Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство ВіЕс Банк звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS] та виселення. Позивач мотивує свій позов тим, що 08 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством ВіЕс Банк (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та гр.[PERSON] було укладено кредитний договір №KF48344, згідно якого банком надано [PERSON] кредит в розмірі 10 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення 06.04.2018 року, під 12,5% річних. Додатковою угодою №4 від 04.09.2008 року розмір кредиту збільшено до 20 000,00 доларів США. Додатковою угодою №7 від 22.09.2014 року кредитний договір викладено в новій редакції. [PERSON] не дотримувалась графіку погашення кредиту та допустила виневнення простроченої заборгованості, яка станом на 17.07.2015 року становить 10 249,06 доларів США що в гривневому еквіваленті становить 225 342 грн. 87 коп. (по курсу НБУ станом на 17.07.2015 року, становить: 1$ = 21,986687 грн.) з яких 8 214,84 доларів США = 180 617,11 грн. - заборгованість по кредиту, 784,80 доларів США = 17 255,15 грн. - заборгованість по відсотках. Пеня станом на 17.07.2015 року становить 1 249,42 доларів США = 27 470 грн. 60 коп.. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №KF48344 від 08.04.2008 року між банком та відповідачкою [PERSON] укладено іпотечний договір від 08 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу, [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1079, згідно якого [PERSON] надала в заставу банку нерухоме майно, а саме : квартиру №10, загальною площею 65,70 м.кв., житловою площею 41,0 м.кв., що знаходиться в будинку №75 по вул.Зеленій в смт.Чинадієво, Мукачівського району, яка належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 17.11.2006 року. Просить звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], шляхом продажу майна публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000, м.Львів, вул.Грабовського, 11. рах. №32002100500 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського, 11, рах. № 32002100500 в ЛТУ НБУ м.Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких пла тежів за продавця, отримувати будь - які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ ВіЕс Банк за кредитним договором №KF48344 від 08 квітня 2008 року в розмірі 10 249,06 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 225 342,87 грн.; виселети [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON] з квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не зявилися, повідомлялися належним чином, про час та місце розгляду справи. Беручи до уваги заяву представника позивача, суд, знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно вимог ст.169 ч.4 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних та доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, суд приходить слідуючого висновку. Судом встановлено, 08 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством ВіЕс Банк (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та гр.[PERSON] було укладено кредитний договір №KF48344, згідно якого банком надано [PERSON] кредит в розмірі 10 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення 06.04.2018 року, під 12,5% річних. Додатковою угодою №4 від 04.09.2008 року розмір кредиту збільшено до 20 000,00 доларів США, додатковою угодою №7 від 22.09.2014 року кредитний договір викладено в новій редакції. (а.с.8-26) З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №KF48344 від 08.04.2008 року між банком та відповідачкою [PERSON] укладено іпотечний договір від 08 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу, [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1079, згідно якого [PERSON] надала в заставу банку нерухоме майно, а саме : квартиру №10, загальною площею 65,70 м.кв., житловою площею 41,0 м.кв., що знаходиться в будинку №75 по вул.Зеленій в смт.Чинадієво, Мукачівського району, яка належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 17.11.2006 року (а.с.27-30). Відповідачка [PERSON] не дотримувалась графіку погашення кредиту та допустила виневнення простроченої заборгованості, яка станом на 17.07.2015 року становить 10 249,06 доларів США що в гривневому еквіваленті становить 225 342 грн. 87 коп. (по курсу НБУ станом на 17.07.2015 року, становить: 1$ = 21,986687 грн.) з яких 8 214,84 доларів США = 180 617,11 грн. - заборгованість по кредиту, 784,80 доларів США = 17 255,15 грн. - заборгованість по відсотках, пеня станом на 17.07.2015 року становить 1 249,42 доларів США = 27 470 грн. 60 коп. (а.с.7). Відповідно до ст.525 ЦК України одностроння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 3гідно з ч.1 ст.33 3акону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до договору іпотеки іпотекодержатель (позивач) з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Положеннями ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказані положення, відповідно до ч. 2 ст. 35 цього Закону, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. У звязку з порушенням умов кредитного договору позивач відповідними листами повідомляв відповідачів про необхідність повернення суми заборгованості за кредитним договором, й можливість у разі непогашення суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами у визначений строк початку процедури звернення стягнення на заставлене майно й звернення до суду за захистом порушених прав кредитора. Вказана вимога не була в повній мірі виконана й заборгованість за кредитним договором не була в повній мірі погашена. Статтею 589 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд, за заявою іпотекодержателя, вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем вимоги законодавства були виконані та направлено відповідачам повідомлення про усунення порушень з вимогою про добровільне виселення. Відповідно до Закону України про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті встановлено, що протягом дії цього Закону : 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що : таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до ст.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Враховуючи те, що нерухоме майно, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги позивача про звернення стягнення, складається із квартири, що не перевищує 140 кв. метрів і відповідачкою [PERSON] та іншими відповідачами ця квартира використовується як місце постійного проживання, у відповідачів у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, що стверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо субєкта, отриманий кредит в іноземній валюті і є споживчим, і на відповідача розповсюджується встановлений Законом №1304-VІІ- мораторій. Разом з тим, Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті прийнятий на певний строк з метою захисту житлових прав позичальника та майнового поручителя та не передбачає втрату кредитором право на звернення стягнення на предмет іпотеки (заставу) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власник). Отже, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не підлягає виконанню. Щодо позовних вимог про виселення , суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 40 Закону України Про іпотеку передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Статтею 109 ЖК України встановлено порядок та підстави виселення із займаного житлового приміщення. Так, частиною 1 даної статті передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 2 статті 40 Закону України Про іпотеку та частиною 3 статті 109 Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого житлового приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року №6-39цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. За змістом статтей 39,40 Закону України Про іпотеку та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (житлового приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Враховуючи те, що в іпотеку передана квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] що стверджується довідкою №782/2 виданою 18 листопада 2006 року яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів (а.с.93), суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців (відповідачів) із вище зазаначеного будинку без надання їм іншого постійного жиитла. Суду не надано жодних доказів того, що відповідачам надано постійне жиле приміщення. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині позовних вимог про звернення стягнення позов слід задовольнити, а в частині позовних вимог про виселення слід відмовити.

Outcome: partial