Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до КП «Київпастранс», [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала на те, що [PERSON] [INFO] приблизно о 19.00 год. керуючи трамваєм «Т-ЗМ», який належить ДТРЕД КП «Київпастранс», рухаючись за маршрутом №8 прибув на зупинку громадського транспорту «Харківський масив» по вул. Анни Ахматової в м.Києві, де здійснив висадку та посадку пасажирів. Після чого, не зачинивши безпечно останні двері причіпного вагону бортовий номер 043, через які в цей час до салону зазначеного трамвая заходила пасажир [PERSON], почав рух керованим ним трамваєм в напрямку вул. Ревуцького, внаслідок чого відбулось падіння [PERSON] зі сходів через відчиненні дверцята вагону трамвая. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала тілесні ушкодження, внаслідок яких [INFO] померла в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги. Вироком Дарницького районного суду м.Києва від 15.11.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк у 2 роки. На підставі ст. 75 КК України засудженого [PERSON] звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю у два роки. Оскільки померла [PERSON] була матір'ю позивача, позивач (як потерпіла) просить суд стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду в сумі 7500 грн. та моральну шкоду в сумі 122 472 грн. Крім того, в квітні 2013 року до суду звернувся [PERSON] (у подальшому змінив прізвище на «[PERSON]» (а.с 154)), який є сином загиблої [PERSON], з аналогічним позовом до відповідачів та просив суд також стягнути солідарно з відповідачів на його користь матеріальну шкоду в сумі 7500 грн. та моральну шкоду в сумі 120 744 грн. Ухвалою суду від 19.06.2013 року за клопотанням представника відповідача КП «Київпастранс» справу за позовом [PERSON] до КП «Київпастранс», [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином об'єднано в одне провадження зі справою за позовом [PERSON] до КП «Київпастранс», [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача КП «Київпастранс» у судове засідання з'явилась, позовні вимоги визнала частково, у разі задоволення позову просила суд врахувати скрутне фінансово-економічне становище КП «Київпастранс». Представник [PERSON] у судовому засідання позовних вимог не визнав повністю та просив суд відмовити у їх задоволенні, оскільки вважав свого довірителя неналежним відповідачем у справі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] приблизно о 19.00 год. керуючи трамваєм «Т-ЗМ» (інвентарний номер ведучого вагону 048, інвентарний номер причіпного вагону 043), який належить Дарницькому трамвайному ремонтно-експлуатаційному депо КП «Київпастранс», рухаючись за маршрутом №8 прибув на зупинку громадського транспорту «Харківський масив» по вул. Анни Ахматової в м.Києві, де здійснив висадку та посадку пасажирів. Після чого, не зачинивши безпечно останні двері причіпного вагону бортовий номер 043, через які в цей час до салону зазначеного трамвая заходила пасажир [PERSON], почав рух керованим ним трамваєм в напрямку вул. Ревуцького, внаслідок чого відбулось падіння [PERSON] зі сходів через відчиненні дверцята вагону трамвая. Керуючи вказаним транспортним засобом, [PERSON] допустив порушення вимог п.п.2.3 підпункт «б», 10.1 та 21.4 Правил дорожнього руху, згідно яких: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (п. 2.3 «б»); перед початком руху… водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху (п. 10.1); при перевезенні пасажирів водію забороняється починати рух до повного зачинення дверей…(п. 21.4). Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку [PERSON] виявилось в тому, що він, керуючи трамвайним поїздом, після здійснення висадки та посадки пасажирів на зупинці громадського транспорту «Харківський масив» на вул. А.Ахматової в м.Києві, не був уважним, не помітивши пасажирку [PERSON], яка заходила в салон причіпного вагону через останні двері, і не переконавшись перед початком руху, що на східцях дверей відсутні пасажири, став зачиняти двері вагонів трамваю та розпочав рух до повного зачинення дверей. В результаті таких дій [PERSON] ліву ногу пасажирки [PERSON] затиснуло дверима. Коли трамвай рушив, відбулось падіння потерпілої на бетонні плити зупинки громадського транспорту з подальшим притягненням її за трамваєм, поки її нога не звільнилась. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала переломи кісток скелета та ушкодження м'яких тканин тулуба і кінцівок від яких [INFO] померла в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги. Вироком Дарницького районного суду м.Києва від 15.11.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк у 2 роки. На підставі ст. 75 КК України засудженого [PERSON] звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю у два роки (а.с.4-9). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28.02.2013 року вирок Дарницького районного суду міста Києва від 15.11.2012 року відносно [PERSON] залишено без змін, а апеляцію прокурора Лисенка В.В., який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції - без задоволення (а.с.67-71). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України про те, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; ч. 1 ст. 1166 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Частиною 1 статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Пленумом Верховного Суду України у п. 8 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 судам роз'яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132 - 134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого (наприклад, ст. 47 Закону України "Про телебачення і радіомовлення"). Як вбачається зі свідоцтва про смерть від 21.10.2011 року, яке видано ВРАЦС Дарницького РУЮ у м. Києві, [PERSON] (тоді як у згаданому вироці зазначено - «[PERSON]») [PERSON] померла у віці 69 років. [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] від 27.06.1963 року (актовий запис №16) та свідоцтва про народження [PERSON] від 25.11.1975 року (актовий запис №1080) є їх матір»ю (а.с.14, 108). [PERSON] 07.01.1984 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на "[PERSON]", що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, актовий запис №13 (а.с.15). [PERSON] згідно паспорту серії [NUMBER], який видано Дарницьким РВ ГУДМС України в м. Києві 17.12.2013 року, змінив прізвище на [PERSON]. У ході розгляду справи судом виявлено наявність ймовірної описки у наведеному вироці Дарницького райсуду м. Києві та ухвалі Апеляційного суду м. Києва, оскільки у цих процесуальних документах зазначено, що внаслідок вчиненого злочину спричинено смерть «[PERSON]», тоді як згідно дослідженого свідоцтва про смерть [INFO] померла «[PERSON]», про що повідомлено сторони у справі, у тому числі і представника позивачів [PERSON], та роз»яснено право клопотати перед судом про оголошення перерви у розгляді даної цивільної справи з метою подання заяви (клопотання) згідно вимог КПК України про виправлення у описки у вироці суду тощо. З таким клопотанням представник позивачів [PERSON] до суду зверталась і суд двічі оголошував перерву у розгляді цієї справи та надавав час для звернення із відповідною заявою (клопотанням) про випралення описки у вироці суду, однак наведеної процесуальної дії представник позивачів [PERSON] не вчинила, а у судовому засіданні 08.04.2014 року наполягала на тому, що надані суду та вже наявні у справі письмові докази є належними, допустимими та достатніми для ухвалення рішення суду на користь [PERSON], [PERSON] та наполягала на продовженні і завершенні розгляду справи. Проте суд з такою точкою зору суд не погоджується з огляду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, тому виходячи з матеріалів справи суд приходить до висновку про недоведення позивачами у справі факту смерті внаслідок злочину саме їхньої матері, оскільки у обвинувальному вироці суду зазначено, що померла [INFO] потерпіла «[PERSON]» (жодних інших даних про загиблу: ім»я, по-батькові, місце та час народження, місце реєстрації на день смерті тощо вирок суду не містить), тоді як матір позивачів у справі насправді мала прізвище «[PERSON]», що вбачається з дослідженого свідоцтва про її смерть та свідоцтв про народження позивачів тощо. Сам по собі факт визнання представниками відповідачів того, що внаслідок наведеного злочину загинула саме матір позивачів не є беззаперечнм та належним доказом цього і не звільняє позивачів від доказування цієї обставини належними доказами. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed