Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У липні 2020 року до суду звернулась [PERSON] із вищевказаним позовом, де просить стягнути з відповідача суму індексації заробітної плати у розмірі 2 615, 93 гривні та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 776 593, 44 гривні. В обґрунтування позову посилається на те, що 06 січня 2004 року між нею та ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» укладений строковий трудовий договір, відповідно до умов якого позивач прийнята на роботу до служби звукозапису та відтворення Театру на посаду звукооператора до закінчення театрального сезону 2003-2004 років, а 16 липня 2004 року дія вказаного трудового договору, за взаємною згодою сторін, була продовжена на невизначений строк зі збереженням посади. 05 липня 2010 року відповідачем прийнято рішення про звільнення позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що виданий наказ № 106-к. Під час розрахунку при звільненні їй не виплачено заробітну плату за 5 днів роботи у липні 2010 року та компенсацію за 1 день невикористаної відпустки. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року у справі №361/5873/2016-ц стягнено з ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» на користь позивача невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму в розмірі 1458 (одна тисяча чотириста п`ятдесят вісім) грн. 24 коп. та понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. Вказане рішення набрало законної сили 28 вересня 2017 року та залишене без змін постановою Верховного Суду від 31 січня 2020 року. У добровільному порядку відповідач рішення суду не виконував, і лише 08 квітня 2020 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва на картковий рахунок позивача перераховано кошти в розмірі 1 458 гривень 24 копійки, що свідчить про те, що відповідач розрахувався із позивачем. Позивач зазначає, що виплата їй заробітної плати відбулась із затримкою на 117 місяців, тому вона має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати, яка за розрахунками позивача за період з 06 липня 2010 року по 08 квітня 2020 року становить 2 615 гривень 93 копійки. Крім того, зазначає, що відповідач звільняючи позивача без законної підстави, утримав з позивача кошти, які згідно зі статтею 127 КЗпП України не мав права утримувати, при цьому примусив написати заяву про надання згоди на таке утримання коштів. Вважає, що позивач свідомо вчиняв протиправні дії щодо позивача, що підтверджує наявність вини відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати при звільненні. Враховуючи те, що відповідач виконав рішення суду про стягнення заробітної плати лише 08 квітня 2020 року, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України за період з 06 липня 2010 року по 08 квітня 2020 року у розмірі 776 593 гривні 44 копійки. Заперечення відповідача. У відзиві на позов відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначає, що рішенням у справі №361/6351/17 від 11.12.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 12.03.2018 року, встановлено, що кошти у розмірі 1458, 24 гривні стягнуті на користь позивача у зв`язку з тим, що ця сума перевищує розмір відрахувань, передбачений ст. 128 КЗпП України, а сам факт стягнення цих коштів не є безумовною підставою для застосування судом відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку. Крім того, стягнені кошти не є заробітною платнею, а є вирахуваною сумою соціальної допомоги, тому не підлягає індексації. За таких обставин, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заяви, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду від 02 листопада 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] доводи позову підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили про задоволення позовних вимог. Представники відповідача - адвокати Морозовська М.В. та Веничук Є.В. заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 06 січня 2004 року на підставі наказу № 02-к [PERSON] зарахована на умовах строкового договору до служби звукозапису та відтворення ДП "НАТРД ім. Лесі Українки" до закінчення театрального сезону 2003/2004 років. Наказом № 109 від 01 липня 2004 року дію вказаного трудового договору було продовжено з 16 липня 2004 року на невизначений строк зі збереженням посади, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача. 05 липня 2010 року наказом відповідача ДП "НАТРД ім. Лесі Українки" № 106-к [PERSON] за порушення трудової дисципліни і відсутність на роботі з 17 по 22 червня 2010 року без поважних причин звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (за прогул). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року, у справі №361/5873/2016-ц за позовом [PERSON] до ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі України», третя особа Броварська ЦРЛ, про стягнення невиплаченої заробітної плати, вирішено стягнути з ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму в розмірі 1458 (одна тисяча чотириста п`ятдесят вісім) грн. 24 коп. та понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. Вищезазначеними судовими рішення встановлено, що відповідачем ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» при звільненні позивача [PERSON] на підставі її заяви було утримано із її заробітної плати грошові кошти у розмірі 1458 грн. 24 коп., які були виплачені їй у червні 2010 року згідно лікарняного листка за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2018 року, у справі №361/6351/2017 за позовом [PERSON] до ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі України», про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06.04.2020 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №361/5873/16-ц, який виданий 11.10.2017 року, закінчено на підставі п. 9 частини 1 статті 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження». В обґрунтування вказаної постанови зазначено, що на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти, що в повному обсязі задовольняють вимогу виконавчого документу з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини. Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року у справі №361/6351/2017, [PERSON] уже зверталася до суду із позовом до ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі України» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2010 року по 16 жовтня 2017 року. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Отже, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року у справі №361/6351/2017 уже вирішений спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і пред`явлений позов у частині позовних вимог про стягнення із ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі України» середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2010 року по 16 жовтня 2017 року. Посилання позивача на те, що спори не є тотожними, оскільки у пред`явленому позові є інша підстава звернення, а саме: факт повного розрахунку з працівником, чого не було у 2017 році, є безпідставним, оскільки вказана обставина стосується іншого періоду стягнення та вказує на кінцеву дату періоду стягнення відповідно до вимог статті 117 КЗпП України. Відтак, провадження у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 06 липня 2010 року по 16 жовтня 2017 року, підлягає закриттю. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 17 жовтня 2017 року по 08 квітня 2020 року суд приходить до таких висновків. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, у постанові Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2018 року, у справі №361/6351/2017 за позовом [PERSON] до ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі України», про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, встановлені такі обставини та відповідні висновки: «За таких обставин суд обґрунтовано відмовив у стягненні на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку з огляду на необґрунтованість позовних вимог. Доводи скарги про те, що суд дав невірну оцінку рішенню Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року, яким стягнуто на користь позивачки 1458,24 грн., та не застосував у зв`язку з цим положення ст.61 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) необґрунтовані. Із вказаного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року вбачається, що суд стягнув 1458,24 грн. не у зв`язку із наявністю у позивачки права на оплату періоду прогулу, а у зв`язку із тим, що ця сума перевищує розмір відрахувань, передбачений ст.128 КЗпПУ. Інших обґрунтувань необхідності стягнення утриманої відповідачем суми рішення не містить, як не містить і посилань на інші норми права на обґрунтування стягнення коштів. Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із ухваленням судом рішення про стягнення на її користь 1458,24 грн. не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Факт стягнення коштів не є безумовною підставою для застосування судом відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку, як помилково вважає скаржник. Відповідно до приписів ст.117 КЗпП України підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є виключно наявність вини роботодавця у несвоєчасному розрахунку працівника. З матеріалів справи вбачається, що розрахунок із позивачкою проведено своєчасно, а утримання відповідачем суми 1458,24 грн. із заробітку позивачки відбулося у зв`язку із оплатою періоду із 17 червня по 22 червня 2010 року, який є прогулом, про що виданий наказ № 106-к від 05 липня 2010 року про звільнення позивачки за прогул та здійснено відповідний запис у її трудову книжку. Даний наказ не визнаний незаконним і не скасований, а отже має юридичну силу. Згідно положень ст.94 КЗпПУ, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода за виконану працівником роботу. Оскільки, [PERSON] в період із 17 червня по 22 червня 2010 року не виконувала обумовленої трудовим договором роботи і скоїла прогул, то передбачені законом підстави для оплати їй цього періоду відсутні. Враховуючи наведене, а також подану самою [PERSON] до театру заяву від 03 липня 2010 року про утримання із її заробітку грошових коштів, отриманих за цей період, вина відповідача у невиплаті 1458,24 грн., яка є підставою для стягнення середнього заробітку згідно ст.117 КЗпПУ, відсутня.» Отже, вищевказаним судовим рішення встановлено, що вина відповідача у невиплаті позивачу 1458,24 грн., яка є підставою для стягнення середнього заробітку згідно ст.117 КЗпПУ, відсутня. При розгляді даної справи, позивачем не наведено нових обставин, які б підтверджувались належними доказами, на спростування вищенаведених висновків суду про відсутність вини відповідача. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 17 жовтня 2017 року по 08 квітня 2020 року є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення суми індексації заробітної плати. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до статті 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: ... заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: … заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно із абзацом 1 пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. В абзаці 2 пункту 4 цього Порядку визначено, що індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Враховуючи те, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року у справі №361/5873/2016-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з ДП «Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму в розмірі 1458 (одна тисяча чотириста п`ятдесят вісім) грн. 24 коп., та вказані кошти фактично виплачені позивачу 08 квітня 2020 року, тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати за період звільнення з роботи до фактичної виплати вказаних коштів. Суд звертає увагу на те, що відсутність вини відповідача у невиплаті цих коштів при звільненні позивача з робити, не впливає на необхідність компенсації позивачу втрати частини доходів у зв`язку з невиплатою частини заробітної плати, оскільки ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, та не пов`язує необхідність встановлення вини відповідача щодо порушення строків виплати. Згідно розрахунків позивача компенсація втрати частини доходів за період з 06 липня 2010 по 08 квітня 2020 року становить 2 615 гривень 93 копійки. Суд погоджується з таким розрахунком та вважає його правильним. Аргументи відповідача про те, що кошти у розмірі 1 458 (одна тисяча чотириста п`ятдесят вісім) грн. 24 коп. за своєю суттю не є заробітною платою на момент їх вирахування на підставі листа Броварської ЦРЛ, не беруться судом до уваги з огляду на таке. Так, у постанові Верховного Суду від 31 січня 2020 року у цивільній справі №361/5873\\16-ц зроблений висновок: «Судами встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] утримано із її заробітної плати грошові кошти у розмірі 1 458,24 грн, які виплачені їй у червні 2010 року згідно з лікарняним листком за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. При цьому, відраховано більше 40 % від суми, яка нарахована їй при звільненні. Проте відрахування із заробітної плати працівника виплаченої йому допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності не передбачено статтями 127, 128 КЗпП України. За таких обставин суди обґрунтовано задовольнили позов [PERSON] » Отже, відрахування коштів у розмірі 1 458,24 грн із заробітної плати позивача є неправомірним, що свідчить про недоотримання частини заробітної плати [PERSON] та, відповідно, дає право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати, передбаченої ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». З огляду на викладені обставини, беручи до уваги норми чинного законодавства, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial