Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

01 жовтня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із даним позовом, в якому зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з приватним Державним підприємством «Криворізька теплоцентраль» (далі - ДП «Криворізька теплоцентраль») та працювала на посаді начальника відділу кадрів в період з 24.04.2014 року по 27.06.2017 р. 27.06.2017 року позивачка була звільнена з займаної посади згідно наказу № 189к за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 05.07.2017 р. позивачкою було отримано довідку про отримані доходи за період з 01.01.2017 р. по 27.06.2017 р. Згідно даної довідки, за червень 2017 р. їй була нарахована сума до виплати в сумі 46386,07 грн. В порушення вимог закону позивачці не було надано розрахунок нарахованої заробітної плати у визначені законом строки. В період з 19.06.2017 р. до 27.06.2017 р. позивачка знаходилась на лікарняному, та у зв`язку з відсутністю листків про тимчасову непрацездатність в лікарняних закладах міста Кривого Рогу, їй своєчасно не було надано відповідний листок роботодавцю, замість цього було надано довідку про тимчасову непрацездатність № 329. У вересні 2017 р. їй було видано належним чином оформлений листок непрацездатності серії АДК №414247, замість тимчасової довідки №329. У зв`язку з цим, вона направила на адресу відповідача листок непрацездатності та просила надати відповідні розрахунки. 26.09.2017 р. позивачкою було отримано копії розрахункових листків за червень 2017 р. та за вересень 2017 р., з яких було встановлено, що їй була нарахована заробітна плату в порушення вимог Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» та Колективного договору між роботодавцем та колективом працівників Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» на 2016-2018 роки. Відповідно до розрахункового листка за червень позивачу була нарахована премія в сумі 60,37 грн., що складає 1% всупереч вимогам п.1.4 Положення про преміювання працівників (додаток 5.5 до Колективного договору), згідно якого виробнича премія нараховується в розмірі до 43% на посадовий оклад (тарифну ставку) з урахуванням доплат і надбавок. Таким чином, розмір премії позивачу повинен був складати 43% на посадовий оклад (тарифну ставку) з урахуванням доплат і надбавок, що у грошовому виразі повинно було складати 2607,24 грн. Не погоджуючись з таким розміром премії, [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила зобов`язати відповідача нарахувати їй за червень 2017 року виробничу премію в розмірі 43% на посадовий оклад з урахуванням доплат і надбавок. 29.05.2018 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.04.2019 р. рішення суду першої інстанції залишено без змін. На виконання рішень суду 30.07.2019 р. позивачцу було зараховано на картковий рахунок 2041,21 грн. Наказ на виконання рішень судів позивачці не направлявся, а рівно і розрахунок такої премії з зазначенням розміру відрахувань. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці, що передували звільненню, тобто травень 2017 року та червень 2017 року складає 398,88 грн. (16060,19 грн. + 8670,59 грн.) / 61 календарний день), відповідно до довідки відповідача № 207/06 від 05.07.2017р. та розрахункового листка за червень 2017 р. У зв`язку з тим, що підприємство має перемінний графік роботи протягом року, чотири або п`ять робочих днів, розрахунок здійснюється з урахуванням календарних днів. Кількість днів затримки розрахунку за період з 01.07.2017 р. по 30.07.2019 р. складає 760 календарних днів. 398,88 грн. (середньоденна заробітна плата) х 760 календарних днів (кількість днів затримки розрахунку) = 303 148, 80 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні складає 303 148, 80 грн., яку позивачка просить стягнути з відповідача. 04 жовтня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 17 грудня 2020 року відповідач, не погодившись із позовом подав до суду відзив у якому зазначив, що на виконання рішення суду Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.05.2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 04.04.2019 року з позивачем проведено розрахунок у повному обсязі в розмірі 2041,21 грн., що підтверджується випискою по карткових рахунках позивача за період з 09.07.2019 року по 31.07.2019 року, довідкою відповідача № 5977/06 від 17.12.2019 р. та платіжними дорученнями: № 3006 від 30 липня 2019 року на суму 2041.21 грн., а також сплачено 456.42 грн. ПДФО із виплаченої суми та 38.03 грн. військового збору. Таким чином, позивачка у день звільнення отримала повний розрахунок відповідно до чинного трудового законодавства. Відповідач не погодився з розрахунком позивача розміру середнього заробітку за час затримки при звільненні, оскільки при врахуванні специфіки роботи підприємства відповідача, а саме перехід на 4-х денний робочий тиждень при закінченні опалювального сезону, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен складати 398,88 х 459 = 183 085,92 грн. де 398,88 грн. - середньоденна заробітна плата: 459 - кількість днів затримки розрахунку, що підтверджується наказами відповідача про зменшення норми тривалості робочого часу та встановлення неповного робочого тижня. Щодо обов`язкового здійснення роботодавцем відрахувань (податку на доходи фізичних осіб та військового збору) із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначили, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є доходом позивача та відповідно до вимог Податкового кодексу України є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Отже, податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного рішення та відповідно, відрахуванню із суми такого середнього заробітку. Відповідач просить суд при прийняті рішення врахувати позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.07.2018 року у праві № 359/10023/16-ц стосовно порядку нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Також просили суд при вирішені спору перевірити наявність підстав для застосування принципу співмірності. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право, порівняно саме із середнім заробітком. У даному спорі підлягає застосуванню принцип співмірності в сторону зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо понесених позивачем судових витрат у розмірі 10000 грн., вважали їх такими, що не доведені належним чином. 27 січня 2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких останній просить звернути суд увагу на судову практику щодо застосування принципу співмірності при розгляду спорів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 19 лютого 2020 року представником позивача надана суду відповідь на відзив, де вказано, що відповідно до хронології подій, позивачка була звільнена 27.06.2017 р. листом поштою 26.09.2017 р. вона отримала від відповідача розрахункові листки, з яких і довідалась про невиплату їй премії в розмірі 1%, і лише 30.10.2017 р. було відкрито провадження за її позовом, а тому твердження відповідача, що на момент звільнення позивачки у підприємства з нею був наявний спір, не відповідають дійсності. Щодо неврахування змінної тривалості робочого часу на підприємстві в залежності від сезонності, зазначив, що навпаки обізнаність про змінну тривалість робочою часу в 2017 році і стала причиною здійснення розрахунку позовних вимог в календарних днях, оскільки позивачку ніхто не ознайомлював з наказами № 590 від 27.10.2017 р. пізніше виданими на підприємстві, тому на неї не міг поширюватися зменшений робочий час, оскільки в даному випадку порушуються вимоги ст.. 31 КЗпП України. Саме тому було здійснено розрахунок з урахуванням календарних днів. Натомість відповідач, наводячи власний розрахунок застосовує розмір середньоденної заробітної плати за календарний день, але помножує її на кількість робочих днів, що є неприпустимим. Щодо принципу співмірності, зазначив, із посиланням на постанову ВСУ у справі №6-259цс17 від 13.03.2017 р., ща у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено па користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. В даному випадку раніше хваленими рішеннями судів будо встановлено вину відповідача, а тому, принцип співмірності не підлягає застосуванню. 11 березня 2020 року відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві. Також вказали, що із наказами про неповний робочий тиждень позивач ознайомлена, що підтверджується Додатком до наказу №76 від 08.02.2017 року, де позивач надає згоду на неповний робочий тиждень. З наведеним розрахунком позивача не погоджуються, оскільки суми, що фігурують в ньому є спірними. Проте, при врахуванні специфіки роботи підприємства відповідача, а саме перехід на 4-х денний робочий тиждень при закінченні опалювального сезону, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені повинен складати саме 183 085,92 грн. де 398.88 грн. - середньоденна заробітна плата; 459 - кількість днів затримки розрахунку. Позивачем надмірно та безпідставно завищено період затримки розрахунку при звільненні на кількість вихідних та неробочих днів, що виключає можливість задоволення позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також запереченнях. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що у період з 24.04.2014 року по 27.06.2017 року позивачка перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є Державне підприємство «Криворізька теплоцентраль», була звільнена з роботи 27.06.2017 року згідно наказу № 189-к за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно розрахункового листа за червень 2017 року, наданий ПАТ «Криворізька теплоцентраль», [PERSON] нараховано 57 734,13 гривень, в тому числі премія 60,37 гривень ( а.с.6,7). Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2020 року позов [PERSON] до акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Зобов`язано акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», нарахувати за червень 2017 року [PERSON] , яка працювала на посаді начальника відділу кадрів, виробничу премію в розмірі 43% на посадовий оклад з урахуванням доплат і надбавок. Стягнуто з акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь держави судовий збір 704,80 гривень. Постановою колегією суддів судової палати у цивільних справах Дніпропетровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2020 року залишено без змін.(а.с.11-16). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вищевказаним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що після звільнення позивача з підприємства відповідача між сторонами виник спір щодо розміру невиплаченої виробничої премії, а отже сума, стягнута за судовим рішенням була спірною. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Достеменно установлено, що при звільненні позивача з нею не було проведено повний розрахунок. Згідно довідки від 17.12.2019 року № 5977/06 [PERSON] 30.07.2019 року згідно справи № 212/6728/17 сплачена виробнича премія в сумі 2041,21 грн., додано платіжні доручення на вказану суму, а також сплачено 456.42 грн. ПДФО із виплаченої суми та 38.03 грн. військового збору (а.с.48-51). Оцінюючи заявлені позивачем вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2017 року по 30.07.2019 року в розмірі 303148,80 грн. та наданий розрахунок, суд враховує заперечення відповідача щодо неврахування при розрахунках специфіки роботи підприємства, яке, залежно від сезонності мало неповний робочий день. Так, позивачем зазначено період затримки розрахунку з 01.07.2017 р. по 30.07.2019 р. та застосовано в розрахунку всі 760 календарних днів. При цьому, представником відповідача на підтвредження своїх заперечень щодо помилковості такого розрахунку надано, а судом досілдено наступні докази. Наказами ДП «Криворізька теплоцентраль» № 482 від 17.10.2016р. «Про початок опалювального сезону 2016-2017 років»; № 164 від 27.03.2017р. «Про закінчення опалювального сезону 2016-2017 років» встановлено, що опалювальний період розпочався 17.10.2016р. і закінчився 25.03.2017р. в цей період підприємство працювало за п`ятиденним робочим тижнем (а.