Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх доходів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі, є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] . На теперішній час дитина проживає разом з нею та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Відповідач не надає коштів на утримання дитини, хоча є офіційно працевлаштованим, має у власності квартиру та два легкових автомобіля, на утриманні нікого не має, тобто має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, однак ухиляється від вказаного обов`язку, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до суду. Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Представник позивача звернулася до суду з заявою, з проханням розглянути справу в їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, у разі не явки відповідача не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання. Судова повістка надсилалась відповідачу в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Суд вважає, що відповідач не з`явився до суду без поважних причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria SandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 вересня 2005 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №2182 (а.с. 6). Відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] від 11.01.2006, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції (а.с. 7). Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач разом з ними не проживає, належної матеріальної допомоги не надає, не бере участі у вихованні доньки. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання цього обов`язку визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Як вбачається зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХП (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності Україною 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. Відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку з утримання дитини, хоча працездатний, не має інших утриманців, інвалідності тощо. Враховуючи матеріальне становище відповідача, а також те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою як матері, так і батька; інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивачі при поданні позову про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору. Суд вважає, що з відповідача в порядку ст. 141 ЦПК України, та Закону України "Про судовий збір", підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved