Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

01 червня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 01.03.2018 між нею (на той час мала дівоче прізвище [PERSON] ) та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого вона надала відповідачу позику у сумі 79000 гривень з терміном повернення - до 01.06.2018. На підтвердження цього відповідач написав відповідну розписку. У встановлений строк [PERSON] зазначену суму не повернув. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 79000 гривень, а також судові витрати. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення. Справу розглянуто згідно ч.3 ст.211 ЦПК України у відсутності позивача та її представника, які надіслали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з складеної розписки, оригінал якої надано суду, від 01 березня 2018 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] ) грошові кошти в розмірі 79000 гривень, зобов`язавшись повернути вказану суму 01.06.2018. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У той же час Верховний Суд України в постанові від 02 липні 2014 року у справі № 6-79 цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 83, 84, 89, 228, 229, 235 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Судом встановлено, що відповідач жодного платежу на погашення боргу не здійснив. В ході судового розгляду, відповідач не спростував доводів позовної заяви, не надав суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту повернення позики, а тому позов про стягнення з нього на користь позивачки суми основного боргу в розмірі 79000 гривень є таким, що підлягає до задоволення. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові втрати в сумі 908 гривень, які складаються з судового збору. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved