Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

У жовтні 2019 року заявник [PERSON] звернулася до суду в порядку окремого провадження з заявою, заінтересована особа - [PERSON] , про оголошення фізичної особи померлою. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона є матір`ю [PERSON] , який мешкав за адресою: [ADDRESS] . Заявник стверджувала, що на початку 2008 року її син [PERSON] зник, його місцеперебування на цей час не встановлене, будь-яка інформація про можливе місцезнаходження [PERSON] відсутня. 23 листопада 2008 року [PERSON] був оголошений у розшук, проте заходи щодо розшуку [PERSON] результатів не дали, що підтверджується довідкою від 21 червня 2009 року, виданою начальником відділення ВКР Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 листопада 2013 року у справі №367/7624/13-ц [PERSON] був визнаний безвісно відсутнім з 01 жовтня 2008 року. У зв`язку з цим [PERSON] просила суд оголосити її сина [PERSON] померлим, вказавши, що це необхідно їй для реалізації права на спадкування. Заявник в судовому засіданні вимоги, викладені у заяві підтримала, просила суд їх задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Залучена судом до участі у справі в якості заінтересованої особи [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не подала. Суд, заслухавши вступне слово заявника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що заявник є матір`ю [PERSON] (а. с. 34). Заявник стверджувала, що її син пішов з дому на початку 2008 року та досі не повернувся. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 листопада 2013 року у справі №367/7624/13-ц за заявою [PERSON] [PERSON] був визнаний безвісно відсутнім з 01 жовтня 2008 року (а. с. 40). За приписами ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Тлумачення ч. ч. 1 і 2 ст. 46 ЦК України свідчить, що цивільним законодавством передбачено декілька підстав для оголошення фізичної особи померлою: 1) тривала безвісна відсутність, тобто якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років; 2) особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом шести місяців; 3) якщо особа пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, в такому випадку вона може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. При цьому, суду надано право оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців; 4) за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру фізична особа може бути оголошена судом померлою протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Особливістю розгляду справ про оголошення особи померлою є те, що суд за наявності достатніх доказів робить юридичне припущення про смерть особи. Згідно з ч. 1 ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти до висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина (постанова Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №335/7275/19). Водночас відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження таких обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою (постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №461/424/15-ц). Заявник [PERSON] стверджувала, що [PERSON] зник у 2008 році та з цього часу у місці її постійного проживання немає відомостей про місце його перебування. Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник покликалась на довідку від 21 червня 2009 року, видану начальником відділення ВКР Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, згідно з якою [PERSON] був оголошений розшук та за фактом його зникнення було заведено оперативно-розшукову справу категорії "Розшук" від 23 листопада 2008 року №05-1776 (а. с. 39). Проте згідно з відповідями, наданими на запит суду Оболонським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві, з метою розшуку безвісно зниклого [PERSON] працівниками ВКП Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві було заведено оперативно-розшукову справу категорії "Розшук" від 23 листопада 2008 року №05-1776. 29 липня 2011 року розшук [PERSON] було припинено та закрито оперативно-розшукову справу у зв`язку з встановленням його місця перебування (а. с. 80, 81). Ці обставини не були враховані Ірпінським міським судом Київської області при ухваленні рішення від 11 листопада 2013 року у справі №367/7624/13-ц. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказів на підтвердження того, що після 29 липня 2011 року [PERSON] повторно оголошувався у розшук заявником суду не надано. Також [PERSON] не наведено доказів, що після 29 липня 2011 року у місці постійного проживання [PERSON] немає відомостей про місце його перебування протягом трьох років. Суд також звертає увагу заявника на те, що обставини, встановлені у рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 11 листопада 2013 року у справі №367/7624/13-ц, яким [PERSON] визнано безвісно відсутнім, не можуть вважатися таким, що не підлягають доказуванню, позаяк згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Водночас обставинами, встановленими рішенням суду та які не потребують доказуванню, слід вважати обставини щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Предметом судового розгляду в справі №367/7624/13-ц були обставини щодо визнання [PERSON] безвісно відсутнім, а тому висновок суду ґрунтувався на юридичному припущенні знаходження особи в живих. Тоді як предметом розгляду у цій справі є оголошення [PERSON] померлим, в якій, на відміну від справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, підлягають встановленню обставини, що дають підставу припускати смерть цієї особи (такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 травня 2019 року у справі №359/4864/17). Зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази на встановлення обставин, на підставі яких можливо було б зробити вірогідне припущення про смерть [PERSON] , суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її заяви про оголошення [PERSON] померлим.

Outcome: dismissed