Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в ході судового розгляду уточнила, до Дніпровської міської ради, де треті особи - виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання членом сім`ї наймача, визнання права користування квартирою та визнання наймачем квартири. В обґрунтування позову зазначила, що 11 квітня 2018 року вона через свого представника за довіреністю - [PERSON] , звернулась до Відділу з квартирного обліку та розподілу житла Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради із заявою про переоформлення договору найму житла. 18 травня 2018 року рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради № 98 «Про відмову у наданні дозволу на зміну договору найму жилого приміщення» їй було відмовлено в наданні дозволу балансоутримувачу житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста, що знаходиться в Амур-Нижньодніпровському районі, на зміну договору найму квартири [ADDRESS] [INFO] померла сестра позивача - [PERSON] . Позивач разом із [PERSON] проживала у вищевказаній квартирі без реєстрації місця проживання, що підтверджується довідкою КП «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради №6642 від 17.11.2016. Зареєструвати своє місце проживання вчасно вона не змогла з причин, які не залежали від неї, оскільки сестра була повністю лежача, а також перебувала на обліку у лікаря-психіатра, а тому не могла зареєструвати її місце проживання за адресою: [ADDRESS] Квартира, що знаходиться у [ADDRESS] перебувала у користуванні [PERSON] , що підтверджується ордером №57 від 08 лютого 1982 року. Позивач має намір і надалі продовжувати проживати у цій квартирі та вести господарство, сплачувати комунальні послуги. Окрім того, позивач і до смерті сестри періодично сплачувала комунальні послуги, про що є квитанції. Оскільки позивач вселилася до сестри як член сім`ї наймача, проживала з нею, вела спільне господарство, тому просила суд визнати її членом сім`ї наймача [PERSON] , визнати право користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] , визнати наймачем квартири [ADDRESS] (а.с.2-10, 63-71). Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.54). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2019 року закрито підготовче провадження по справі (а.с.101). В судовому засіданні 13.08.2019 представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав викладених в ньому. Зокрема зазначила, що з 2001 року сестри проживали разом, оскільки погіршився психічний стан здоров`я померлої [PERSON] , вони вели спільний побут і проживали однією сім`єю. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову, оскільки порушено порядок вселення до наймача, передбачений ст.65 ЖК України. Крім того, зазначила, що позивачем не доведено факт постійного спільного проживання з померлою, ведення спільного господарства. Також просила суд врахувати рішення судів першої та апеляційної інстанції по цивільній справі №199/7278/17 за позовом [PERSON] про визнання права користування спірною квартирою в порядку спадкування, якими встановлено, що [PERSON] проживала у спірній квартирі фактично як тимчасовий жилець зі згоди наймача. Представники третіх осіб - виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради до суду не з`явилися, повідомлені належним чином. В судове засідання призначене на 28.08.2019 учасники судового розгляду не з`явилися. Позивачем [PERSON] до суду надано клопотання про перенесення розгляду справу у зв`язку із відпусткою її представника [PERSON] . Проте доказів цим обставинам суду не надала, як і не надала доказів поважності причин своєї неявки. Суд також зазначає, що у судовому засіданні, яке відбулося 23.08.2018, за участі представника позивача [PERSON] і представника відповідача [PERSON] , із представниками сторін, в тому числі і представником позивача [PERSON] , погоджувалася дата наступного судового засідання. Розглядаючи клопотання позивача про перенесення розгляду справи, суд також зазначає, що в судовому засіданні 23.08.2019 сторони по справі надали свої пояснення з приводу заявлених позовних вимог, надали пояснення при допиті свідків та дослідженні письмових матеріалів справи, а тому враховуючи строки розгляду справи, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи за відсутності не з`явившихся учасників судового розгляду з ухваленням рішення по справі. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ЖК України. Частиною першою\~статті 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У\~статті 9 ЖК Української РСР\~встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 61, статей 64 та 65 ЖК\~Української РСР\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною першою\~статті 106 ЖК Української РСР\~передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 (з наступними змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12 (яка на теперішній час підтримана і практикою Верховного Суду, як то у постановах - Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №523/16575/15 від 17.07.2019, Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №641/7049/17 від 22.05.2019, Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №554/4879/16 від 13.12.2018 тощо) у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга\~статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга\~статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої\~статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом\~статті 65 ЖК Української РСР\~за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР\~визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до частини другої\~статті 2\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Судом встановлено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не зареєстрована. Суду не надано доказів, що [PERSON] зверталася у відповідні органи з заявою про реєстрацію в своїй квартирі будь-яких осіб, в тому числі позивача. Із копії паспорта [PERSON] вбачається, що остання до 24.11.2016 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Проте, реєстрація не є першочерговим доказом набуття права користування квартирою. Головне, суд повинен встановити: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, а позивач зобов`язанний надати суду докази на підтвердження цих обставин. Так, в обґрунтування позову, позивач посилається на постійне проживання разом із сестрою [PERSON] з 2001 року. Проте, належних та допустимих доказів цим обставинам не надає. В матеріалах справи наявна довідка від 17.11.2016 підписана директором КП «Жилсервіс» ДМР», яка підтверджує, що [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації. Проте, даний доказ не свідчий з якого часу проживає позивач за цією адресою і не може підтверджувати доводи сторони позивача про постійне проживання [PERSON] за вказаною адресою з 2001 року (а.с.17). У довідці виданої 25.11.2016 взагалі зазначено, що [PERSON] мала склад сім`ї з однієї особи. Про проживання [PERSON] , без реєстрації, разом з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] в даній довідці не зазначено (а.с.18). Надані квитанції про сплату комунальних послуг в більшості своєї підтверджують сплату таких послуг протягом 2018-2019 років. Також, в судовому засіданні на підтвердження доводів позивача, було допитано свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивача та її померлу сестру десь з 1995 року. З 2000 року, коли у свідка захворіла мати, вона навідувалася до матері і бачила, що позивач з сестрою гуляли разом, пили чай. Знає, що коли [PERSON] захворіла у 2016 році, то [PERSON] викликала лікаря. Також свідок чула, що померла [PERSON] не хотіла прописувати сестру до себе. Свідок [PERSON] суду показала, що знає позивача та її сестру [PERSON] з 1982 року. Протягом 1993-1994 років [PERSON] працювала на Півночі, після чого у неї почалися нервові захворювання. В 2001 році у [PERSON] померла донька і вона почала почувати себе ще гірше. Свідок знає, що сестри проживали разом, готували їжу, пили чай, ходили на прогулянки. Чи залишалася весь час [PERSON] на ніч у сестри, свідок не знає, проте позивач намагалася не залишати сестру одну після смерті її доньки у 2001 році. Проте, коли [PERSON] захворіла у 2016 році [PERSON] її не залишала одну ніколи. Із наданих суду письмових доказів та показів свідків судом достеменно не встановлено, що квартира [ADDRESS] була постійним місцем проживання [PERSON] з 2001 року, як вона зазначає у позові, що саме за цією адресою вона постійно проживала, отримувала кореспонденцію, наглядалася у лікаря тощо, що позивач з [PERSON] вели спільне господарство, не можливим є встановлення тривалості часу проживання позивача із наймачем. Також, стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, в якому році вона вселилася до померлої, що при її вселенні було дотримано встановленого законом порядку, наявність згоди на її вселення наймача квартири тощо. Крім того, судом досліджено у судовому засіданні цивільну справу №199/7278/17 за позовом [PERSON] до Дніпровської міської ради, де третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання за [PERSON] право на користування квартирою [ADDRESS] , в порядку спадкування. Так, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року, залишеного без змін постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, встановлено, що [PERSON] проживала у квартирі [ADDRESS] як тимчасовий жилець зі згоди наймача, а після його смерті у зв`язку з припиненням договору найму жилого приміщення вона не набула права користування житлом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із\~ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed