Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності, належить житловий будинок [ADDRESS]. В зазначеному будинку зареєстрований син заявниці [PERSON], який в зазначеному будинку не проживає, добровільно виселитися не бажає. У зв'язку з чим, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи у суді повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача, за участю її представника, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 26.10.2017 року (а.с.18), в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, у відповідність ст. 76 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, свідка, дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], належить [PERSON], що підтверджується договором дарування житлового будинку від 21.11.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Соловар В.І., зареєстровано в реєстрі за №15641/60 (а.с.7). З копії свідоцтва про народження від 29.04.1997 року (а.с.8), вбачається, що [PERSON] є сином [PERSON] Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] надала акт, наданий комітетом мікрорайону Залізничний №1 від 09.11.2017 року №477 (а.с.12), з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] однак фактично не мешкає, вищевикладене підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] Крім того, свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, зазначила, що дійсно [PERSON], за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, однак не проживає та ніколи не проживав, особистих речей, за зазначеною адресою, немає. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved