Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Решетилівського районного суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрообєднання фермерських господарств «Еліта» про стягнення орендної плати, пені, трьох відсотків річних та індексу інфляції, посилаючись на наступне. На підставі державних актів на право приватної власності на землю їй належать земельні ділянки площею 2,23 га та 3,34 га. 04 січня 2008 року між нею та відповідачем було укладено договори оренди на відповідні земельні ділянки, за умовами яких вона передала відповідачу вищезазначені земельні ділянки за плату в оренду, реєстрація вказаних договорів відбулась 10 червня 2011 року, таким чином договори діяли до 2014 року та відповідач використовував земельні ділянки до 2014 року, однак орендна плата за 2014 рік їй виплачена не була. У звязку з чим вона просила суд стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості у розмірі 6332,48 грн, що складається з невиплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою в сумі 3569,88 грн, суми боргу з урахуванням індексу інфляції 747,10 грн, суми пені 1903,42 грн, суми 3% річних 112,08 грн., а судові витрати покласти на відповідача. Пізніше позивач уточнила та збільшила свої вимоги та просила стягнути з відповідача з на її користь суму заборгованості у розмірі 12382,14 грн, що складається з невиплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою в сумі 6282,16 грн, суми боргу з урахуванням індексу інфляції 1541,42 грн, суми пені 4279,74 грн, суми 3% річних 278,82 грн., всі судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на підстави, вказані у позові. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, в своїх поясненнях посилався на обставини, що викладені в запереченнях від 07 липня 2016 року /44-48/ та 25 жовтня 2016 року /а.с.87-91/.на позовну заяву та суду пояснив, що підприємством у повному обсязі виконано умови договорів оренди землі, укладені між [PERSON] та відповідачем, їй сплачена орендна плата за майбутній період, а тому заборгованості по виплаті орендної плати немає, а орендна плата переплачена на суму 1202,90 грн., також повідомив суду, що ТОВ АФГ «Еліта» пропонувало [PERSON] сплатити заборгованість у сумі 2754,00 грн, однак вона відмовилась, про що було складено відповідний акт від 24 липня 2015 року. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та свідків [PERSON] та [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 ст.15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. [PERSON] на праві власності належать земельні ділянки площею 2,33 га та 3,34 га, розташовані на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку від 25 листопада 2003 року серії ПЛ № 067160 та серія ПЛ № 067168 відповідно /а.с.7,11/. 04 січня 2008 року між [PERSON] та ТОВ АФГ «Еліта» було укладено договори оренди земельних ділянок, відповідно до яких орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне володіння і користування земельні ділянки, яка знаходиться на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, площею 2,33 га та 3,34 га /а.с.4-8/. З цих договорів вбачається, що за користування вказаними земельними ділянками Орендар сплачує Орендодавцю кожного року орендну плату в розмірі 3 % від вартості кожної земельної ділянки, що становить 756,12 грн. (п.4.1 Договору) у строк до 1 квітня наступного року (п.4.3 Договору). Цільове призначення земельних ділянок - земля сільськогосподарського призначення (п.5.2 Договору). Відповідно до п.2.4 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 22712,00 грн. В п. 3.1 договорів указано, що Договір укладено на 5 років починаючи з дати державної реєстрації і діє до 01 січня 2013 року. Пунктом 4.2 договорів передбачено, що «обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з врахуванням індексу інфляції». Дані договори були підписані особисто орендодавцем [PERSON] та орендарем ТОВ АФГ «Еліта» та зареєстровані у відділі Держкомзему у Решетилівському районі Полтавської області 10 червня 2011 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи за № 532420004000709 та 532420004000708. Вказані земельні ділянки були передані [PERSON]І в оренду відповідачу за актами приймання-передачі від 04 січня 2008 року /а.с.6,10/. З довідок Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області від 23 березня 2016 року № 05-12/145 та 05-12/146 вбачається, що земельні ділянки [PERSON], площею 2,33 га та 3,34 га у 2014 році знаходились в оренді ТОВ АФГ «Еліта» /а.с.19-20/. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 2 ст. 409 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати. У відповідності до ст.ст. 21-23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю ) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється як правило у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральні формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Згідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Згідно з частинами 2 та 3 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З відомостей про видачу озимої пшениці, соняшника та кукурудзи в рахунок орендної плати за землю вбачається, що позивачем [PERSON] було отримано за 2012 рік 600 кг озимої пшениці в рахунок 960,00 грн., 170 кг соняшнику в рахунок 765,00 грн, 840 кг кукурудзи в рахунок 1512,00 грн. /а.с.92-94/. Згідно довідок щодо сплати ТОВ АФГ «Еліта» як податковим агентом (орендарем) податку на доходи фізичних осіб у розмірі 15% при нарахуванні та виплаті орендної плати [PERSON] за земельні ділянки площею 2,33 га та 3,34 га /а.с.64-65/, відповідачем нараховано позивачці орендну плату за кожну з двох земельних ділянок: - за 2012 рік - 1094,12 грн, за вирахуванням податку (285,62 грн.) до виплати 1618,50 грн; - за 2013 рік 1779,41 грн, за вирахуванням податку (266,91 грн.) до виплати 1512,50 грн; - за 2014 рік - 1619,85 грн., з яких утримано (сплачено) податку 242,98 грн за кожну ділянку. Однак, виплата орендної плати за 2014 рік не здійснювалась. Отже, предметом спору є невиплата орендної плати за дві земельні ділянки, що належиать громадянці [PERSON] на праві приватної власності, за 2014 рік і її розмір, який на думку позивача має бути обрахований відповідачем у розмірі 3141,08 грн. (756,12*1,756 (коефіцієнт відповідно до постанови КМУ)*2,361 (індекс інфляції). Пунктом 11. 1 договорів встановлено, що зміна умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. Судом встановлено, що протягом дії договорів [PERSON] жодного разу не звертався до орендаря з письмовою вимогою про зміну умов договору у частині розміру орендної плати чи нормативної грошової оцінки землі. В той же час твердження позивача про існування усної домовленості з представниками відповідача про збільшення орендної плати не спростовано і узгоджується з дослідженими судом доказами. З пояснень позивача вбачається, що збільшення орендної плати було повязане із збільшенням в 2010 році нормативно-грошової оцінки землі і відповідно збільшенням розміру орендної плати іншими сільськогосподарськими підприємствами на території Малобакайської сільської ради, а в 2014 році відповідач не виплатив орендну плату лише тим орендодавцям, які відмовилися укласти договір оренди землі на наступний термін. Особам, у яких відповідач продовжував орендувати земельні ділянки, орендна плата за 2014 рік була виплачена в попередньому розмірі. Представник відповідача [PERSON] не довів суду причини виплати орендної плати відповідачем у збільшеному розмірі. Пояснення про те, що це були виплати за майбутній період на підставі п. 4.7 договору не підтверджуються доказами і не спростовують пояснень позивача про те, що будь-якої додаткової згоди про виплату орендної плати за майбутній період між сторонами не було. Проаналізувавши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що виплата орендної плати в підвищеному розмірі орендодавцям [PERSON] є не переплатою орендної плати, а добровільним збільшенням орендарем її розміру за усною згодою між сторонами в звязку зі збільшенням нормативно-грошової оцінки землі з застосуванням коефіцієнту 1,756, передбаченого Постановою КМ України від 31.10.2011 року, з чим орендодавець погодився та прийняв орендну плату у збільшеному розмірі без внесення змін до договору оренди землі. В той же час, враховуючи відсутність письмової угоди між сторонами про збільшення розміру орендної плати, і відмову сплачувати [PERSON] орендну плату за 2014 рік, враховуючи переплату, яка існує на думку представника відповідача, суд приходить до висновку, що за 2014 рік\~\~орендна плата\~\~повинна бути сплачена [PERSON] враховуючи наступне. Згідно пунктів 4.1. та 4.3. договорів за користування двома земельними ділянками [PERSON] ТОВ АФГ «Еліта» сплачує останній щороку до 01 квітня 3% від вартості земельної ділянки 756,12 грн за кожну. В п. 4.2 договорів зазначено, що обчислення орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції. 31 жовтня 2011 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1185, згідно якою з 01 січня 2012 року до показників нормативно-грошової оцінки ріллі, проведеної станом на 1 липня 1995 року (з урахуванням індексації) застосовується коефіцієнт 1,756 , постановою були внесені зміни до п. 19-1 Методики нормативної грошової оцінки земель Суд вважає, що застосування коефіцієнту 1,756 до спірних правовідносин без взаємної згоди сторін в примусовому порядку є неможливим з огляду на п.1 загальних положень Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, в тому числі в редакції від 31.10.2011 р., згідно з яким «нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється з метою визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель». В даному спорі мова йде про виконання цивільно-правової угоди. Земельні ділянки щодо виплати орендної плати за які виник спір, є приватною власністю [PERSON], а отже без згоди орендаря відсутні підстави для застосування коефіцієнту 1,756 щодо орендної плати за 2014 рік, який має застосовуватися в обов'язковому порядку для визначення орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності та може застосовуватися в цьому спорі при внесенні змін до договору оренди земельної ділянки та при згоді на це сторін договору. Враховуючи нараховану, але не виплачену орендну плату [PERSON] за 2014 рік, наведену в довідках щодо сплати відповідачем, як податковим агентом (орендарем), у розмірі 1619,85 грн. за кожну з двох земельних ділянок, та враховуючи сплачені податки у розмірі 242,98 грн за кожну ділянку, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню орендна плата за земельні ділянки [PERSON] у розмірі 1376,87 грн. за кожну, тобто 2753,74 грн. за обидві земельні ділянки. Також судом встановлено, що відповідач пропонував позивачці виплатити заборгованість у сумі 2754,00 грн, однак вона відмовилась від її одержання, що підтверджується актом від 24 липня 2015 року, складеним керуючим Остапївським підрозділом ТОВ «АФГ «Еліта» [PERSON] та касиром [PERSON], [PERSON] від підписання акту відмовилась /а.