Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

у вересні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просила суд просила суд: - поділити спільне майно подружжя в натурі; - визнати за позивачем та відповідачем право власності по Ѕ частині квартири [ADDRESS] за кожним; - визнати частково недійсним шлюбний договір, укладений 07.11.2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] , а саме: в частині п. п. 2,5,15; - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 03.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; - скасувати реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , проведену на підставі договору дарування квартири від 03.09.2015 року; - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; - визнати квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнати їх частки рівними; - визнати автомобіль TOYOTA RAV 4, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] та визнати їх частки рівними; - скасувати державну реєстрацію автомобіля TOYOTA RAV 4, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; - виділити позивачу у власність з майна, що знаходиться у квартирі за адресою: [ADDRESS] з урахуванням інтересів дітей: білий обідній стіл (2013 р., вартістю 12000,00 грн.), білі стільці в кількості 4 шт. (2013 р., вартістю 30000,00 грн.), кондиціонер IdeaSamurai (ISR-12 HR-T) (2013 р., вартістю 6800,00 грн.), карниз кований (2013 р., вартістю 1000,00 грн.), тюль і завіси (2013 р., вартістю 4000,00 грн.), скляні полички (2013 р., вартістю 1000,00 грн.), шафа (2013 р., вартістю 4000,00 грн.), туалетний столик (2013 р., вартістю 2000,00 грн.), телевізор LG47LA741V (2013 р., вартістю 15500,00 грн.), килим вовняний (2013 р., вартістю 6000,00 грн.), карниз (2013 р., вартістю 1000,00 грн.), тюль (2013 р., вартістю 2000,00 грн.), кондиціонер IdeaSamurai (2013 р., вартістю 6800 грн.), дитячій гарнітур (шафа - будиночок, полички), 2013 р., вартістю 6700,00 грн.), стіл жовтий (2013 р., вартістю 1800,00 грн.), стіл круглий зелений і 2 стільці (2013 р., вартістю 1400,00 грн.), світильник лялька (2013 р., вартістю 1900,00 грн.), тюль (2013 р., вартістю 2000,00 грн.), карниз (2013 р., вартістю 1000,00 грн.), килим з квітами зелений (2013 р., вартістю 4000,00 грн.), кондиціонер IdeaSamurai (2013 р., вартістю 6800,00 грн.), диван (2013 р., вартістю 3000,00 грн.), шафа (4 м, 2014 р., вартістю 20000,00 грн.), вішалка за лавою (2013 р., вартістю 2000,00 грн.), картини (3 шт., 2015 р., вартістю 9000,00 грн.), картини (4 шт., 2013 р., вартістю 9000,00 грн.), вбудована кухня (2013 р., вартістю 47000 грн.), холодильник Electrolux (ENN2853 AOW) (2013 р., вартістю 8460 грн.), поверхня Electrolux (EHF 6547 XOK)(2013 р., вартістю 2955 грн.), духовка Electrolux (EOA 3450 AAX) (2013 р., вартістю 3997,00 грн.), посудомийна машина Bosch (SMV 50Y 90Y4) (2013 р., вартістю 5775,00 грн.), барні стільці (2 шт., 2013 р., вартістю 4000,00 грн.), витяжка (2013 р., вартістю 3000,00 грн.), ліжко біле (2013 р., вартістю 35000,00 грн.), пральна машинка з сушкою Ariston (2013 р., вартістю 21300,00 грн.), а сього майна на суму - 292 787 грн.; -виділити відповідачу [PERSON] у власність з майна, що знаходиться у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а саме: стіл скляний (2013 р., вартістю 18000,00 грн.), чорне робоче крісло (2010 р., вартістю 1000,00 грн.), модульний чорний комплект (диван і три крісла, 2013 р., вартістю 20000,00 грн., телевізор 42LG6000 (2009 р., вартістю 8000 грн.), мікрохвильова піч з грилем (2013 р., вартістю 3000,00 грн.), комплекс - сауна (2014 р., вартістю 200000,00 грн.), гідромасажна ванна (2013 р., вартістю 20000,00 грн.), душова кабіна (2013 р., вартістю 12000,00 грн.), шафа (2013 р., вартістю 1200,00 грн.), а всьогомайна на суму - 283 200 грн.; -виділити позивачу у власність з майна, що знаходиться у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а саме: холодильник «Самсунг», вартістю 5000 грн., мікрохвильову пічку «Самсунг», вартістю 1000,00 грн., кухонний гарнітур з натурального дерева, вартістю 5000,00 грн., кухонний стіл з м`якою кухонною лавкою та табуретами, вартістю 2000 грн., шафу двостворчату, вартістю 1000,00 грн., шафу-купе в коридорі, вартістю 5000,00 грн., комп`ютерний стіл з навісними поличками, вартістю 1000,00 грн., диван м`який розкладний, вартістю 2000,00 грн., шафу кутову, вартістю 2000,00 грн., а всього майна на суму - 24000,00 грн.; -виділити відповідачу [PERSON] у власність з майна, що знаходиться у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а саме: телевізор «LG», вартістю 2000,00 грн., пральну машинка «Gorenia», вартістю 2000,00 грн., духову плиту «Bosh», вартістю 2000,00 грн., витяжку «Universo», вартістю 1500,00 грн., магнітофон «Vitek», вартістю 500,00 грн., телевізор «Flation», вартістю 1000,00 грн., шкіряний диван, вартістю 3000,00 грн., меблеву стінку з акваріумом, вартістю 10000,00 грн., вбудовану кухонну шафу, вартістю 3000 грн., а всього майна на суму - 25 000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 04.08.2001 року, в період якого у них народились діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З жовтня 2001 року по вересень 2012 року вони проживала в [ADDRESS] , та з вересня 2013 року вони проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що за час спільного проживання та ведення спільного господарства, за спільні кошти подружжя було придбано наступне майно: в жовтні 2001 року - квартира [ADDRESS] , вартістю 1000000,00 грн.; квартира [ADDRESS] , вартістю 2700000,00 грн.; в 2016 році - квартира [ADDRESS] , вартістю 1200000,00 грн.; автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , вартістю 750000,00 грн.; майно, яке знаходить в квартирі за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 575987,00 грн.; здійснено ремонт зазначеної квартири в період із 2013-2014 р.р. на суму 600000,00 грн.; майно, яке знаходить в квартирі за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 49000,00 грн.; вклади в АТ «Укрсиббанк». Тобто під час шлюбу придбано майно, на половину вартості якого претендує позивач, на загальну суму близько 6274900,00 грн. та зроблено ремонт на суму 600000,00 грн. в квартирі [ADDRESS] . Позивач вважає, що її ідеальна доля в спільному майні становить суму в розмірі 3137450,00 грн. та 300000,00 грн. вартості ремонту. 07.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір. Позивач вказує, що зазначений договір було нею підписано на вимогу її чоловіка, в тому числі, з метою поліпшення житлових умов сім`ї. Згодом позивач дізналась, що чоловік ввівши її в оману, використавши її тяжкий емоційний стан, та примусивши підписати шлюбний договір, подарував своєму батькові квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що її волевиявлення під час укладення шлюбного договору не було вільним, вона не розуміла зміст цього договору і його наслідків, а відтак наявні підстави для визнання частково недійсним шлюбного договору, а саме: п.п. 2, 5, 15, договору дарування квартири [ADDRESS] в зв`язку з його фіктивністю, а також визнання спірних квартир, придбаних на ім`я відповідача спільною сумісною власністю та право власності на Ѕ частину цих квартир за кожним. З огляду на викладене, а також зважаючи на порушення її прав та прав спільних з відповідачем дітей, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Новака А.В. від 17.09.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В зв`язку з тимчасовим відстороненням судді Новака А.В., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 10.01.2019 року № 48, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Плахотнюк К.Г. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 01.02.2019 року, справу було прийнято до провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. В липні 2019 року до суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про поділ майна подружжя, відповідно до якої позивач просив суд визнати кошти на банківських рахунках [PERSON] , в тому числі, але не виключно, депозитних як в Україні, так і поза її межами, що будуть виявлені під час судового розгляду справи спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , та виплатити на користь [PERSON] 50 % від загальної суми грошових коштів на всіх рахунках. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 07.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди про те, що майно, яке належить під час шлюбу є спільною сумісною власністю за винятком майна, що підлягає державній реєстрації, яке є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано, а тому заробітна плата, інші доходи, одержані відповідачем за зустрічним позовом за час зареєстрованого шлюбу є їх спільною сумісною власністю та підлягають поділу. Станом на дату подачі цього позову позивачу за зустрічним позовом невідомо рівень доходів відповідача та наявність та/або відсутність у неї відкритих рахунків в банківських установах, в тому числі і депозитних. Представником позивача було направлено запит до відповідних установ з метою отримання необхідної інформації, однак, відповіді отримано не було. З огляду на викладене, а також зважаючи на те, що за умовами укладеного між сторонами шлюбного договору ці кошти підлягають поділу між подружжям, позивач вимушений звернутись до суду із даним зустрічним позовом. В липні 2019 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов [PERSON] про поділ майна, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що стороною позивача не надано переконливих доказів, які б давали підстави для визнання частково недійсним шлюбного договору. Приватним нотаріусом було роз`яснено сторонам всі можливі наслідки цього шлюбного договору і особливо щодо статусу майна, зміст договору відповідає вимогам закону, не суперечить актам цивільного закону, його умови не є такими, що ставлять позивача в невигідне матеріальне становище, а відтак відсутні підстави для визнання деяких пунктів цього договору недійсним. Крім того, відсутні підстави для визнання договору дарування квартири [ADDRESS] , оскільки, ознаки фіктивності зазначеного договору відсутні, та відповідач, не порушуючи умов шлюбного договору, подарував цю квартиру [PERSON] . В момент укладення зазначеного договору, зазначена квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності, не була об`єктом спільної сумісної власності, в ній не були зареєстровані діти сторін та вони не мали майнових прав на неї. Відповідач вказує, що діти сторін були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , яка належить із 2001 року [PERSON] та з тих пір право власності на неї більше ні у кого не виникало. На сьогоднішній день, [PERSON] є добросовісним набувачем кватири за вказаною адресою, та [PERSON] користується цією квартирою на підставі нотаріально посвідченої довіреності. З огляду на викладене, підстав для визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації відсутні. В частині позовних вимог про визнання квартири [ADDRESS] та автомобіля «Тойота» д.н.з. [NUMBER] спільною власністю подружжя, відповідач вказує, що означені об`єкти майна належать на праві власності [PERSON] , придбавались за його власні кошти, та ніколи не належали на праві власності ані [PERSON] , ані [PERSON] , а відтак доводи позову в цій частині є також безпідставними. Відповідач також вказує, що позовні вимоги в частині виділення позивачу побутового майна, яке перебуває в квартирах на загальну суму 624987,00 грн. також задоволенню не підлягають, оскільки, стороною позивача не надано суду доказів придбання переліченого майна саме за спільні кошти подружжя, а також відсутні докази того, що майно, яке перелічено в позові взагалі придбавалось подружжям для цих квартир. Також не доведено вимоги в частині вартості ремонтних робіт в квартирі [ADDRESS] , оскільки, ремонтні роботи проводились батьком [PERSON] - [PERSON] за його кошти, та доказів того, що в ремонт були вкладені спільні кошти подружжя відсутні. З огляду на викладене, відповідач за первісним позовом вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. В липні 2019 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних відмовити, посилаючись на те, що позивач не приймала участі в ремонті та облаштуванні квартири [ADDRESS] , оскільки, кошти на це надавались [PERSON] та проводились бригадою робітників, які винаймались ним особисто. В подальшому [PERSON] вчинив на користь [PERSON] безоплатний правочин, передавши йому за договором дарування зазначену квартиру. Позивачем не надано доказів участі подружжя у придбанні предметів побуту та техніки в квартирі, які позивач просить поділити між подружжям. Крім того, з вартістю цих речей, визначеною позивачем не можна погодитись, оскільки, вони не відповідають даним про ринкову вартість цього майна. Підстави для визнання деяких пунктів шлюбного договору недійсними, стороною позивача не доведено, обґрунтування позову в цій частині є суперечливими, та хибними. Ніяких пропозицій чи зауважень та/або зміни умов чи розірвання оспорюваного шлюбного договору від позивача не надходило, як під час подружнього життя, так і на час подання [PERSON] заяви до суду про розірвання шлюбу, а відтак вимоги позову в цій частині є безпідставними. Крім того, відповідач вказує на те, що договір дарування від 03.09.2015 року було укладено після укладення між [PERSON] та [PERSON] шлюбного договору від 07.11.2021 року, та [PERSON] , не порушуючи умови цього договору, правомірно подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а відтак доводи позову в цій частині є також безпідставними. Крім того, не підлягають поділу автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] та квартира [ADDRESS] , оскільки, ці об`єкти майна належать на праві приватної власності [PERSON] , а тому поділу між подружжям не підлягають. В жовтні 2019 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності, відповідно до якої сторона відповідача просила застосувати до позовних вимог щодо визнання частково недійсним шлюбного договору від 07.11.2021 року строки позовної давності. В жовтні 2019 року до суду представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності, відповідно до якої сторона відповідача просила застосувати до позовних вимог щодо визнання частково недійсним шлюбного договору від 07.11.2021 року строки позовної давності. Крім того, в жовтні 2019 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності, відповідно до якої сторона відповідача просила застосувати до позовних вимог про визнання договору дарування від 03.09.2015 року строки позовної давності. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2020 року, заяву [PERSON] про відвід судді Плахотнюк К.Г. від розгляду справи було задоволено. Відведено суддю Плахотнюк К.Г. від розгляду даної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 04.05.2020 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.04.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач за первісним озовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. В задоволенні зустрічного позову просил відмовити в зв`язку з недоведеністю. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Зустрічний позов просили задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні первісного позову відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Третя особа за первісним позовом в судове засідання явку свого представника не забезпечила. Про розгляд справ повідомлялась належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява про можливість розгляду справи без участі представника третьої особи, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Судом встановлено, що сторони із 04.08.2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.04.2021 року. В період шлюбу у сторін народились діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 07.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір (укладений у шлюбі), відповідно до умов якого сторони погодили те, що майно, яке нажите ними під час шлюбу є спільною сумісною власністю за винятком майна подружжя, що підлягає державній реєстрації, яке є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване (п.2); майно, належне одному із подружжя, відповідно до цього договору не може бути визнано сумісною власністю і при його відчуженні любим засобом згода іншого з подружжя не потрібна (п. 5); у разі розірвання шлюбу майно, що належить сторонам на правах приватної власності згідно цього договору та майно, що належало сторонам до реєстрації шлюбу, до складу майна, що підлягає розподілу, не входить (п.15). Крім того, сторони узгодили те, що вони мають право відмовитись від цього договору, та їх права та обов`язки, визначені цим договором, припиняються в день подання ними до нотаріуса заяви про відмову від цього шлюбного договору. У вказаному договорі зазначено, що сторони були попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог законів, та усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій. Доказів звернення [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса із відповідними заявами про відмову від зазначеного договору після його укладення, матеріали справи не містять. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.11.2013 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до вимог закону, зазначений об`єкт нерухомого майна підлягав обов`язковій державній реєстрації та, останній, був зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON] . 30.08.2014 року [PERSON] нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив [PERSON] розпоряджатись за умови сплати належних платежів та податків, за власним розсудом належним йому транспортним засобом «Тойота» д.н.з. [NUMBER] 03.09.2015 року [PERSON] за договором дарування передав безоплатно у власність своєму батьку [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка йому належить на праві особистої приватної власності і згідно умов шлюбного договору, укладеного 07.11.2021 року, вона не є об`єктом спільної сумісної власності. В цей же день, [PERSON] нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив [PERSON] бути його представником з усіх питань, що стосуються та пов`язані із управлінням та розпорядженням зазначеної квартири. Крім того, стороною відповідачів за зустрічним позовом були надані докази того, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2001 року належить квартира [ADDRESS] , а також того, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири № 8/1-А від 13.01.2016 року належить квартира [ADDRESS] , та автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , які були придбані ним за власні кошти. Також відповідачем [PERSON] були надані суду копії видаткових накладних, товарних чеків та квитанцій про придбання будівельних матеріалів в 2013 р. В обґрунтування первісних позовних вимог, стороною позивача вказувалось на те, що за час спільного проживання та ведення спільного господарства, за спільні кошти подружжя було придбано квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , майно, яке знаходить в квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій здійснено ремонт на суму 600000,00 грн.; а також майно, яке знаходить в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Однак, 07.11.2012 року між сторонами було укладено шлюбний договір, який було підписано позивачем на вимогу її чоловіка, який, ввівши її в оману, використавши її тяжкий емоційний стан, та примусивши підписанти шлюбний договір, подарував в подальшому своєму батькові квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що її волевиявлення під час укладення шлюбного договору не було вільним, вона не розуміла зміст цього договору і його наслідків, а відтак наявні підстави для визнання частково недійсним шлюбного договору, а саме: п.