с.52-53). Наказом № 76 від 08.02.2017р. «Про зменшення норми тривалості робочого часу та встановлення неповного робочого тижня» з дати закінчення опалювального сезону 2016-2017 року до початку опалювального сезону 2017-2018 року встановлено 4х денний робочий тиждень для всіх категорій працівників (а.с.54). Наказами підприємства відповідача № 590 від 27.10.2017р. «Про початок опалювального сезону 2017-2018 років»; № 65 від 02.04.2018р. «Про закінчення опалювального сезону 2017-2018 років» встановлено, що опалювальний період розпочався 27.10.2017 р. і закінчився 01.04.2018р., в цей період підприємство працювало за п`ятиденним робочим тижнем (а.с.57-58). Наказом № 22 від 01.02.2018р. «Про зменшення норми тривалості робочого часу та встановлення неповного робочого тижня» з дати закінчення опалювального сезону 2017-2018 року до початку опалювального сезону 2018-2019 року встановлено 4х денний робочий тиждень для всіх категорій працівників (а.с.59-61). Наказами підприємства відповідача № 247 від 11.11.2018р. «Про початок опалювального сезону 2018-2019 років»; № 73 від 08.04.2019р. «Про закінчення опалювального сезону 2018-2019 років» встановлено, що опалювальний період розпочався 11.11.2018р. і закінчився 08.04.2019р., в цей період підприємство працювало за п`ятиденним робочим тижнем (а.с.62-63). Наказом № 10 від 29.01.2019р. «Про зменшення норми тривалості робочого часу та встановлення неповного робочого тижня» з дати закінчення опалювального сезону 2017-2018 року до початку опалювального сезону 2019-2020 року встановлено 4х денний робочий тиждень для всіх категорій працівників (а.с.64-66). Наказ підприємства відповідача № 171 від 10.10.2019р. «Про початок опалювального сезону 2019-2020 років», опалювальний період розпочато 10 жовтня 2019 року (а.с.67). Відповідно до п.13.1.6 розділу 13 «Зобов`язання і права працівника» Колективного договору на 2016-2018 року, яким передбачено обов`язок працівника додержуватись Правил внутрішнього трудового розпорядку, а також п.5.4 розділу V «Робочий час і його використання» цих Правил встановлено, що при наявності причин та умов, передбачених чинним законодавством, на підприємстві в цілому або окремим його працівникам, можуть бути встановлені неповний робочий тиждень (а.с.106-108). Позивач [PERSON] особисто ознайомлена із змістом вказаних документів, про що свідчить її власноручний підпис в «Особовій картці працівника» (а.с.110 - зворот). Позивач [PERSON] також ознайомлена із змістом Наказу № 76 від 08.02.20178 року, яким встановлено неповний робочий тиждень всім працівникам, з чим погодилась, засвідчивши це своїм підписом (а.с.109). Таким чином, суд погоджується з доводами представниками відповідача щодо безпідставного розрахунку позивачем середнього заробітку, виходячи із 760 календарних днів затримки. З урахуванням специфіки роботи підприємства відповідача, з яким була обізнана позивач, яка обіймала до того ж посаду начальника відділу кадрів, а саме перехід на 4-х денний робочий тиждень при закінченні опалювального сезону, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен розраховуватись саме з кількості робочих днів, що складають 459 днів за період з 01.07.2017 року по 30.07.2019 року. З урахуванням розміру середньоденної заробітної плати позивача в сумі 398,88 грн., сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складатиме 183 085,92 грн. (398,88 грн.х459дн.). Заперечення представника відповідача щодо необґрунтованості наведеного відповідачем розрахунку, суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на законі та не спростовані перед судом жодними доказами. При цьому розрахунок відповідачем проведений відповідно до вимог п.8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати». Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд зазначає, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зазначений висновок сформований Верховним судом у постанові від 18.03.2020 року справа № 308/3238/16-ц (провадження № 61-33841св18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), про що також вказано Верховним Судом в постанові від 09.09.2020 року у справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19). З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку в розмірі 303 148,80 грн., що заявлена позивачем та суми 183085,92 грн., яка розрахована відповідачем, зі встановленим розміром заборгованості 2607,24 грн., характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вбачає наявність правових підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування. Оскільки встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, суд виходить із загальних засад цивільного законодавства, передбачених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, і вважає, що справедливим та розумним буде визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 000 гривень, які підлягають стягненню з відповідача. Суд також погоджується з позицією відповідача щодо необхідності обов`язкового здійснення роботодавцем відрахувань (податку на доходи фізичних осіб та військового збору) із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідно до вимог Податкового кодексу України є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Відповідно до п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу. Позивач, відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового, у зв`язку з чим, враховуючи результат вирішення спору, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн., виходячи з дати звернення позивача да суду. На підставі ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233,237-1 КЗпП України,

Outcome: partial