Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

01.12.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №11177002000 від 27.06.2007 року у розмірі 211769,97 грн., покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3176,55 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 27.06.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11177002000 на суму 21029,00 доларів США зі сплатою 1,5% річних. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 21029,00 доларів США. 20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір факторингу №05/12, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №11177002000 від 27.06.2007 року. 20.04.2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладеного договір факторингу №05/12-КВ, відповідно до якого ТОВ «Кредекс Фінанс» відступило ТОВ «Вердикт Фінанс», а ТОВ «Вердикт Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №11177002000 від 27.06.2007 року. 14.07.2020 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №14-07/2020 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Фінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №11177002000 від 27.06.2007 року. Таким чином, на теперішній час позивач наділений правом грошової вимоги до відповідача. За період користування кредитними коштами відповідач здійснював часткові погашення основної суми кредиту, проте заборгованість позичальника за кредитним договором в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредиту, сплати відсотків та пені станом на 04.11.2020 року складає 795199,19 грн., з яких: 764920,79 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 30278,19 грн. - заборгованість по нарахованим відсоткам з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості. Посилаючись на положення ст.ст. 625, 1049 ЦК України позивач зазначає, що загальний розмір заборгованості станом на 04.11.2020 року відповідно до розрахунку заборгованості становить 211769,97 грн. Нарахування 3% річних проведено на суму 764920,79 грн. (заборгованість за тілом кредиту) за період із 04.11.2017 року - 04.11.2020 року і складає 68915,53 грн. Нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою проведено на суму 764920,79 грн. (заборгованість за тілом кредиту) за період із 04.11.2019 року - 04.11.2020 року і складає 142854,44 грн. Ухвалою суду від 07.12.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 29.01.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що як дійсно мало місце та встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.12.2015 року (справа №755/7124/14-ц) відповідач [PERSON] зверталась до ПАТ «УкрсСиббанк» з заявою про неможливість подальшого виконання нею зобов`язань за кредитним договором та надання згоди на реалізацію заставного автомобіля. Отримавши вказану заяву ПАТ «УкрСиббанк» прийняв від позичальника автомобіль, номерний знак, ключи та документи на відповідальне зберігання, що зафіксовано в акті приймання-передачі від 24.12.2008 року. 17.05.2011 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва (справа №2-216/2011) з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» було стягнуто достроково невиплачену заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 16.04.2010 року у загальному розмірі 23319,44 долари США (17724,41 долар США - заборгованість по тілу кредиту; 4205,02 долари США - заборгованість по відсоткам; 498,56 доларів США - пеня за прострочення сплати відсотків; 691,45 доларів США - пеня за прострочення повернення кредиту). Отже, ще 17.05.2011 року Дніпровським районним судом м. Києва було захищено право первісного кредитора - ПАТ «УкрСиббанк» про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Як встановлено заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.05.2011 року (справа №2-216/2011) відповідно до п. 2.9. кредитного договору, у випадках невиконання позичальником умов кредитного договору про надання забезпечення за кредитним договором, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором або погіршення його умов (стану забезпечення умов його збереження), банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому договором. Згідно цього судового рішення з позичальника ще у 2011 році на користь ПАТ «УкрСиббанк» достроково стягнуто всю невиплачену заборгованість за кредитним договором. Отже, ще у 2011 році первісний кредитор ПАТ «УкрСиббанк» отримало захист своїх прав в суді шляхом стягнення з позичальника всієї заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 відповідачка вказує, що іще в 2011 році було припинено право на нарахування відсотків за кредитним договором. Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту та відсоткам безпідставна, а її задоволення призведе до подвійного стягнення. Відповідачка вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення судового збору та витрат на правову допомогу, ураховуючи, що на думку відповідача, у задоволенні позову має бути відмовлено. Крім того, відповідач вказує, що розмір гонорару адвоката, який заявлений позивачем до стягнення як витрати на правову допомогу є явно не співмірними ні зі складністю справи, ні з часом, витраченим на надання відповідних послуг, ні з обсягом послуг адвоката, ні з ціною позову. У витягу з акту №8 про надання юридичної допомоги від 16.10.2020 року йдеться про надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в позасудовому порядку, проте будь-які альтернативні суду порядки вирішення справ цієї судової справи не стосуються. Викликає сумнів потреба у наданні відразу ж двох консультацій щодо одного і того ж самого питання - можливості стягнення боргу (п.