Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

01.12.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.10.2006 року [PERSON] та [PERSON] власноручно написали розписку, згідно якої вони отримали від [PERSON] грошові кошти у сумі 70.000 доларів США у рахунок оплати за купівлю квартири [ADDRESS]. Також, [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися після зняття арешту продати вказану квартиру за ціну, еквівалентну 70.000 доларів США. Як вказує позивач, стосовно даної розписки мав місце інший його позов до [PERSON] про визнання договору недійсним та стягнення збитків. У ході розгляду справи судами було встановлено, що [PERSON] та неповнолітня на той час її дочка [PERSON] надали йому розписку, відповідно якої вони отримали від [PERSON] в рахунок сплати за купівлю квартири суму 70.000 доларів США. Однак, у задоволенні позову про визнання договору недійсним та стягнення збитків було відмовлено. В ході розгляду зазначеної справи позивач помилково вважав, що між ним та відповідачем був укладений договір позики, але позивач передав відповідачу грошові кошти з метою отримання у власність квартири. Зобов'язання повернути таку ж суму грошових коштів перед відповідачем не було. З цих підстав недоцільно вважати дану розписку договором позики. Позивачем були змінені позовні вимоги, він просив суд визнати даний договір недійсним, який він помилково вважав попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна на підставі того, що відповідач ввела його в оману в момент написання розписки. З тексту розписки вбачається, що домовленості про укладення договору в майбутньому не було, крім того, позивач передав відповідачу гроші на виконання даного договору, а також було погоджено настання події (зняття арешту), після якої відповідач мав передати квартиру позивачу у власність. Укладення будь-яких додаткових угод перед виконанням відповідачем свого зобов'язання не передбачалось. Тому недоцільно вважати дану розписку попереднім договором. З тексту розписки слідує, що позивач, як покупець, сплатив відповідачу, як продавцю, та [PERSON] грошову суму для купівлі визначеної квартири, а продавець, в свою чергу, зобов'язалась передати покупцю у власність квартиру після настання події. Отже дана розписка має ознаки договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири). Відповідно до ст. 657 та п. 3 ст. 640 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації та договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Розписка від 25.10.2006 року не була посвідчена нотаріально та не пройшла державної реєстрація, хоча за своїми ознаками є договором купівлі-продажу нерухомого майна, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Виходячи з вищевикладеного даний договір є неукладеним. Отже [PERSON] було передано [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у сумі 70.000 доларів США на виконання даного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Оскільки договір вважається неукладеним, то відсутня достатня правова підстава набуття [PERSON] та [PERSON] зазначених грошових коштів. Позивач вважає, що на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України відповідачка повинна повернути йому безпідставно отримані грошові кошти, які позивач передав відповідачу на виконання неукладеного договору. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів - задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь позивача безпідставно отримані кошти у розмірі 70.000 доларів США, що еквівалентно станом на 28.11.2014 року за курсом НБУ - 1.047.830 грн., а також судовий збір у розмірі 3.654 грн. (а.с. 76-81). Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м Києва від 21.10.2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року залишено без змін (а.с.126-130). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.12.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21.10.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 190-192). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2018 року справу прийнято до провадження Деснянського районного суду м. Києва (а.с. 195). Під час нового розгляду справи в суді представник позивача у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Також зазначив, що заперечує проти застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, оскільки вважає дану заяву безпідставною. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, подав до суду відзив на позов [PERSON], в якому зазначив, що грошові кошти не були набуті [PERSON] безпідставно, оскільки їх набуття відповідачкою відбулося в порядку виконання договірного зобов'язання, а тому посилання позивача на положення ст. 1212 ЦК України є безпідставним. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих коштів та подав до суду заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності з тих підстав, що правовідносини виникли між сторонами 25.10.2006 року, а з даним позовом до суду позивач звернувся лише у 2014 році. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 жовтня 2006 року позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та неповнолітня на той час [PERSON] склали розписку, відповідно до змісту якої [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] в рахунок оплати за купівлю квартири [ADDRESS] грошові кошти у розмірі 70.000 доларів США для придбання квартири [ADDRESS]. Згідно умов вказаної розписки, [PERSON] та [PERSON] зобов'язуються після закінчення судових справ, що пов'язані з квартирою [ADDRESS], зняття з неї арешту, відчуження (переоформлення) 2/9 частини у [PERSON] та [PERSON], протягом одного місяця продати [PERSON] квартиру [ADDRESS] за ціною, еквівалентною 70 000 доларів США. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач [PERSON] неодноразово звертався до суду із позовами до [PERSON] та [PERSON] за захистом порушених, на його думку, прав. Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20.10.2009 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та, стягнуто з відповідачки на його користь позивача грошові кошти в сумі 535.500 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 1.700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 30 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2010 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20.10.2009 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи позивач змінив предмет позову та просив визнати правочин, укладений 25 жовтня 2006 року між ним та [PERSON], недійсним, як такий, що був вчинений під впливом обману, а також стягнути спричинені йому збитки в розмірі 1.120.000 грн. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання договору недійсним, який ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2011 року залишено без розгляду у зв'язку з неявкою позивача. У березні 2011 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом про визнання правочину, укладеного у формі розписки від 25.10.2006 року, недійсним, який ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2011 року залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2011 року позов [PERSON] задоволено та визнано недійсним як вчинений під впливом обману правочин - договір позики, оформлений розпискою, укладений 25.10.2006 року; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування збитків у розмірі 1.120.000 грн., а також судові витрати в розмірі 1.730 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.07.2012 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2012 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. 01.12.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 70.000 доларів США, що еквівалентно станом на 28.11.2014 року за курсом НБУ - 1.047.830 грн., а також судового збір у розмірі 3.654 грн. Суд вважає вказані вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного. Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року (справа № 6-100цс15), а також постанові Верховного суду від 01 лютого 2018 року (справа № 583/223/16-ц). Як вбачається зі змісту розписки від 25.10.2006 року, відповідачка [PERSON] та її донька [PERSON] отримали від [PERSON] в рахунок оплати за купівлю квартири [ADDRESS] грошові кошти у розмірі 70.000 доларів США для придбання квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи, що з метою забезпечення виконання договірного зобов'язання позивачем [PERSON] щодо придбання квартири [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] грошові кошти у розмірі 70.000 доларів для подальшого придбання іншого житла, суд приходить до висновку, що укладена 25.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] розписка про отримання коштів за своєю правовою природою є договором завдатку, тому суд не вбачає підстав для застосування до правовідносин, які склались між сторонами, положень ст. 1212 ЦК України. При цьому суд враховує, що всупереч положень ст. 1212 ЦК України, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження безпідставності отримання відповідачкою [PERSON] грошових коштів. При таких обставинах, суд вважає вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується доводів представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності, то суд вважає вказані доводи безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копії ухвали Деснянського районного суду м. Києві від 25.07.2012 року, позивач [PERSON] 03.04.2009 року вперше звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 560.000 грн., тобто з дотриманням загального трирічного строку позовної давності. В подальшому, позивач неодноразово звертався до суду з іншими позовами до відповідачки [PERSON] з метою захисту своїх прав, які виникли у нього згідно розписки, яка була укладена між ними 25.10.2006 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed