Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним. В жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду із зустрічним позовом до [PERSON] про втрату права на користування жилим приміщенням. Позов мотивує тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду, від 14.05.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.06.2014 року її позов задоволено та визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 26.07.2002 року між нею та [PERSON] із застосуванням наслідків недійсності правочину. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 року судові рішення по справі залишено без змін. Проте, після постановления вищенаведених судових рішень про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , відповідачка обманним шляхом, скривши факт наявності судового рішення, яке вступило в законну силу та ухвали про накладення арешту на цю квартиру, домоглася своєї та дітей реєстрації в цій квартирі, а органи державної міграційної служби не перевіривши достовірності реєстрації права власності за відповідачкою цієї квартири та наявності арешту, провели таку реєстрацію відповідачки з її дітьми в спірній квартирі. На її неодноразові скарги і вимоги усунути допущені порушення по реєстрації відповідачки в її квартирі без її відому і згоди, орган міграційної служби посилаючись на п.3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, відписує про вирішення цього питання в судовому порядку шляхом позбавлення права власності на житло, права користування житловим приміщенням, виселення. Тому, з огляду наведеного, та виходячи з правовідносин між нею, як власником квартири та попереднім власником цього житла, яким значилась відповідачка, то внаслідок визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] [PERSON] , має місце припинення права власності відповідачки на квартиру, вона втратила право на користування цим житлом. Відповідачка з дітьми та чоловіком вибули з її квартири ще на початку травня 2013 року та перейшли на проживання по [ADDRESS] , що встановлено під час розгляду цивільної справи про визнання договору дарування недійсним. Просила суд, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням разом зі своїми дітьми в квартирі [ADDRESS] . 27.10.2014 року Ухвалою Івано-Франківського міського суду об`єднані в одне провадження вимоги у справі №344/15950/13-ц, провадження № 2/344/770/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов"язання не чинити перешкоди у користуванні ним та вимоги за зустрічним позовом №344/16420/14-ц, провадження № 2/344/5091/14 [PERSON] до [PERSON] про втрату права на користування жилим приміщенням. [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.02.2016 року провадження у справі зупинено до залучення у справі правонаступника. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.10.2020 року залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про втрату права на користування жилим приміщенням в якості правонаступника - [PERSON] ( [ADDRESS] ). 11.11.2020 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] ( правонаступник [PERSON] ) подала до суду заяву в порядку уточнення позовних вимог, та просила суд постановити рішення яким визнати [PERSON] разом із своїми дітьми: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08.02.2021 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] па її представник позов підтримали в повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради проти задоволення позову заперечила. Суду пояснила, що на даний час [PERSON] разом із своїми малолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] проживають в квартирі [ADDRESS] . Будь-якого житла, яке належить на праві власності у дітей не має, а тому рішення суду про задоволення позову порушить права дітей щодо користування житлом. Вислухавши пояснення позивача та її представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , були [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.204). [PERSON] на праві особистої власності належала квартира [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів №370 від 13.11.1991 року, що підтверджується копією свідоцтва на право особистої власності на квартиру від 15.07.1992 року. 01.08.1992 року розпочато будинкову книгу для прописки громадян, що проживають за адресою [ADDRESS] , в якій міститься запис про реєстрацію [PERSON] за зазначеною адресою (т.1 а.с.208-209). 26.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені неповнолітньої дочки [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчено державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Кочержук Л.П. та зареєстровано в реєстрі 5-1263. На звороті зазначеного договору дарування міститься відмітка про реєстраційний напис на правовстановлюючому документі, з якого вбачається, що квартира [ADDRESS] в цілому зареєстрована в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , записаний у реєстрову книгу №32 за реєстровим номером №4122 від 15.08.2002 року (т.1 а.с.60). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] 11.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] 14.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.63). 01.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди квартири у приватної особи за адресою: [ADDRESS] , згідно п.2.1 зазначеного договору об`єкт оренди передається в оренду для проживання 4 осіб (т.1 а.с.64). Із копії довідки виданої Івано-Франківською міською поліклінікою №2 від 08.05.2014 року вбачається, що [PERSON] є нетранспортабельна, хвора за межі квартири не виходить (т.1 а.с.47). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.05.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , що укладався 26.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний №5-1263. За наслідками недійсності даного договору дарування квартири кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. 15.05.2014 року [PERSON] складено заповіт яким на випадок її смерті зробила розпорядження відповідно до якого все її майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право заповіла [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М., зареєстровано в реєстрі за №1104 (т.1 а.с.154). 19.05.2014 року на замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Із довідки виданої начальником Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 19.05.2014 року вбачається, що 15.08.2002 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - Договір дарування від 26.07.2002 р.,посвідчений Першою Ів.-Франківською ДНК р. №5-1263. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 15.08.2002 р., реєстровий запис № 4122, книга №32. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось. 10.06.2014 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири серія та номер: 5-1263, виданого 26.07.200 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.06.2014 (т.1 а.с.65). Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.06.2014 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 року рішення Івано-Франківськго міського суду 14.05.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування залишено без змін. 25.06.2014 року заведено будинкову книгу для реєстрації громадян, що проживають по [ADDRESS] , з якої вбачається що 27.06.2014 року у зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також, 11.10.2014 року за зазначеною адресою зареєстрована [PERSON] , [INFO] . (т.1 а.с.66-68). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2014 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] . Із листа заступника начальника Управління ДМС в Івано-Франківській області від 22.08.2014 року №02/ч-3 вбачається, що реєстрації осіб за адресою [ADDRESS] відбулась на законних підставах, жодних повідомлень про заборону здійснення реєстрації місця проживання за зазначеною адресою не надходило. Окрім того у листі зазначено про те, що згідно довідки Івано-Франківського МВ УДМС України в Івано-Франківській області №15-2749 від 16.08.2014 року за зазначеною вище адресою значаться зареєстрованими неповнолітні діти [PERSON] , 2005 року народження, та [PERSON] , 2007 року народження. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії № [NUMBER] від 15.10.2015 року (т.1 а.с.85). Із довідки про склад сім`ї, виданої обслуговуючим кооперативом «Набережна ім..Стефаника-14» від 17.11.2015 року №16 вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] , в даній квартирі зареєстровані і проживають: [PERSON] (померла), [PERSON] (внучка, власник зареєстрована з 27.06.2014 року), [PERSON] ( [INFO] , син [PERSON] , зареєстрований з 27.06.2014 року), [PERSON] ( [INFO] , дочка [PERSON] , зареєстрована з 27.06.2014 року), [PERSON] ( [INFO] , дочка [PERSON] , зареєстрована з 11.10.2014 року). (т.1 а.с. 183). 18.11.2015 року зареєстрована спадкова справа після померлої [PERSON] за номером [NUMBER] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 18.11.2015 року (т.1 а.с.172). Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 18.11.2015 року у спадковому реєстрі в стані «чинний» зареєстровані три заповіти заповідача - [PERSON] , а саме: №3691196 від 30.11.1990 року, №3692339 від 04.03.1983 року, 56078472 від 15.05.2014 року (т. 1 а.с.193-194). 17.12.2015 року [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Глущенко І.В. (т.1 а.с.203). Із довідки, виданої начальником Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 24.12.2015 року, вбачається, що 15.07.1992 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - Свідоцтво про право власності від 15.07.1992р. видане МУЖКГ на підставі рішення МВК № 370 від 13.11.1991р. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 15.07.1992р., реєстровий запис № 4122, книга № 32. 15.08.2002р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру. Підстава для реєстрації права власності - Договір дарування від 26.07.2002р.,посвідчений Першою Ів.-Франківською ДНК р. №5-1263. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 15.08.2002р., реєстровий запис № 4122, книга №32. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось. (т.1 а.с.212). 24.12.2015 року на замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.214). 13.01.2016 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. надано [PERSON] відповідь на звернення, з якого вбачається, що видача їй свідоцтва про право на спадщину за законом неможливо, оскільки [PERSON] подано заяву про прийняття спадщини за заповітом (т.1 а.с.222). Із листа начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Сливки З. від 30.03.2016 року, встановлено, що [PERSON] порушивши процедуру щодо порядку перереєстрації громадян через Центр надання адміністративних послуг, 27.06.2014 року знялася з реєстрації з неприватизованого житла разом із двома старшими дітьми, щодо яких вона є одинокою матір`ю, за адресою [ADDRESS] чим порушила права дітей на користування даним житловим приміщенням та отримання частки в спільній сумісній власності відповідно до законодавства України про приватизацію. Із зазначеного листа, також встановлено, що чоловік [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] у квартирі своєї матері (т.2 а.с.109). Як вбачається із листа, адресованого першим заступником міського голови Івано-Франківської міської ради Тодоровій М.В. від 01.04.2016 року, [PERSON] зверталась із зверненням щодо надання можливості користуватись житловим приміщенням на [ADDRESS] згідно договору дарування, та їй надано відповідь про відсутність правових підстав для її вселення разом з неповнолітніми дітьми в квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с. 108). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.11.2019 року, яке поставною апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.08.2020 року залишено без змін (т.2 а.с. 63-66) в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійним заповіту, посвідченого 15.05.2014 року приватним нотаріусом Біланюк С.М., по реєстру №1104, від імені [PERSON] в користь [PERSON] відмовлено (т.1 а.с.245-248). 07.10.2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за №1165, згідно якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] є її донька [PERSON] , спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з квартири [ADDRESS] (т.2 а.с. 83). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2020 року вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (т.2 а.с. 84). За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Івано-Франківській області від 05.01.2021 року [PERSON] з 27.06.2014 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с. ). 11.01.2021 року [PERSON] звернулась із заявою до служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про проведення перевірки щодо фактичного місця проживання [PERSON] та виконання обов`язків по вихованню дітей, в тому числі за місцем реєстрації по [ADDRESS] (т.2 а.с. 142). 26.01.2021 року начальником відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м.Івано-Франківська Костишин С. надано відповідь на заяву [PERSON] від 11.01.2021 року про зняття з реєстрації місця проживання особи, яка позбавлена права власності на квартиру, з якої вбачається, що для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] їй необхідно подати відповідне рішення суду до органу реєстрації через центр надання адміністративних послуг м.Івано-Франківська з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги». Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочність щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] ( зазначено, як власник) з 27.06.2014 року, [PERSON] , [INFO] (син [PERSON] ) з 27.06.2014 року, [PERSON] , [INFO] , (дочка [PERSON] ), з 27.06.2014 року, [PERSON] , [INFO] , ( дочка [PERSON] ) з 11.10.2014 року. Як встановлено судом, позивач при зверненні до суду з позовом посилалась на те, що внаслідок укладення договору дарування квартири [ADDRESS] відповідача [PERSON] разом із її сім`єю, зареєстровано в спірній квартирі. Проте, договір дарування квартири від 26.07.2002 року рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.05.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду та ухвалою вищого спеціалізованого суду України залишено без змін, визнано недійсним. Окрім того 03.09.2013 року в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.09.2013 року було накладено арешт спірну квартиру. Однак, [PERSON] зареєструвалась разом з дітьми в спірному житлі. Відповідно до статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Відповідач [PERSON] з 26.01.2004 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а з 27.06.2014 року проведено реєстрацію місця проживання [PERSON] разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] . 11.10.2014 року також проведено реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] . Підставою для реєстрації відповідача [PERSON] була наявність у відповідача [PERSON] права власності на квартирі [ADDRESS] , а реєстрація неповнолітніх дітей проведена відповідно до вимог ст.29 ЦК України. Однак, слід зазначити, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.05.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.06.2014 року, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , що укладався 26.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційни № 5-1263 . За наслідками недійсності даного договору дарування квартири кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Місце реєстрації не є визначальним при з`ясування наявності у особи права проживання на певній житловій площі, однак реєстрація особи у певному приміщенні свідчить про наявність певного права особи на це приміщення. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі № 399/142/16). У випадках коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу а у випадку неможливості гарантувати відшкодування( постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за № 331/6927/16) Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі - ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квратири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником квартири, та колишнім власником квартири з приводу користування вказаним житлом після скасування судом договору дарування. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року ( справа № 447/455/17, провадження № 14-64цс20) вказала, що дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд враховуючи наведене, дійшов висновку про визнання припиненим права користування спірною квартирою [PERSON] на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Неповнолітні діти та малолітня дитина відповідачки не могли самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Визнання малолітньої та неповнолітніх дітей відповідачки такими, що втратили право користування житловим приміщенням в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав дітей та їх матері на житло, внаслідок яких останні можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. [PERSON] є матір"ю одиначкою дітей [PERSON] та [PERSON] , іншого житла у дітей немає. Враховуючи тривалість виниклого спору, не можна вважати не поважною причину не проживання дітей у спірному житлі їх проживання в іншому місці, оскільки діти в силу свого віку не мали та не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти та малолітня дитина відповідачки набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - а саме квартирою квартирі [ADDRESS] , а в задоволенні решти вимог відмовити. На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України,

Outcome: partial