Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

У вересні 2014 року позивачі [PERSON], який був чоловіком спадкодавця та [PERSON], який є сином спадкодавця, звернулися до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], який є сином та спадкоємцем за заповітом померлої [INFO] [PERSON] про визнання недійсним заповіту посвідченого 06.03.2014 року. В обґрунтування позову вказували, що під час оформлення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. та посвідчення заповіту [PERSON], остання тяжко хворіла, страждала на поведінкові та психічні розлади, перебувала під дією лікарських засобів і не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Таким чином, вказаний заповіт не відображав дійсної волі [PERSON] У зв»язку із цим, [PERSON] та [PERSON] просили визнати недійсним заповіт з підстав визначених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Крім того, у лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Сташкова А.Г. про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказував, що 06.03.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. в Київській міській клінічній лікарні №8 був посвідчений договір дарування [PERSON] своєму синові [PERSON] квартири [ADDRESS]. Хвороба дружини позивача, хвороба пристарілої матері дружини, спричинення позивачу фізичного насилля, введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, примусили [PERSON] дати згоду на дарування його дружиною вищевказаної квартири на вкрай невигідних умовах. З огляду на зазначене вказуючи на порушення свого права власності на частину у спільному майні подружжя, просив про визнання правочину недійсним. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2015 року задоволено клопотання представника [PERSON] та об»єднано в одне провадження справу за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Сташкова А.Г. про визнання заповіту недійсним із справою за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Сташкова А.Г. про визнання договору дарування квартири недійсним. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги за своїми позовами. [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов про визнання недійсним заповіту, як позивач і позовні вимоги [PERSON] за позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, як представник останнього. [PERSON] та його представник заперечили проти позовів вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Третя особа Сташкова А.Г. в судові засідання не з»являлась, подала до суду письмові заперечення проти позовів із проханням розгляду справи за її відсутності, при цьому вказувала, що при посвідчені правочинів перевірено дієздатність [PERSON] і її психічний стан не викликав сумнівів, як і волевиявлення [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. Згідно Заповіту від 06.03.2014 року посвідченого о 19 год. 30 хв. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г., спадкодавець [PERSON] заповіла все належне їй на день смерті майно [PERSON] За ст. 1233, ч.2 ст. 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Зі змісту Заповіту вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. при його посвідченні було встановлено особу спадкодавця, перевірено її дієздатність. Вказаний заповіт записано нотаріусом зі слів спадкодавця, прочитаний особисто заповідачем у голос та підписаний [PERSON], що підтверджується власноручним написом та підписом останньої. У зв»язку з хворобою [PERSON], заповіт посвідчувався за місцем знаходження заповідача в Київській міській клінічній лікарні №8 за адресою: м. Київ вул., Кондратюка, буд. №8. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №452. Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] померла [INFO]. За ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №268 від 08.04.2016 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (Т. 3 а.с. 18-29) [PERSON] у момент посвідчення заповіту 06.03.2014 року о 19 год. 30 хв. виявляла ознаки астенічного розладу соматогенного ґенезу (органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу внаслідок онкологічного захворювання - F 06.67 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Здійснюючи висновки про відсутність психічних порушень в [PERSON] у момент посвідчення заповіту комісія Київського міського центру судово-психіатричної експертизи вивчала та дала оцінку (Т. 3 а.с. 12) висновку №6/15 ДУ «Головного бюро СМЕ МОЗ України» здійсненого спеціалістом [PERSON] на запит адвоката [PERSON] від 12.01.2015 року (Т.1 а.с. 247-250, Т.2 а.с. 1-52 ). Суд критично ставиться до висновку спеціаліста [PERSON] від 14.07.2016 року здійсненого та долученого до матеріалів справи з власної ініціативи [PERSON] щодо залежності спадкодавця [PERSON] від наркотичних препаратів, сформованої наркоманії останньої та неможливості усвідомлювати характеру та змісту власних дій з огляду на здійснені виправлення, протиріччя і розбіжності по тексту вказаного висновку. Крім іншого, зазначення спеціалістом про початок приймання наркотичних препаратів [PERSON] 26.03.2014 року (3-й аркуш висновку) та формування у неї клінічної картини наркоманії після її смерті [INFO] спростовує компетентність та правомірність висновку. У відповідності до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили, що [PERSON] була психічно здоровою людиною і у них не було жодних підстав вважати наявність психічних розладів у останньої. З матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами у судовому засіданні, що [PERSON] за життя не визнавалася обмеженою у цивільній дієздатності або ж недієздатною. З огляду на зазначене, суд вважає, що [PERSON] 06.03.2014 року свідомо оформляла Заповіт, усвідомлювала значення своїх дій, могла ними керувати та мала повне право на заповіт. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним заповіту не підлягають до задоволення. Також, судом встановлено, що 06.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. Згідно свідоцтва про право власності від 17.05.2011 року серії [NUMBER] квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності. Ч.3 ст. 65 СК України визначає необхідність отримання згоди другого з подружжя для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зі змісту договору дарування квартири [ADDRESS] від 06.03.2014 року вбачається, що чоловік дарувальника [PERSON] надав згоду своїй дружині на укладення договору дарування квартири, яка є предметом цього договору та яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчена нотаріусом. Ст. 230 ЦК України передбачено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У відповідності до ст. 231 ЦК України правочин, який вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договору дарування квартири [PERSON] вказував, що хвороба його дружини, хвороба пристарілої тещі, спричинення йому [PERSON] тілесних ушкоджень, введення його в оману примусили дати згоду на дарування дружиною квартири на вкрай невигідних умовах. У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування вважається одностороннім, оскільки з його укладанням у сторін не виникає, як правило, взаємних прав та обов»язків. Однією з характерних ознак дарування є збільшення обсягу майна обдарованого за рахунок зменшення майна дарувальника без одержання останнім майнової взаємності. Тобто, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди. Таким чином твердження позивача про те, що його змусили дати згоду на укладення договору дарування на вкрай невигідних для нього умовах суперечать природі та змісту договору дарування. Також, посилання позивача на недійсність правочину спростовується змістом самої нотаріально посвідченої заяви [PERSON], отриманої днем раніше від оспорюваного договору 05.03.2014 року, за якою останній стверджує, що договір дарування відповідає спільному і вільному волевиявленню. При отриманні згоди [PERSON] на дарування квартири його особу та дієздатність і факт реєстрації шлюбу перевірено нотаріусом. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгяляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. За п.23 цієї постанови правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий право чин. Особа, має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. У відповідності до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При цьому, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження навмисного введення його в оману [PERSON] щодо обставин, які впливали на вчинення договору дарування так само як і того, що договір дарування не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах за відсутності хвороби членів сім»ї. Також, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження застосування [PERSON] до [PERSON] фізичного чи психологічного тиску в момент відібрання письмової згоди, або ж в день укладення договору дарування. З огляду на зазначене та враховуючи зміст ст. 11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, враховуючи, що правовими підставами до задоволення позову про недійсність договору дарування одночасно зазначено: введення в оману ст. 230 ЦК України ( яка не застосовується щодо односторонніх правочинів), вплив тяжкої обставини ст. 233 ЦК України, застосування фізичного насильства ст. 231 ЦК України, які взаємовиключають одна одну - позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи зазначене, відповідно до ст.ст. 225, 229, 230, 231, 233,717, 1233,1234 ЦК України, ст. 65 СК України, п.20, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгялду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9,

Outcome: dismissed