с.69/. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], якими було складено вказаний акт від 24 липня 2015 року підтвердили, що 24 липня 2015 року [PERSON]І дійсно відмовилась від отримання орендної плати у розмірі 2754,00 грн. 10 вересня 2015 року ТОВ АФГ «Еліта» направило [PERSON]І переказ коштів у сумі 2754,00 грн., однак переказ було повернуто за закінченням терміну зберігання, що підтверджується про приймання поштового переказу № 312 та поштовим повідомленням /а.с.97-98/. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Згідно ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Враховуючи те, що 24 липня 2015 року [PERSON] відмовилась прийняти належне виконання, запропоноване боржником, суд приходить до наступного. Відповідно п.4.11 Договору пеня за прострочення сплати орендної плати у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочення в сумі 258,02 грн., яка розрахована з суми невиплаченої орендної плати 1376,87 грн. (розрахунок: за період з 1 квітня 2015 року по 24 липня 2015 року: 1376,87 грн х 60,00 % (подвійна облікова ставка) : 100 : 365 (днів) x 114 (кількість днів у періоді) = 258,02 грн.).\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача ТОВ «АФГ «Еліта» підлягають стягненню втрати від інфляції за час прострочення в сумі 217,60 грн. грн. (розрахунок: 1376,87 грн (сума боргу) х 115,804 % (підсумковий індекс інфляції за час з 1 квітня 2015 року по 24 липня 2015 року) : 100 % - 1376,87 грн (сума боргу) = 217,60 грн.) та три проценти річних від простроченої суми в сумі 12,90 грн. (розрахунок: 1376,87 грн х 3,00% : 100 % : 365 х 114 (кількість днів) = 12,90 грн.). Таким чином, загальна сума заборгованості з орендної плати за одну земельну ділянку, яка підлягає стягненню, становить 1865,39 грн. ([PERSON] тисяча вісімсот шістдесят пять гривень тридцять девять копійок). Загальна сума заборгованості за дві земельні ділянки становить 3730,78 грн. (Три тисячі сімсот тридцять гривень сімдесят вісім копійок). Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак позивачем жодним чином не обґрунтовано вказаний ним у розрахунку заборгованості індекс інфляції у розмірі 2,361, тому суд не бере його до уваги. Окрім того, суд враховує, що відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 \~у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права, у відповідних випадках - на норми Конституції України. У разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV ( 3477-15 ) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі. У необхідних випадках суд зазначає про урахування: -рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення Конституції та законів України, які підлягають застосуванню в даній справі та при вирішенні питання про відповідність Основному Закону України нормативно-правових актів, перелічених у пункті 1 частини першої статті 150 Конституції України, якими сторони доводять свої вимоги чи заперечення; -постанов Пленуму Верховного Суду України, прийнятих відповідно до статті 125 Конституції України і статті 55 Закону України від 7 лютого 2002 року N 3018-III "Про судоустрій України", з питання застосування норм процесуального та матеріального права, які підлягають застосуванню в даній справі. Так, ЦПК України не передбачає обовязкове урахування рішень Вищого спеціалізованого суду України при вирішенні справи, тому посилання позивача на ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ є безпідставними. З огляду на зазначене, інша частина позовних вимог задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки ухвалою суду від 21 квітня 2016 року позивачці [PERSON]І відстрочено сплату судового збору, то з неї до спеціального фонду Державного бюджету підлягає стягненню 385,84 грн., пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а з відповідача - 165,36 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (30 % від 551,20\~грн.) За змістом ст.ст. 79, 84 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст. 56 ЦПК України. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу. Згідно ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат повязаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ № 637 від 15.12.2004 року, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару.\~\~ В пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач [PERSON]І просить стягнути на її користь витрати на правову допомогу у сумі 7540,00 грн. На підтвердження витрат позивач надав до суду ордери на надання правової допомоги ПТ № 098664, ПТ № 098852, ПТ №067077, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 508 [PERSON], свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ПТ № 1502 [PERSON], квитанції до прибуткового касового ордера № 2/07 від 11 липня 2016 року на суму3480,00 грн. та №\~27 жовтня 2016 року на суму 4060,00 грн., акти прийому-передачі до договору № 08-о від 22 березня 2016 року про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 11 липня 2016 року та 27 жовтня 2016 року /а.с.17,18, 42,43,73-76, 95-96/. Тобто понесені позивачем витрати на правову допомогу є такими, що відповідають підставам, межам та порядку відшкодування судових витрат на правову допомогу, тому суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 2262,00 грн. (30% від 7540,00 грн.).

Outcome: partial