Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

У кінцевій редакції свого позову проти Ради [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,15 га в [ADDRESS] та зобов'язати відповідача встановити адресу спірної земельної ділянки. Свої вимоги, з посиланням на ст.ст. 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини та її основоположних свобод, ст.55 Конституції мотивує тим, що він у законний спосіб отримав та володів земельною ділянкою в розмірі 0,15 га, однак з причин невизначення адреси її розташування, позивач не може довести накладення на свою землю ділянки [PERSON] [PERSON] звернувся з зустрічним позовом про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Ради від 13.05.1999, а також виданий на його основі [PERSON] державний акт. Зазначив, що в рішенні не вказана адреса земельної ділянки, що передана [PERSON] у власність, державний акт всупереч нормативним актам виданий за відсутністю розробленої технічної документації, підписаний не уповноваженою особою тощо. Ухвалою суду провадження в частині зобов'язання Раду визначити адресу земельної ділянки, площею 0,15 га, про яку йдеться у державному акті, закрито на підставі п.2.ч.1 ст.205 ЦПК України. Кожний з позивачів підтримав свої вимоги і заперечував проти зустрічних. Представник Ради вважає первісний позов безпідставним, оскільки у державному акті [PERSON] за сільського голову [PERSON], підписалася інша не уповноважена особа, запис про земельну ділянку [PERSON] у земельно - кадастровій (шнуровій) книзі Ради взагалі відсутній. Зустрічний позов просила вирішити на розсуд суду. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 214 ЦПК України суд має встановити всі обставини справи, що мають значення, з огляду на норми матеріального права, якими регулюються конкретні правовідносини сторін, що виникли у конкретній справі. Рішенням виконкому Кам'янської сільради Житомирського району Житомирської області від 15.10.1998 року № 48 [PERSON], з посиланням на ст.ст.7,67 ЗК України , була виділена земельна ділянка площею 0,15 га в [ADDRESS] під забудову без зазначення конкретної адреси. Позивача було зобов'язано отримати в районній архітектурі та будівництва будівельний паспорт під забудову та не проводити будівельні роботи до одержання такого паспорта. (а.с. 105). Втім, відповідно до ст.67 ЗК України (чинної на той час), земельні ділянки передавалися громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів у власність або у користування для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Таким чином у рішенні виконкому була визначена категорія земельної ділянки за призначенням, яка не відповідала вимогам закону. Окрім цього земельна ділянка, за своїм поняттям, це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Позивач виготовив будівельний паспорт під забудову земельної ділянки за адресою [ADDRESS] (а.с.199). Проте попередніми судовими рішеннями ухваленими за позовом [PERSON],що набрали законної сили, зокрема, ухвал Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2013 та ВАСУ від 27.03.2014 вбачається, що за даною адресою на земельній ділянці 0,15 га був розташований житловий будинок, побудований у 1977 році(а.с. 72 зв.,197 зв.). Доказів, що ця земельна ділянка у законній спосіб була вилучена на користь позивача суду представлено не було. За іншим рішенням виконкому від 13.05.1999 без номеру позивачу була передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка загальною площею 0,15 га по фактичному користуванню у тому числі для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства та садівництва (а.с. 108). Наведені обставини, на думку суду доводять незаконність цих рішень виконкому, оскільки відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 24.02.2000 на підставі рішення виконкому від 13.05.1999 [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель серії ЖТ-08-05 №000860 (а.с. 8). В акті не вказана адреса, а за кількісною характеристикою зазначена передача 0, 15 га, що відносяться до сільськогосподарських угідь, з них 0,15 га - ріллі. З листів управління держземагентства у Житомирському районі, яке згідно із "Положенням про Державне агентство земельних ресурсів України" затвердженим Постановою КМУ від 04.04. 2007 р. N 614 (чинним на час спірних відносин) створювало усю інформаційну базу даних з питань реформування земельних відносин, землеустрою, охорони та проведення моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру, оціночної діяльності і земельних торгів тощо, вбачається, що хоча спірний державний акт є в переліку державних актів управління, однак відомості про земельну ділянку в державному реєстрі відсутні, технічна документація не надходила (а.с. 159,202). З дослідженої судом земельно - кадастровій (шнуровій) книзі по с. Сонячному, жодних даних про передану позивачу земельну ділянку також не має. У п.п. 1.15. - 1.19 "Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі" (чинної на той час) передбачено, що державні акти видаються на підставі розробленої технічної документації, виготовленої суб'єктом господарювання, який має відповідну ліцензію. Технічна документація зі складання державного акта повинна включати відповідне рішення, технічне завдання на розробку технічної документації, кадастровий план земельної ділянки; до нього обов'язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, а також її межа на місцевості. Технічна документація розробляється у двох примірниках. Перший зберігається в районних (міських) відділах (управліннях) земельних ресурсів Держкомзему України, другий - у виконавця робіт. Проте технічна документація на складання оскаржуваного державного акту позивачем у встановленому порядку не виготовлявся. Державний акт не підписано уповноваженою особою. А отже вважати його належним правовстановлюючим документом у суду не має правових підстав. 21.09.2009 зустрічний позивач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га в [ADDRESS] на підставі рішення Ради від 17.10.2008 року, а 29.12.2009 року продав вказану земельну ділянку [PERSON] [PERSON] у суді стверджував, що саме ця земельна ділянка фактично за оскаржуваним рішенням виконкому була передана йому у власність. Вимоги до [PERSON] були вперше пред'явлені [PERSON] 25.10.2012, суд погоджується з твердженням представника зустрічного позивача, що саме тоді він дізнався про спірне рішення від 13.05.1999, а отже строк для його оскарження згідно з ч.5 ст. 267 ЦК України підлягає поновленню Згідно з ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Однак, [PERSON] не вказав законних підстав для визнання за ним права власності на земельну ділянку, не довів належними та допустимими доказами своє право власності на спірну землю, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову. Позов [PERSON] є ґрунтовним. Враховуючи, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору, як постраждалий він наслідків аварії на ЧАЕС (категорія 1), судові витрати, за правилами ч.2 ст. 88 ЦПК України компенсуються за рахунок державного бюджету.

Outcome: approved