Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

02.05.2018 року [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, у якому просить суд: - визнати договір довічного утримання, укладений 25 липня 2001 року між мною, [PERSON] та [PERSON]ю Миколаївною дійсним; - визнати за [PERSON], право власності на квартиру №8, розташовану в будинку №3 провулка Приморський у місті Білгород-Дністровський Одеської області, загальною площею 21,6 м2, житловою 10,8 м2. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 25 липня 2001 року між ним та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] зобовязувалася передати [PERSON] у власність квартиру №8, розташовану в будинку №3 провулка Приморський у місті Білгород-Дністровський Одеської області, що належала їй на підставі свідоцтва про право власності від 08 червня 1994 року, а [PERSON] у свою чергу, повинен був постійно та систематично забезпечувати [PERSON] матеріальним утриманням, опікою та доглядом до самої її смерті. Даний договір сторони нотаріально не посвідчили у звязку з тим, що [PERSON] не могла знайти правовстановлюючі документи на квартиру, та хотіла їх відновити. Позивач також зазначає, що після укладання договору я виконував всі умови договору у повному обсязі, а саме: купував харчі та ліки, коли [PERSON] хворіла, здійснював догляд за нею згідно рекомендацій лікаря, забезпечував медичне обслуговування, поїздки в лікарню, утримував в належному стані квартиру, забезпечував речами повсякденного вжитку, виконував всі інші доручення, сплачував всі необхідні платежі за комунальні послуги. 09 січня 2002 року [PERSON] померла,після її смерті мати позивача стала постійно проживати у спірній квартирі. Позивач посилається на те, що після смерті його матері, відповідач по справі [PERSON],який є рідним братом по матері, став претендувати на вказану квартиру, вважаючи, що вона належить їх спільній матері [PERSON], та є спадковим майном, вимагає звільнити вказану квартиру, кілька разів викликав співробітників поліції, чим порушує права позивача. На підставі наведеного [PERSON] просить позов задовольнити. В судовому засіданні [PERSON], яка є представником позивача за довіреністю, вимоги позовної заяви підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 11.05.2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, крім того, у зазначеній заяві відповідач зазначає, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, в матеріалах справи міститься договір довічного утримання, укладений в простій письмовій формі 25 липня 2001 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], з другої сторони. Відповідно до умов зазначеного договору, [PERSON] передає у власність належну їй на праві приватної власності квартиру №8, розташовану в місті Білгород-Дністровський Одеської області, у провулку Приморський, будинок 3, а [PERSON] у свою чергу, зобов'язується забезпечувати [PERSON] довічним утриманням та доглядом, на умовах, встановлених цим договором. (а.с. 8-9) Спірне нерухоме майно: квартира №8, яка розташована в будинку № 3 у провулку Приморський в місті Білгород-Дністровський належала на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 08.06.1994 року. (а.с. 12) 09.01.2002 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. (а.с. 7) За життя [PERSON] договір довічного утримання нотаріально посвідчений не був. Згідно ст. 425 ЦК УРСР 1963 року, норми якого діяли на час виникнення правовідносин, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Згідно ч.1 ст.426 ЦК УРСР 1963 р., договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст 47 ЦУ УРСР 1963 року, суд повинен перевірити чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 89 ЦПК України, з врахуванням положень ст. ст. 76-88 ЦПК України. Положеннями ст.ст. 76, 77, 81 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.ст. 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем до суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що сторони договору довічного утримання після його укладення в простій письмовій формі, не мали змогу для звернення до нотаріуса з метою нотаріального посвідчення угоди, у тому числі позивачем не доведено, що [PERSON] за життя ухилилася від його посвідчення. Отже, договір довічного утримання, укладений 25 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] не є неукладеним, а тому не створив для сторін прав та обов'язків, визначених даним видом договору, у зв'язку з чим підстав для визнання його дійсним судом не встановлено, у зв'язку з неукладеністю договору, у позивача не виникло права вимагати визнання за ним права власності на спірну квартиру. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Із змісту позовних вимог [PERSON] не вбачається, що його цивільні права, свободи чи інтереси якимось чином порушено, не визнано або оскаржено відповідачем по справі, а його посилання на те, що [PERSON], який є рідним братом позивача, став претендувати на спірну квартиру після смерті їх матері, вважаючи її спадковим майном, вимагає від позивача звільнити її, чим порушує його права, не можуть братися судом до уваги, при вирішення даного спору. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] заявлені ним безпідставно і не можуть бути задоволені, тому у задоволенні позову належить відмовити.

Outcome: dismissed