Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 22.02.2012 року у сумі 263 640 грн. 70 коп. та за договором позики від 19.03.2012 року у сумі 391 537 грн. 99 коп. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що між [PERSON] та [PERSON] 22.02.2012 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 20 000,00 дол. США, а відповідач у свою чергу зобов"язувалась повернути зазначені кошти у термін до 27.03.2012 року. Також, між [PERSON] та [PERSON] 19.03.2012 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 30 000,00 дол. США, а відповідач у свою чергу зобов"язувалась повернути зазначені кошти за першою вимогою позивача. Позивач виконав умови вказаних договорів позики та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується розписками від 22.02.2012 року та від 19.03.2012 року. Вказана в позовній заяві заборгованість відповідача перед позивачем виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON], умов договорів позики від 22.02.2012 року та від 19.03.2012 року, а саме порушенням строків повернення позики. Позивач в судове засідання не з'явився, проте представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 22.02.2012 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 20 000,00 дол. США, а відповідач у свою чергу зобов"язувалась повернути зазначені кошти у термін до 27.03.2012 року (а.с.6). Також, між [PERSON] та [PERSON] 19.03.2012 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 30 000,00 дол. США, а відповідач у свою чергу зобов"язувалась повернути зазначені кошти за першою вимогою позивача (а.с.9). Однак позичальник [PERSON] зобов'язання за вказаними договорами не виконала. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно норм ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 та ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з листа позивача від 04.06.2013 року, останній звертався до відповідача з вимогою повернути позику за розпискою від 19.03.2012 року протягом 30 днів з дня отримання цього листа, який було надіслано 10.06.2013 року як цінний з описом вкладення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] умови кредитних договорів належним чином не виконує, у зв'язку з чим заборгувала позивачу кошти: - за договором позики від 22.02.2012 року станом на 13.05.2014 року у сумі 263 102 грн. 70 коп., що складається з основного боргу із врахуванням індексу інфляції у сумі 248 241 грн. 72 коп., 3% річних у сумі 14 860 грн. 98 коп.; - за договором позики від 19.03.2012 року станом на 13.05.2014 року у сумі 391 537 грн. 99 коп., що складається з основного боргу із врахуванням індексу інфляції у сумі 372 362 грн. 59 коп., 3% річних у сумі 19 175 грн. 40 коп. Позивачем надано суду розрахунок суми заборгованості з урахуванням офіційного курсу долару США, що визначено Національним банком України станом на 13.05.2014 року та який перевірено судом. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved