Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

01.02.2016 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого, з урахуванням уточнень до позовних вимог, поданих ним через канцелярію суду 15.02.2016 року, просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], згідно з яким: виділити позивачу у користування житлову кімнату площею 11,1 кв.м. та вбудовану шафу загальною площею 1,8 кв.м.; залишити [PERSON] у користування житлову кімнату площею 18,6 кв.м.; залишити в загальному користуванні кухню площею 6,3 кв.м., ванну кімнату площею 3,1 кв.м., коридор площею 3,0 кв.м., балкон площею 0,72 кв.м. Позов мотивовано тим, що позивач та відповідач є власниками в рівних частках квартири [ADDRESS] (надалі - квартира). Згідно з технічним паспортом вказана квартира має загальну площу 44,62 кв.м. і житлову площу 29,7 кв.м. та складається з двох кімнат: 1-а кімната площею 18,6 кв.м., 2-а кімната площею 11,1 кв.м.; кухні площею 6,3 кв.м., ванної кімнати площею 3,1 кв.м., коридору площею 3,0 кв.м., вбудованої шафи 1,8 кв.м., балкону площею 0,72 кв.м. При цьому, на даний час у вказаній квартирі відповідач проживає самостійно, оскільки спосіб життя останнього, а саме: пияцтво, азартні ігри та систематичне залучення до квартири незнайомих людей, унеможливлює користування приміщенням позивачем та його сім'єю без належного ремонту та встановлення окремих меж. На підставі зазначеного та враховуючи те, що сторони по справі не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою, позивач звернувся до суду в вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду телеграмму про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін, а також те, що відповідач вдруге просить суд відкласти розгляд справи з причин своєї хвороби, проте жодних доказів на підтвердження поважності своєї неявки в судові засідання до суду на надає, суд ухвалив провести розгляд справи в загальному порядку на підставі наявних у справі доказів у відсутність відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних частках квартири [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло Серії [NUMBER] від 16.04.2014 року (а.с. 8). Відповідно до Технічного паспорту на вказану квартиру, вона складається з двох кімнат площею 18,6 кв.м. та 11,1 кв.м., кухні площею 6,3 кв.м., ванної кімнати площею 3,1 кв.м., коридору площею 3,0 кв.м., вбудованої шафи площею 1,80 кв.м., балкону площею 0,72 кв.м. Загальна площа квартири становить 44,62 кв.м., а житлова - 29,7 кв.м. (а.с. 9-10). На підставі зазначеного та виходячи із часток, які належать на праві власності сторонам по справі, судом встановлено, що позивачу та відповідачу в спірній квартирі припадає по 14,85 кв.м. житлової площі. З пояснень позивача встановлено, що на даний час фактично порядок щодо користування квартирою між сторонами відсутній, відповідач фактично користується всією квартирою, при чому більшою кімнатою для власного проживання, а в меншій періодично проживають його друзі. Згідно з ч. 1 ст. 355 та ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Вказана стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в користування частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі N 6-1500цс15. На підставі вищезазначеного та враховуючи те, що жодна з кімнат в квартирі не відповідає ідеальній частці співвласників, суд, виходячи з розумності та об'єктивності, вважає, що запропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою в найбільшій мірі враховує баланс інтересів кожного із співвласників квартири, а тому вважає за можливе встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS]: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 11,1 кв.м. та вбудовану шафу загальною площею 1,8 кв.м., що знаходиться в цій кімнаті; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 18,6 кв.м.; виділити у загальне користування [PERSON] та [PERSON]: кухню - 6,3 кв.м.; ванну кімнату - 3,1 кв.м., коридор - 3,0 кв.м., балкон - 0,72 кв.м. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування кватирою підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі 321, 356, 358 ЦК України та

Outcome: approved