п. 2, 3). Згідно п. 4 вказаного акту адвокат складав позовну заяву про стягнення боргу для подачі до Дніпровського районного суду м. Києва та друк необхідних документів, на що витратив 4 години і встановив тариф 2000,00 грн./год. Проте, недоведеним є факт надання послуги адвокатом щодо складання такої позовної заяви, адже позовна заява подана до суду підписана самим позивачем (його керівником). Якби мова йшла, що адвокат складає проект позовної заяви, а підписує його позивач, то в акті, як видається, мала б йти мова про складання проекту позовної заяви. А друк документів взагалі не є видом правової допомоги. Види правової допомоги, які можуть надаватись клієнтам адвокатами передбачені ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 12.02.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просить задовольнити позов та посилаючись на положення ст. 625 ЦК України зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а тому наявність судових актів не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальність за порушення строків розрахунків по кредитному зобов`язанню. Статус сторін у правовідносинах існує до моменту виконання боржником зобов`язань перед кредитором, які відповідно до ст. 599 ЦК України припиняються, зокрема, виконанням, проведеним належним чином, водночас, звертаючись до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Викладену у постанові ВП ВС від 28.03.2018 року правову позицію слід розуміти так, що банк, або інша фінансова установа - має право нараховувати відсотки за кредитним договором лише у межах строку на який відповідний кредит було надано, а після настання терміну повернення кредиту в повному обсязі кредитор втрачає право нараховувати відсотки та набуває право здійснювати нарахування згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та відповідні правові висновки викладені у постановах Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок (ст. 1049 ЦК України), водночас матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про те, що зобов`язання боржником за кредитним договором у повному обсязі погашено, що підтверджує правомірність вимог позивача, оскільки договір набирає чинності з моменту його укладання, при цьому, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.ч. 2, 4 ст. 631 ЦК України). Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що підставою застосування відповідальності - є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Контр розрахунку заборгованості відповідачем не надано, не надано суду відповідачем і належних та допустимих доказів на спростування суми заборгованості, виходячи з якого здійснені нарахування боргу товариством, які склали позовні вимоги. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем у справі був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11177002000 на суму 21029,00 доларів США з терміном повернення не пізніше 27.06.2014 року та сплатою процентів у розмірі 12,5% річних за користування кредитними коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.05.2011 року (справа №2-216/2011) стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 23319,44 долара США, що за офіційним курсом станом на 16.04.2010 року становить 184825,20 грн., судові витрати по сплаті державного мита в сумі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього загальною сумою 186645,20 грн. Отже, банк скористався своїм правом щодо дострокового стягнення заборгованості за договором кредиту у зв`язку з порушенням позичальником умов цього договору. Відповідно до положень ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. За змістом ст.ст. 513, 514, 516 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір факторингу №05/12, відповідно до умов якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги за кредитами, а фактор зобов`язується придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим договором. 20.04.2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» був укладений договір факторингу №05/12-КВ, відповідно до умов якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги за кредитами, а фактор зобов`язується придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим договором. 14.07.2020 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №14-07/2020, згідно умов якого, у порядку та на умовах, визначених цим договором, сторона 1 зобов`язується відступити (передати) стороні 2 належне стороні 1 право вимоги, яке належить їй на підставі договору факторингу №05/12-КВ від 20.04.2012 року укладеного з ТОВ «Кредекс Фінанс», зокрема, за кредитним договором №11177002000 від 27.06.2007 року, який укладено між ПАТ «УкрСиббанк» та боржником, в обсязі, що визначається в цьому договорі, та сторона 2 зобов`язується сплатити на користь сторони 1 еквівалент грошової суми в розмірі ціни договору на умовах цього договору та прийняти право грошової вимоги. Згідно витягу з додатку №3 до договору №14-07/2020 від 14.07.2020 року про відступлення прав вимоги за кредитним договором, під номером 18 значиться ПІБ боржника - [PERSON] , договір №11177002000, дата договору - 27.06.2007 року, сума боргу станом на дату відступлення у гривневому еквіваленті за курсом НБУ - 764920,79 грн. Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року в справа №14-10цс18, постанові від 04 липня 2018 року в справі №14-154цс18, в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, у даному випадку після прийняття Дніпровським районним судом м. Києва рішення від 17.05.2011 року (справа №2-216/2011) про дострокове стягнення кредитної заборгованості розрахованої станом на 16.04.2010 року, кредитор позбавляється права нараховувати проценти за користування позиченими коштами та обумовлену договором неустойку (штраф, пеню), і з цього часу набуває право лише щодо представлення вимог до боржника стосовно неповернутої суми у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК, відповідно до яких зобов`язання припиняється. Зважаючи на відсутність в зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позивач просить стягнути з відповідача у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 68915,53 грн., який розрахований за період з 04.11.2017 року - 04.11.2020 року, і вбачається, що відповідне нарахування здійснене позивачем на суму боргу у розмірі 764920,79 грн., тобто суму яка була відступлена позивачу попереднім кредитором відповідача за договором №14-07/2020 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 14.07.2020 року і визначена у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на дату відступлення. Поряд із цим, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.05.2011 року достроково стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 23319,44 доларів США і з цього часу кредитор не мав права нараховувати проценти або неустойки, передбачені умовами договору кредиту. Натомість вбачається, що за договором №14-07/2020 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 14.07.2020 року позивачу відступлено вимогу на суму 764920,79 грн., яка станом на час відступлення за курсом НБУ дорівнює 28238,05 доларів США. Отже вбачається, що після прийняття наведеного рішення суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості відбулось додаткове нарахування заборгованості на підставі умов договору кредиту, що не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить правовим позиціям Верховного Суду з цього питання. За таких умов суд вважає, що нарахування трьох відсотків річних від простроченої суми має відбуватись за вказаний позивачем період на суму боргу визначену рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.05.2011 року в розмірі 23319,44 доларів США, що станом на час відступлення позивачу права вимоги (14.07.2020 року) за офіційним курсом НБУ становило 631683,99 грн. та відповідно за проведеними судом розрахунками 3% річних від простроченої суми складає 56903,00 грн. Стосовно стягнення з відповідача пені за подвійною обліковою ставкою у сумі 142854,44 грн., що нарахована позивачем на суму боргу в розмірі 764920,79 грн. за період з 04.11.2019 року - 04.11.2020 року, суд вважає такі позивні вимоги безпідставними, а тому у цій частині в задоволенні позову відмовляє у повному обсязі, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Первісний кредитор відповідача ПАТ «УкрСиббанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2011 року до суду із позовом про примусове стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» своїм рішенням від 17.05.2011 року (справа №2-216/2011). Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 31.10.2018 року (справа №202/4494/16-ц), Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позивач не має права на нарахування та стягнення пені згідно з умовами договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11177002000 від 27.06.2007 року, що передбачена, зокрема, Розділу 4 цього договору. Також немотивованими та безпідставними є посилання позивача на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» і правові позиції викладені у постановах Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, оскільки за змістом преамбули цього закону, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Ураховуючи все вище викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення 3% річних від простроченої суми (631683,99 грн.) за заявлений позивачем період (04.11.2017-04.11.2020) у розмірі 56903,00 грн., та відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені. За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із заявленої позивачем до стягнення суми у розмірі 211769,97 грн., судом задоволено позовні вимоги на суму 56903,00 грн., що становить 27%. Відповідно стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений останнім судовий збір у розмірі 857,67 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5400,00 грн. Стосовно посилань відповідача щодо розміру гонорару адвоката суд зазначає, що консультація стосовно позасудового вирішення спору є абсолютно можливою, адже не виключається проведення між кредитором та боржником медіаційних процесів або добровільної сплати боржником заявленого боргу. Сумнів відповідача у потребі надання двох консультацій є немотивованим, адже відповідні консультації були усною та письмовою. Підписання ж позову не самим адвокатом, а позивачем жодним чином не вказує на те, що адвокат не готував цього позову, адже позов може підписати позивач або його представник за власним розсудом позивача та в межах повноважень наданих позивачем своєму представнику, при цьому заявкою на надання юридичних послуг від 04.10.2020 року, яка підписана обома сторонами договору про надання правової допомоги, визначено складання позовної заяви про стягнення боргу як конкретну послугу, що надається позивачу. Факт зазначення у п. 4 заявки разом зі складанням позовної заяви також друк необхідних документів не впливає на вартість послуг, оскільки згідно наявного в матеріалах справи прайс-листа АО «Вердик» саме підготовка позовної заяви становить 2000,00 грн./год., що відповідає сумі по заявці в частині складання позовної заяви про стягнення боргу, підготовки та друку необхідних документів. На підставі викладеного,

Outcome: partial