п. 2, 5, 15, договору дарування квартири [ADDRESS] в зв`язку з його фіктивністю, а також визнання спірних квартир, придбаних на ім`я відповідача спільною сумісною власністю та право власності на Ѕ частину цих квартир за кожним. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідачів вказувала на те, що підстав для визнання деяких пунктів шлюбного договору та договору дарування недійсними відсутні, квартири та автомобіль, які позивач просить поділити не є спільною сумісною власністю подружжя, а правомірно належить відповідачам на праві особистої приватної власності, недоведеність придбання подружжям перелічених в позові предметів побуту та техніки свідчить про безпідставність вимог про визнання цього майна власністю подружжя, та, відповідно, його поділу, а відтак позовні вимоги в повному обсязі задоволенню не підлягають. Перевіряючи обґрунтованість і доведеність первісних позовних вимог, та заперечень на позов в частині позовних вимог про визнання частково недійсним шлюбний договір, укладений 07.11.2012 року між позивачем та відповідачем, а саме: в частині п. п. 2,5,15, суд зазначає наступне. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною 1 статті 233 ЦКУкраїни правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За змістом статті 233 ЦКУкраїни для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Відповідно до правової позиції, яка міститься упостанові Верховного суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач зазначила, що шлюбний договір було укладено під примусом її чоловіка, який ввів її в оману, використавши момент хвороби позивача та її тяжкий емоційний стан. Договір укладено на вкрай невигідних умовах, та вона, перебуваючи не тільки в тяжкому фізичному стані, а й у стані депресії, підписала цей договір, не усвідомлюючи його правових наслідків. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не наведено чітких правових підстав (укладення договору на вкрай невигідних умовах) для визнання недійсним спірного шлюбного договору, та доводи сторони позивача за первісним позовом в цій частині спростовуються матеріалами справи. Доводи сторони позивача, що шлюбний договір був укладений на вкрай невигідних умовах, ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями сторін, належними та допустимими доказами не підтверджені. Крім того, не доведено стороною позивача і наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими, на думку позивача, обставинами та вчиненням спірного правочину, а також те, що ці обставини могли вплинути на неврне розуміння позивачем умов шлюбного договору. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Також, суд прийшов до висновку, що умови шлюбного договору не є такими, що суперечать закону та ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки умовами шлюбного договору не обмежені рівні права обох сторін. Крім того, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору вбачається, що при його укладені, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення шлюбного договору не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє ім`я, прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення шлюбного договору. Умови укладеного сторонами договору не суперечать вимогам ст.ст. 60, 97 СК України, оскільки, ст. 97 СК України передбачає право подружжя домовитися про непоширення на майно, набуте ними в період шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і сторони скористалися цим правом, передбачивши у шлюбному договорі право відповідача на набуття у приватну власність майна, що підлягає державній реєстрації. Крім того, посилання позивача про те, що вона була введена в оману відповідачем, та підписала цей договір, не розуміючи його наслідків, в ході розгляду справи не підтвердились, а відтак судом до уваги не приймаються. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що шлюбний договір, укладений позивачем під впливом будь-якого тиску, зокрема, з боку чоловіка, а також внаслідок тяжких обставин та на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, остання, зазначає в обґрунтування свого позову. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність п.п. 2, 5, 15 шлюбного договору, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог в цій частині, в зв`язку з чим в задоволенні позову про визнання п.п. 2, 5, 15 шлюбного договору слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним шлюбного договору по суті пред`явлених позовних вимог, а тому клопотання сторони відповідачів про застосування до позовних вимог в цій частині строків позовної давності судом не вирішувалось. В частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 03.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , скасування реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , проведену на підставі дарування квартири від 03.09.2015 року, та - витребування з чужого незаконного володіння зазначену квартиру, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Відповідно до статі 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», для визнання правочинну фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна. Верховним Судом України винесено постанову від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, предметом якої був спір про визнання договору недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на квартиру, де роз`яснено, що правочин не може бути визнаний фіктивним, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти результату. Так, згідно зі статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналізуючи зміст оспорюваного договору дарування квартири від 03.09.2015 року, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, суд вважає, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, в даному випадку обдарований [PERSON] набув права власності на дарунок, тобто квартиру [ADDRESS] , що підтверджується реєстрацію права власності за даною особою на зазначений об`єкт нерухомого майна, який на момент укладення договору дарування під забороною не перебував, належав на праві особистої приватної власності [PERSON] . Крім того, приватним нотаріусом при посвідченні договору дарування було перевірено правовий режим цього майна та зазначено, що згідно умов шлюбного договору від 07.11.2012 року ця нерухомість не є об`єктом спільної сумісної власності. Окремо варто зазначити про те, що відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно положень ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За змістом положень ч.1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). На спростування презумпції спільності квартири [ADDRESS] відповідачем було надані докази, які свідчать про реєстрацію його права власності на зазначену квартиру, а також шлюбний договір від 07.11.2012 року, відповідно до умов якого майно, яке нажите сторонами під час шлюбу є спільною сумісню власністю за винятком майна, що підлягає державній реєстрації, яке є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім»»я воно зареєстроване. Даючи оцінку доказам по справі суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] дійсно була придбана відповідачем за первісним позовом за час шлюбу, але за умовами укладеного між сторонами шлюбного договору є його особистою приватною власністю, та для укладання договору дарування згода позивача не була потрібна. У кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення вимог законодавства при укладенні оспорюваного договору дарування, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову і в цій частині. З огляду на те, що суд не знайшов підстав для визнання договору дарування недійсним, а відтак відсутні підстави для скасування державної реєстрації та витребування цієї квартири у відповідача [PERSON] , оскільки ці вимоги є похідними від первісної. В частині визнання за позивачем та відповідачем право власності по Ѕ частині квартири [ADDRESS] за кожним суд зазначає наступне. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем в період перебування у шлюбі із позивачем. Однак, на спростування презумпції спільності зазначеної квартири відповідачем було надані докази, які свідчать про реєстрацію його права власності на зазначену квартиру, а також шлюбний договір від 07.11.2012 року, відповідно до умов якого майно, яке нажите сторонами під час шлюбу є спільною сумісню власністю за винятком майна, що підлягає державній реєстрації, яке є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім»»я воно зареєстроване. Таким чином, відповідачем по справі доведено, що спірна квартира хоч і була придбана в період шлюбу, однак, на підставі шлюбного договору є його особистою приватною власністю, а відтак не підлягає поділу як спільне майно подружжя, а тому, виходячи зі змісту позовних вимог, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазанченої квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про необґрунтованість доводів позивача, та вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в частині винання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В частині позовних вимог про визнання за позивачем право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визнання квартири [ADDRESS] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнання їх частки рівними, суд зазначає наступне. В ході розгляду справи судом встановлено, що на даний час законним власником зазначених квартир є [PERSON] . Документи на підставі яких [PERSON] володіє цією нерухомістю є чинними, законних підстав для визнання їх недійсними в ході розгляду справи судом не встановлено, відсутні докази придбання цих квартир за спільні кошти подружжя, та стороною позивача ці обставини не доведені, а відтак відсутні підстави для визнання цих квартир спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та, відповідно, їх поділ між подружжям, а тому в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити. В частині позовних вимог про визнання автомобіля TOYOTA RAV 4, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнання їх частки рівними; а також скасування державної реєстрації зазначеного автомобіля на ім`я [PERSON] суд зазначає наступне. В ході розгляду справи стороною відповідача надано докази того, що зазначений автомобіль на праві приватної власності належить відповідчу [PERSON] , останнім, були сплачені за договором його особисті кошти. Підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання зазначеного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та, відповідно скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на цей автомобіль, - в ході розгляду справи не встановлено, та стороною позивача за первісним позовом не доведено. З огляду на викладене, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід також відмовити, в зв`язку з безпідставністю та недоведеністю. В частині позовних вимог про виділення позивачу та відповідачу у власність майно, що знаходиться у квартирах за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Позивач зазначається про наявність в зазначених квартирах іншого майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити між подружжям. Однак, враховуючи, що при поділі вказаного побутового майна суд повинен виходити із його вартості, необхідності тому чи другому із подружжю, господарського призначення, дефіцитності речі, принципу визначення часток у даному спільному майні подружжя, суд позбавлений можливості здійснити поділ вказаного побутового майна в розрізі даного спору, беручи до уваги те, що стороною позивача за первісним позовом не було надано суду підтверджуючих належних та допустимих доказів вартості даного побутового майна, та його факчтиної наявності в зазначених квартирах. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В матеріалах справи відсутні докази придбання сторонами у період шлюбу вищезазначено майна. Відповідач в судовому засіданні заперечував визначену позивачем вартість цього майна, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання вищевказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та, відповідно, поділ такого майна між сторонами. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх первісних позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшли своє об`єктивне підтвердження обґрунтування первісного позову, та стороною відповідача доводи первісного позову спростовані, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення первісних позовних вимог. В частині зустрічного позову про визнання коштів на банківських рахунках [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя та виплати на користь [PERSON] 50 % від загальної суми цих коштів суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 60, частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пред`являючи зустрічні вимоги, позивач вказував про наявність у відповідача грошових коштів на рахунках, які є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу. Дійсно грошові кошти, в разі їх наявності на рахунках в банківських установах на момент пред`явлення цього позову за приписом вказаних вище норм СК України, належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Однак, в ході розгляду справи стороною позивача за зустрічним позовом не доведено належними та достатніми доказами наявність у відповідача грошових коштів на банківських рахунках, та їх розмір. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що між сторонами підлягає лише наявне на час звернення до суду майно або грошові кошти, та позивачем не доведено наявність у відповідача грошових коштів, які підлягають поділу між подружжям на загальних підставах, а відтак зустрічний позов задоволенню не підлягає. Судовий збір, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачами за первісним та за зустрічним позовами по фактично понесеним.

Outcome: dismissed