Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

01 серпня 2016 року до суду із позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В позовній заяві зазначено, що в липні 2015 року між сторонами було укладено усний договір позики, відповідно до якого відповідач отримала у позику від позивача грошові кошти у сумі 83\~000 грн. 00 коп. Відповідач в порушення своїх усних зобовязань позику не повернула. На прохання позивача про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не реагує та в усній формі відмовляється повертати борг. 08 грудня 2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] суму у розмірі 5\~000 грн. 00 коп., що було завірено приватним нотаріусом. 15 грудня 2015 року позивач отримала від відповідача суму у розмірі 4\~000 грн. 00 коп. та 26 грудня 2015 року отримала суму у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. Таким чином сума боргу складає 59\~000 грн. 00 коп. та у заяві до приватного нотаріусу про погашення частини боргу відповідач визнає всю суму боргу, але повернути відмовляється. З огляду на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь кошти у сумі 59\~000 грн. 00 коп. та витрати повязані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду у розмірі 590 грн. 00 коп. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та зазначила, що позов підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що передбачено ст. 1047 ЦК України. Отже законодавець чітко встановлює письмову форму договору позики, як підставу виникнення між його сторонами цивільних прав і обовязків. Судом встановлено, що відповідач не укладала з позивачем угод позики коштів в розумінні положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. Відсутність між сторонами законодавчо встановленої форми договору позики слідує зі змісту позовної заяви, де позивач зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики. Судом не можуть бути розцінені як належний та допустимий доказ, нотаріально засвідчені заяви (а.с. 5-7), які були надані позивачем [PERSON] на підтвердження того факту, що відповідачем [PERSON] частково погашається заборгованість та визнається залишок боргу у розмірі 59\~000 грн. 00 коп., оскільки, приватними нотаріусами Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON], засвідчено справжність підпису [PERSON], а не факт передачі грошових коштів відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] в рахунок часткового погашення боргу. Зазначені вище заяви не містять підпису відповідача [PERSON] та не дають суду підстав вважати, що остання визнає укладання договору позики чи існування будь-якої заборгованості перед позивачем. Отже, за наведених вище обставин справи, які були перевірені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позовної заяви. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку із тим, що позивачу було відмовлено в задоволенні позову, то судові витрати, відповідно до статті 88 ЦПК України, слід залишити за ним. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed