Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

01 серпня 2019 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Західний офіс держаудитслужби Державної аудиторської служби України про стягнення грошових коштів. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача, посилався на те, що на підставі заяв відповідача [PERSON] від 27 листопада 2014 року та 26 лютого 2016 року йому було призначено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на період з 27 листопада 2014 року по 26 травня 2015 року та 26 лютого 2016 року до 23 серпня 2016 року. В ході проведення Державною аудиторською службою України ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Галицького відділу соціального захисту за період з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2016 року з`ясовано, що відповідач [PERSON] не повідомив про Галицький відділ СЗ про зміну місця проживання та при повторному зверненні від 25 лютого 2016 року вказав недостовірну інформацію про фактичне місце проживання внаслідок чого за період 01 грудня 2014 року по 31 серпня 2016 року зайво виплачено грошову допомогу в сумі 10418,22 грн. У зв`язку з чим 31 січня 2017 року Галицьким відділом СЗ прийнято рішення про припинення виплати відповідачу грошової допомоги. Неподання відповідачем інформації про зміну місця проживання та при повторному зверненні недостовірної інформації про фактичне місце проживання призвело до надмірної виплати бюджетних коштів в розмірі 10418,22 грн. З метою досудового врегулювання спору відповідачу 07 червня 2017 року та 16 червня 2017 року було направлено повідомлення з вимогами про повернення коштів в добровільному порядку. Так як відповідач [PERSON] на повідомлення не зреагував та на даний час надміру виплачені йому кошти не повернув, то позивач звернувся до суду з позовом про стягнення цих коштів в примусовому порядку, який просить задовольнити. Представник позивача подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи надав до суду письмові пояснення, в якому просив розглянути справу за його відсутності, вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим просить останні задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі заяв відповідача [PERSON] від 27 листопада 2014 року та 26 лютого 2016 року, останньому було призначено щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на період з 27 листопада 2014 року по 26 травня 2015 року та 26 лютого 2016 року до 23 серпня 2016 року. За вищевказаний період відповідачу було виплачено 10418,22 грн., що підтверджується копією довідки від 31 січня 2017 року про виплачену допомогу. Відповідно до п.2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №505 (далі - Порядок), грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців. Згідно п.12 Порядку, виплата грошової допомоги припиняється з наступного місяця у разі: виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги. У відповідності до положень ст.12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: подала завідомо недостовірні відомості (п.5 ч.1). У відповідності до абз.3 ч.1 вказаної статті, у разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. Як встановлено судом, в ході проведення Державною аудиторською службою України ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Галицького відділу соціального захисту за період з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2016 року з`ясовано, що відповідач [PERSON] не повідомив про Галицький відділ СЗН про зміну місця проживання та при повторному зверненні від 25 лютого 2016 року вказав недостовірну інформацію про фактичне місце проживання внаслідок чого за період 01 грудня 2014 року по 31 серпня 2016 року зайво виплачено грошову допомогу в сумі 10418,22 грн., оскільки під час ревізії працівниками Галицького відділу проведено обстеження фактичного місця проживання [PERSON] , яке вказане ним у заяві, а саме: у хостелі «Джорджхаус Хостел», який знаходиться за адресо: [ADDRESS] з метою визначення документу за яким гр. [PERSON] було поселено у ньому. Поряд з цим, працівниками Галицького відділу встановлено, що [PERSON] проживав у хостелі лише один день. Листом від 20 грудня 2016 року ФОП [PERSON] підтвердив, що [PERSON] проживав у хостелі «Джорджхаус Хостел» лише з 27 по 28 листопада 2014 року. Вказане вище дало позивачу підстави вважати, що відповідач [PERSON] , відповідно до заяви від 27 листопада 2014 року не повідомив про зміну місця проживання, попри те, що був повідомлений про такий обов`язок. Та при повторному зверненні за грошовою допомогою у своїй заяві від 25 лютого 2016 року надав недостовірну інформацію про фактичне місце проживання. У зв`язку з чим 31 січня 2017 року Галицьким відділом СЗ було прийнято рішення про припинення виплати грошової допомоги [PERSON] . Неповідомлення відповідачем про зміну місця проживання призвело до надмірної виплати бюджетних коштів в розмірі 10418,22 грн., з вимогою про стягнення яких в судовому порядку звернувся позивач. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з абз.2, 3 п.11 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №505, суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім`ї на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 07 червня 2017 року та 16 червня 2017 року направлялися відповідачу повідомлення про повернення надміру виплачених коштів в сумі 10418,22 грн., однак на даний час кошти відповідачем до бюджету не повернуті. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. При цьому, відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат, оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 1921 грн. судового збору.

Outcome: approved