Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У липні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, посилаючись на те, що 16 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0401/0708/88-084, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 15000 доларів США, строком користування до 15 липня 2018 року зі сплатою 8 % річних на споживчі цілі. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов*язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов*язкових платежів. 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов*язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов*язкових платежів. [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, заборгованость станом на 01 червня 2013 року складає 19290,63 долари США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку еквівалентно 234120,00 гривень, які Банк просив стягнути з відповідача. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 16 липня 2008 року станом на 01 серпня 2013 року в сумі 234120 гривень, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 115898,50 гривень, заборгованості з відсотків за користування кредитом в сумі 60410,21 гривня, пені за несвоєчасне виконання забов*язань за договором в сумі 57811,29 гривень. Вирішено питання про судовий збір. З рішенням суду не погодився [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволені позову. Апелянт посилається на те, що не отримував кредит у готівковій формі, як то передбачено п.1.2 кредитного договору, заяву на видачу готівки не підписував. Разом з цим, позивачем були надані копії документів, які свідчать про вчинення договору факторингу, однак не свідчать про відчуження кредитної заборгованості. Апелянт також вважає, що судом не була застосована позовна давність в один рік стосовно стягнення заборгованості з відсотків та пені. Крім того, апелянт наполягає на застосуванні строку позовної давності, посилаючись на те, що первинний кредитор жодних фінансових вимог до нього щодо несплати ним грошових коштів, право на отримання яких виникло 16 липня 2008 року не заявляв. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» Лавренова О.В. в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю доповідача, пояснення присутніх сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обгрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановленні обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 16 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №0401/0708/88-084, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 15000 доларів США, строком користування до 15 липня 2018 року зі сплатою 8 % річних на споживчі цілі. 26 січня 2009 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору про встановлення процентної ставки у розмірі 10 відсотків річних без укладання будь-якого додаткового договору до Кредитного договору. 02 жовтня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору відповідно до якої у випадку припинення трудових відносин Позичальника з банком, встановлюється відсоткова ставка на рівні 11,9 річних з дня наступного за днем звільнення (а.с.5-7, 8, 9). Факт отримання [PERSON] кредитних коштів підтверджується копією заяви на видачу готівки від 16 липня 2008 року (а.с.84). Згідно п.3.1 кредитного договору [PERSON] забов*язався погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами у розмірах та у строки, передбачені графіком платежів. Відповідно до п.1.1 передбачений строк дії договору з 16 липня 2008 року по 15 липня 2018 року. [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, заборгованость станом на 01 червня 2013 року складає 19290,63 долари США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку еквівалентно 234120,00 гривень, з яких заборгованість за кредитом в розмірі 14500 доларів США, що еквівалентно 115898,50 гривень, заборгованість за відсотками в розмірі 7557,89 доларів США, що еквівалентно 60410,21 гривні, пеня в розмірі 7232,74 долари США, що еквівалентно 57811,29 гривень (а.с.17, 173-174). 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов*язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов*язкових платежів. 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов*язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов*язкових платежів. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, тому з нього підлягає стягненню на користь банку заборгованість за договором, у тому числі й пеня. Проте повністю погодитися з висновком суду не можливо з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона забов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем [PERSON] в судовому засіданні не надано належних доказів, що спростовують факт укладання кредитного договору та отримання грошей. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про неотримання відповідачем кредиту у готівковій формі та не підписання заяви на видачу готівки, оскільки з обставин справи вбачається, що між сторонами укладено кредитний договір, який укладено з дотриманням письмової форми договору, який нікім не оспорений та не скасований, а тому повинен виконуватися належним чином. Крім того, судом першої інстанції надана правильна оцінка у тій частині, що після отримання 16 липня 2008 року грошей, сторонами 26 січня 2009 року та 02 жовтня 2009 року укладались договір про внесення змін до кредитного договору та додаткова угода про збільшення процентної ставки, що не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні. До того ж, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем у серпні, вересні, жовтні та листопаді 2008 року проводилась сплата кредиту (а.с.173). Крім того, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не були надані документи, які б свідчили про відчуження кредитної заборгованості при вчинення договору факторингу, оскільки судом першої інстанції досліджувались зазначені документи та надана вірна оцінка. Між тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині не застосування судом першої інстанції норм закону щодо строків позовної давності. З кредитного договору від 16 липня 2008 року та додатку № 1 до зазначеного кредитного договору сторонами був встановлений строк дії договору з 16 липня 2008 року по 15 липня 2018 року, а також строки виконання забов8язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 20 липня 2018 року. Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та зі сплати процентів з 20 листопада 2008 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 05 липня 2013 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму станом на 01 червня 2013 року. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, а саме щомісячними платежами в розмірі 125 доларів США до 20 числа місяця, початок позовної давності для стягнення платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із зобов'язань. У зв'язку з наведеним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку, оскільки термін позовної давності відраховується з 15 липня 2018 року, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як вже зазначалось, [PERSON] останній щомісячний платіж зробив 19 листопада 2008 року, а отже з 20 грудня 2008 року позивач довідався про порушення свого права на отримання боргу і саме з цього часу почався початок строку позовної давності, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 05 липня 2013 року, включивши до позовних вимог заборговану суму станом на 01 червня 2013 року. При розгляді справи від відповідача була надана письмова заява про застосування строків позовної давності (а.с.52-53). Таким чином, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість з 05 липня 2010 року по 01 червня 2013 року, яка становить: заборгованість за кредитом в розмірі 4375 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 34969,37 гривень (4375 х 7,993 = 34969,37), заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 5341,14 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 42691,73 гривні (5341,14 х 7,993 = 42691,73). Аналізуючи доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), апеляційний суд виходять з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Застосування строку позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про нарахування пені всупереч вимогам ч. 2 ст. 258 ЦК України, взяв до уваги розрахунок банку, який перевищує понад один рік. Таким чином, розмір неустойки з 05 липня 2012 року по 01 червня 2013 року становить 3000,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 23986,83 гривні (3000,98 х 7,993 = 23986,83). Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Апеляційний суд вважає, що підстав для зменшення розміру неустойки не вбачається, оскільки відсутні такі істотні обставини та розмір стягнутої пені не перевищує суму збитків. Згідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеваі відмовлено. Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у розмірі 2341,20 гривень. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позову в розмірі 1016,55 гривень. З урахуванням того, що при вирішенні спору судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції.

Outcome: partial