Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У цьому будинку зареєстрований її брат [PERSON] , який не проживає в житловому приміщенні з 2016 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, є належним способом захисту її порушених прав. Враховуючи вищенаведене, вона, як власник житла, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак її представник у своїй письмовій заяві від 30.09.2020 просив розглядати справу без їх участі та позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнав, просив розглядати справу у його відсутності. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії суду: Ухвалою суду від 31.08.2020 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. 30 вересня 2020 року від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити (а.с.16). 16 жовтня 2020 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити. (а.с.23). 26 жовтня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшла письмова заява, в якій він позов не визнав, оскільки в нього не має можливості зареєструватися за місцем свого проживання (а.с.24). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинком [ADDRESS] , що підтверджується витягом №140481572 від 06.10.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та фотокопією договору дарування від 06.10.2018 зареєстровано в реєстрі за №1267 (а.с.6,7). Відповідно до актів, які складені комісією 06.03.2020 та 04.08.2020 у складі сільського голови, секретаря сільради, сусідів, відповідач [PERSON] зареєстрований у житловому будинку [ADDRESS] , але фактично не проживає по місцю реєстрації з 2016 року (а.с.9,10). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Оцінка суду: вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Судом встановлено, що позивачка зареєстрована та проживає у житловому будинку [ADDRESS] . Із актів обстеження судом встановлено, що відповідач з 2016 за місцем своєї реєстрації не проживає без поважних причин. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні будинку, його особистих речей в будинку немає. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Суд не бере до уваги твердження відповідача, що у нього не має можливості зареєструватися за місцем свого останнього проживання, оскільки відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивачка на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивачки незручності у реалізації права власності та користуванні будинком. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 2016 року без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку, а його реєстрація у будинку перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном тільки через те, що за реєстрацією у належному їй будинку значиться відповідач. Дана обставина відповідачем не спростована, доказів поважності непроживання в будинку чи наявності іншої домовленості між ним і власником, відповідачем не представлено. А відсутність можливості в [PERSON] зареєструватися за місцем свого фактичного проживання не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову. За таких обставин суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 18 ЦПК України, ст.ст. 29, 317, 383, 391, ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved