивача, сума заборгованості по заробітній платі, яка була стягнена на його користь судовим рішенням, була виплачена йому 03 грудня 2015 року. 13 травня 2016 року Рішенням Харківського районного суду Харківської області позов [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто з ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 44 242 (сорок чотири тисячі двісті сорок дві) грн. 51 коп., компенсацію втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 17 309 (сімнадцять тисяч триста дев'ять) грн. 98 коп., а всього 61 552 (шістдесят одну тисячу п'ятсот п'ятдесят дві) грн.47 коп. Стягнуто з ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на користь держави судовий збір у розмірі 615 (шістсот п'ятнадцять) грн.52 коп. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД» задоволено частково та рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2016 року змінено - зменшено розмір стягуваної компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати із 17309 грн 98 коп. до 7005 грн 05 коп., а також зменшено розмір стягуваного судового збору; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26 серпня 2016 року відмовлено товариству з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД» у відкритті касаційного провадження. Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі № 6-2807цс16 заяву товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД» задоволено та Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 26 серпня 2016 року, Рішення апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2016 року та Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно з правовим висновком, висловленим Верховним Судом України в Постанові № 6-2807цс16 від 01.03.2017р. механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством. Передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина шоста статті 12 у редакції Закону від 13 липня 2002 року, частина п'ята статті 19 у редакції Закону від 18 січня 2013 року, які були чинними на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Отже порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у Постанові Верховного Суду України по справі № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року. Таким чином невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за весь період невиплати цієї заробітної плати. Отже суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно того, що він є несплатоспроможним, вимога про виплату заробітної плати не була заявлена в установлений законом строк у справі про банкрутство відповідача, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця та порушення процедури банкрутства не виключає його відповідальності, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Крім того, як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, виданої 18.09.2017р. відповідач банкрутом не визнаний, з обліку у реєстрі не знятий. Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина України щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року. Встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений лише 03 грудня 2015 року. З позовом він звернувся 01.03.2016р. із дотриманням строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпПУ. Доводи відповідача про те, що [PERSON] без поважних причин пропустив тримісячний строк на звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, перебіг якого починається з ухвалення судового наказу про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати, є безпідставними. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Беручи до уваги, що фактично остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений 03.12.2015р., вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсації за нараховану, але невиплачену заробітну плату у урахуванням індексу інфляції обґрунтована. Проте, нарахування середнього заробітку шляхом множення середньоденної заробітної плати на календарні дні не є вірним. Відповідно до вимог ст. 94 КзПП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Аналогічні вимоги містяться в ст. 1 Закону України «Про оплату праці». Статтею 2 зазначеного Закону встановлено, що основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. У відповідності з вимогами ст. 3 зазначеного вище Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Аналогічні вимоги закріплені в постанові Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» (Далі - Порядок). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням становила: за листопад 2013 року - 1 708 грн. 22 коп., за грудень 2013 року - 1 405 грн. 73 коп. (а.с.8). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача буде становити 72 грн. 41 коп. (1 405 грн. 73 коп. + 1 708 грн. 22 коп.) : 43 робочі дні. Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013р. N 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», від 09.09.2014р. N 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», в період з 22.03.2014р. по 02.12.2015р. кількість робочих днів становить 426. Відповідач прострочив виплату позивачеві заробітної плати на 426 днів. Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 30846 грн. 66 коп. (72 грн.41 коп. х 426 днів). Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення. Компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 7 005 грн. 05 коп. Так, індекс споживчих цін за період невиплати звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КзпП України складає 1,725%. Величина приросту індексу споживчих цін з березня 2014 року по листопад 2015 року складає 172,50% - 100% = 72, 50%. Сума компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати суми у розмірі 9662 грн. 14 коп. за березень 2014 року - грудень 2015 року становить (9 662,14 грн. х 72, 50%) / 100% = 7005,05 грн. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.03.2014р. по 02.12.2015р. у розмірі 30846 грн. 66 коп. (тридцять тисяч вісімсот сорок шість грн. 66 коп.), компенсацію втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 7005,05 грн. (сім тисяч п'ять грн. п'ять коп.), а всього 37851,71 грн. (тридцять сім тисяч вісімсот п'ятдесят одну грн. сімдесят одну коп.). Вирішуючи питання за заявою відповідача про поворот виконання судового рішення необхідно зазначити наступне. Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 18.11.2016 р. відповідачем на картковий рахунок позивача було перераховано суму у розмірі 46328,61 грн. в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 635/2084/16-ц, виданим Харківським районним судом Харківської області 01.08.2016 р., а не 51247,56 грн. У відповідності до положень ст. 380 ЦПК України - питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням. Згідно положень ч. 2 ст. 382 ЦПК України у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Таким чином, не має підстав для повороту виконання рішення суду та стягнення з позивача безпідставно отриманих грошових коштів, тому у задоволенні заяви про поворот виконання рішення необхідно відмовити. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсація втрати частини заробітку, у зв'язку з порушенням строків виплати, згідно з нормами діючого законодавства, входить до складу заробітної плати. Суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial