Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Представник позивача подав до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова вказаний вище позов, в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідачки аліменти на утримання малолітньої дитини до досягнення нею повноліття у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини у відділенні Ощадного банку України, або опікуна, або прийомних батьків, до яких буде влаштовано дитину. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що малолітня дитина відповідачки перебуває на обліку в Службі у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей ХМР, як дитина, яка опинилася в складних життєвих обставинах, так як їх мати - [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків. [PERSON] перебуває на обліку як бездомна особа у Центрі обліку бездомних осіб. Відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. До Служби у справах дітей по Холодногірському району надійшла інформація від адміністрації КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19», про те, що за адресою: [ADDRESS] , в орендованій кімнаті разом з матір`ю проживає малолітня дитина, [PERSON] , 2017 р.н. [PERSON] після народження дитини, не звернулася до УПСЗН для оформлення державних виплат та не з`являється на прийом до районного лікаря-педіатра, дитина не обстежена лікарями, не щеплена, що свідчить про невиконання матір`ю обов`язків щодо медичного спостереження дитини. Під час відвідування родини, з`ясовано, що мати не створила належних побутових та санітарно-гігієнічних умов для проживання та утримання малолітньої дитини. Крім того, співробітниками Служби у справах дітей по Холодногірському району було проведено обстеження умов проживання родини [PERSON] , та встановлено, що надана адміністрацією МДКЛ №19 інформація відповідає дійсності. З матір`ю неодноразово проводилися профілактичні та роз`яснювальні бесіди щодо виховання та забезпечення дитини.14.09.2019 року до Служби у справах дітей по Холодногірському району надійшло повідомлення від Адміністрації Холодногірського району ХМР, про те, що за адресою мешкання відповідачки виникла пожежа, внаслідок чого, матір`ю з дитиною терміново було госпіталізовано до обласної дитячої лікарні. Після чого, за клопотанням Служби у справах дітей по Холодногірському району, малолітню [PERSON] було переведено до міської дитячої клінічної лікарні №19. За весь час перебування дитини у лікарні №19 мати жодного разу не відвідала дочку. В подальшому, дитина була переведена до КНП «Обласний спеціалізований будинок дитини «Зелений Гай», де вона перебуває по теперішній час. За період, з квітня по жовтень 2019 року, мати, [PERSON] жодного разу не зверталася щодо питання повернення малолітньої доньки з будинку дитини на проживання та виховання в її родину, отже нехтуванням батьківськими обов`язками мати, [PERSON] , систематично порушує права та інтереси дитини. Представник позивача подав заяву з проханням проводити розгляд справи за його відсутність, позов підтримав в повному обсязі. Відповідачка правом подання відзиву не скористалася, інших заяв, клопотань, суду не надала, про розгляд справи повідомлена через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. За таких обставин, у відповідності до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено таке. Згідно наданої позивачем копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 квітня 2019 року, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Відомості про батька внесені до актового запису про народження відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України. 30.10.2019 року [PERSON] отримала посвідчення про взяття на облік бездомної особи в Комунальному закладі «Харківський міський центр реінтеграції бездомних осіб», що підтверджується копією відповідного посвідчення. Згідно копії довідки про прийняття на обслуговування в заклад для бездомних осіб на обслуговування у Комунальний заклад «Харківський міський центр реінтеграції бездомних осіб» з 30.10.2019 року по 30.04.2020 року разом з [PERSON] прийнята її малолітня донька - [PERSON] . Згідно інформаційних довідок КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19» від 17.07.2018 року та 18.09.2020 року за адресою: [ADDRESS] , в орендованій кімнаті разом з матір`ю проживає малолітня дитина, [PERSON] , 2017 р.н. [PERSON] після народження дитини, не звернулася до УПСЗН для оформлення державних виплат та не з`являється на прийом до районного лікаря-педіатра, дитина не обстежена лікарями, не щеплена. Під час відвідування родини, з`ясовано, що мати не створила належних побутових та санітарно-гігієнічних умов для проживання та утримання малолітньої дитини. Згідно копії акту обстеження умов проживання, проведеного 15.04.2019 року завідувачем сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей ССД по Холодногірському району УССД ДПСП ХМР, за адресою: [ADDRESS] , в орендованій кімнаті разом з матір`ю [PERSON] та тіткою [PERSON] проживала малолітня дитина, [PERSON] , 2017 р.н. 14.04.2019 року сталася пожежа, квартира для проживання не придатна, умови для проживання дитини відсутні. Відповідно до акту закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я від 12.06.2019 року, до КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19» 15.04.2020 року поступила малолітня [PERSON] у супроводі матері [PERSON] . За весь час перебування дитини у закладі мати жодного разу не відвідала дочку. Згідно листа КНП «Обласний спеціалізований будинок дитини «Зелений Гай» від 15.10.2019 року, малолітня [PERSON] знаходиться у закладі з 12.06.2019 року. За весь час перебування дитини у закладі мати жодного разу не відвідала дочку, не телефонувала, станом здоров`я не цікавилася. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948\\06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Сім`я, дитинство, материнство, батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. ч. 1-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Водночас згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. При встановленні фактичних обставин цієї справи судом встановлено, що фактично відповідачка не має місця постійного проживання, умови проживання для двох дітей не створені, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача про позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] відносно її малолітньої дитини з підстав свідомого систематичного ухилення від належного виховання та утримання дитини, відсутності усвідомлення необхідності зміни свого життя та поведінки задля своєї дитини. Стосовно позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини суд зазначає наступне. Згідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У відповідності до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 та ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27.09.1991 року суд, повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи з наведеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача починаючи з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» суд покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved