Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

01.04.2015 року позивач звернулась до суду з позовом та просила суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл [PERSON] без згоди батька [PERSON] на оформлення та виготовлення паспорту / проїзних документів на право виїзду за межі України неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO]. Надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] до досягнення ним 16-и річного віку, без згоди та супроводу батька [PERSON]. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що вона має малолітнього сина [PERSON], [INFO], який з народження проживає разом з нею. Позивач стверджує, що відповідач є батьком дитини, проте в шлюбі вони не перебувають, від утримання дитини та участі в його вихованні останній ухиляється, матеріальної допомоги не надає. Позивач вказує на те, що на теперішній час у неї є можливість разом з сином поїхати на деякий час тимчасово до друзів за межі України, а саме до країн Європи та Шенгенської зони. Проте неповнолітній син не має змоги виїхати за межі території України у зв'язку з відсутністю проїзних документів та нотаріально посвідченої згоди батька, який безпідставно відмовляє у наданні дозволу на виїзд. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, зазначаючи, що її довіритель після розірвання шлюбу з відповідачем познайомилась з чоловіком, який мешкає у Німеччині, з яким у неї склались добрі стосунки. Протягом останнього часу позивач вже тричі їздила до нього у гості, однак, дитину з собою не брала, так як відповідач у наданні дозволу на виїзд сина їй відмовляє. У теперішній час з метою подальшого влаштування свого особистого життя та одруження, позивач має намір за запрошенням свого друга виїхати до країн Європи з метою розвитку дитини та з'ясування того, як будуть складатись стосунки її сина та майбутнього чоловіка. Однак, такої можливості вона позбавлена у зв'язку з безпідставною відмовою відповідача надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини. [PERSON] та його представник у судовому засіданні пояснили суду, що відповідач має побоювання щодо того, чим буде займатись позивач у Європі, до кого саме вона їде, та де буде перебувати дитина. Вказував, на те, що у нього завжди були дуже гарні стосунки з дитиною, він дуже любить сина та переймається його подальшим життям. Стверджував, що йому відомо, що його колишня дружина підтримує стосунки з громадянином Італії, який проживає у Німеччині та має намір переїхати на Мальту, у зв'язку з чим неможливо встановити, куди саме намагається виїхати позивач та з якою метою. Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що з 29 серпня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2013 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON], про що третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації народжень 13 липня 2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 643, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER], де батьком дитини записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача пояснила, що за домовленістю сторін після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір'ю. [PERSON] від утримання дитини та участі в його вихованні ухиляється, матеріальної допомоги не надає. Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що позивач [PERSON] разом з сином [PERSON] бажають відвідати друзів, які проживають в країнах Європи та Шенгенської зони, так як вважає, що така подорож піде на користь дитині, розширивши її світогляд та можливості. З травня 2014 року позивач почала звертатись до відповідача з пропозиціями надати їй та нотаріально посвідчити дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак, отримувала лише безпідставні відмови. Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншим засобам повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Пунктом 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатися за захистом прав та інтересів дітей. На думку суду, тимчасове перебування дитини в країнах Європи та Шенгенської зони, ознайомлення її з іншою культурою, спілкування з новими людьми, огляд архітектурних та інших визначних пам'яток, буде сприяти його освітньому вихованню та культурному розвитку. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» для виготовлення проїзного документу дитини необхідно нотаріально посвідчене клопотання обох батьків, а за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року проїзний документи дитини (дитячий паспорт) може бути виготовлений на підставі рішення суду. Батьківські права, відповідно до ч.2, ч. 1 ст.155 СК України, не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Таким чином, враховуючи виключно інтереси дитини, а також те, що твердження відповідача щодо можливої небезпеки перебування дитини у країнах Європи не ґрунтуються на будь-яких доказах та є безпідставними, суд вважає вимоги позивачки законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved