Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

У лютому 2014 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із даним позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в обґрунтування якого в казав наступне. 25.04.2008 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKIPGA00000100, згідно якого [PERSON] отримала у позивача кредит у розмірі 24\~978 доларів США, строком користування до 25.04.2018 р., зі сплатою за користування кредитом 12 % річних. В забезпечення належного виконання кредитних зобов»язань, 08.05.2008 р . між цими ж самими сторонами був укладений іпотечний договір, за яким відповідачка [PERSON] передала в іпотеку банку належну їй квартиру [ADDRESS]. Через неналежне виконання [PERSON] своїх зобов»язань за кредитним договором, у неї виникла заборгованість, і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.10.2010 р. з неї було стягнуто на користь банку 189\~435,78 грн. та судові витрати у розмірі 1\~730 грн., а всього на загальну суму 191\~165,78 грн. Цим же рішенням було відмовлено у задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В подальшому, рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.11.2013 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на те, що після набрання законної сили рішенням суду, позивач пропонував відповідачам добровільно виселитись із квартири, що є предметом іпотеки, однак вони відмовились, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив: - виселити відповідачів разом із малолітніми [PERSON] та [PERSON] з предмета іпотеки - квартири [ADDRESS], без надання їм іншого житлового приміщення. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.07.2014 р. у задоволені цього позову було відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 29.10.2014 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.07.2014 р. було залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.07.2014 р. та ухвала колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 29.10.2014 р. були скасовані, а справа була передана на новий розгляд до суду першої інстанції. У судове засідання по справі представник позивача не з'явився, подав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову посилаючись на відсутність у неї іншого житла, у якому б вона могла проживати разом із членами своєї сім'ї. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи без самостійних вимог Служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району подала заяву про слухання справи у її відсутність, та заперечувала проти позову в частині виселення малолітніх дітей. 16.12.2014 р. відповідач по даній справі [PERSON] помер, у зв'язку з чим провадження в частині вимог до нього було закрито ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.05.2015 р., на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 25.04.2008 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKIPGA00000100, згідно якого [PERSON] отримала у позивача кредит у розмірі 24\~978 доларів США, строком користування до 25.04.2018 р., та зі сплатою за користування кредитом 12 % річних. На забезпечення належного виконання відповідачкою зобов»язань за кредитним договором, 08.05.2008 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївского міського нотаріального округу [PERSON] за реєст. № 5557, згідно якого відповідачка передала в іпотеку банку належну їй квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2001 р., зареєстрованого на Універсальній біржі «Номінал». Через неналежне виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, у неї виникла заборгованість, і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.10.2010 р. з неї було стягнуто на користь банку 189\~435,78 грн. та судові витрати у розмірі 1\~730 грн., а всього на загальну суму 191\~165,78 грн. Цим же рішенням було відмовлено у задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.11.2013 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отримання витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, із встановленням початкової ціни для її реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом. У задоволенні вимог банку про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення було відмовлено. Дане рішення суду набрало законної сили. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилався на те, що після прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідачам в установленому законом порядку направлялась вимога про виселення з квартири, що є предметом іпотеки, однак вони у добровільному порядку відмовляються її виконувати. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Так, частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судовим розглядом встановлено, що відповідачка [PERSON] передала в іпотеку позивачеві квартиру [ADDRESS], яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2001 р., зареєстрованого на Універсальній біржі «Номінал», тобто квартиру, що була придбана нею не за рахунок коштів за кредитом, отриманим у позивача. Тому виселення відповідачів має здійснюватись із наданням їм іншого постійного житлового приміщення. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 р. у справі № 6-875 цс15, та від 02.09.2015 р. у справі № 6-1049цс15. З урахуванням викладеного, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України позивачеві не відшкодовуються понесені ним судові втрати по справі через те, що суд відмовив йому у позові в повному обсязі.

Outcome: dismissed