Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

У січні 2010 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», (за довіреністю) Громут В.І. звернулося до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту, в якому зазначив, що 19.12.2006 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Банк) був укладений кредитний договір № 014/17-22/2476-70 (далі - Договір), згідно з яким Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у розмірі 31500,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних, строком на 84 місяці, тобто до 19.12.2013р. З метою забезпечення договору кредиту банком був укладений договір поруки № 014/17-22/3382-70 від 26.11.2008р з [PERSON], відповідно до якого поручитель взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника [PERSON] в разі порушення або неналежного виконання умов договору кредиту. Крім того, 19.12.2006 року між банком та [PERSON] укладений договір застави транспортного засобу - легкового автомобіля HONDA ACCORD, д/н [NUMBER]. Позичальник зобов'язався погашати кредит та проценти рівним щомісячними платежами в розмірі згідно з Графіком погашення кредиту та інших платежів (додаток №1 до договору). Впродовж дії кредитного договору відповідач [PERSON] неодноразово порушував вимоги п.5.1. щодо сплати відсотків за користування кредитом та сплати основної суми заборгованості отриманого кредиту, внаслідок чого станом на 22.12.2009 року у нього виникла заборгованість перед банком у сумі 24234,79 доларів США ( що в еквіваленті на гривню за офіційним курсом НБУ 7,97 становить 193151,28 грн.). 02.06.2010р. судом було постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, солідарно з [PERSON] і [PERSON] стягнуто 193151,28 грн., судовий збір 1700 грн, витрати ІТЗ 120 грн. У березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про скасування судового рішення. Ухвалою суду від 09.04.2014р. заочне рішення було скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку. У травні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало заяву про збільшення розміру позовних вимог і просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 11.04.2014р. у розмірі 148913,46 доларів США, що в еквіваленті на гривню за офіційним курсом НБУ 12,617898 грн. становить 1878974,84 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 286241,43 грн. (22685,35 дол. США), заборгованості по сплаті відсотків - 186563,82 грн. ( 14785,65 дол. США), пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків - 1406169,59 грн. Також просять стягнути судовий збір у розмірі 3654,00 грн., витрати ІТЗ - 120,00 грн. Представник позивача Іванісов В.С. (за довіреністю) у судове засідання не з'явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що розмір пені, розрахований позивачем є несправедливо великим і у кілька разів перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, а тому відповідно до ст. 551 ЦК України просить зменшити розмір пені. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 19.12.2006р. між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір № 014/17-22/2476-70 (а.с.60), згідно з яким Банк надав [PERSON] кредит у сумі 31500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних, строком до 19 грудня 2013р. Кредитні кошти були надані для придбання транспортного засобу. Згідно з п.1.3,5.1 Договору сплата кредиту та погашення відсотків за користування кредиту здійснюється щомісяця до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Пунктом 1.4 Договору встановлена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 14 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору з відповідачем 19.12.2006р. було укладено договір застави автомобіля марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]( а.с.10). Також, з метою забезпечення договору кредиту № 014/17-22/2476-70 від 19.12.2006р. банком був укладений договір поруки № 014/17-22/3382-70 від 26.11.2006р. з [PERSON] ( а.с.12), відповідно до якого поручитель взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника [PERSON] в разі порушення або неналежного виконання умов договору кредиту. У продовж дії кредитного договору відповідач неодноразово порушував вимоги п.п.1.3, 5.1. Договору щодо сплати відсотків за користування кредитом та сплати основної суми заборгованості. З листопада 2009р. погашення кредиту не здійснює. Кредитні кошти були надані відповідачу на строк до 19 грудня 2013р. У визначений у договорі строк кредитні кошти, проценти за користування кредитом [PERSON] не сплатив. Станом на 11.04.2014р. загальна заборгованість за кредитним договором становить 148913,46 доларів США, що в еквіваленті на гривню за офіційним курсом НБУ 12,617898 грн. становить 1878974,84 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 286241,43 грн. (22685,35 дол. США), заборгованості по сплаті відсотків - 186563,82 грн. ( 14785,65 дол. США), пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків - 1406169,59 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що відповідачами не виконані умови кредитного договору та договору поруки. А тому вимоги банку щодо стягнення солідарно з обох відповідачів заборгованості за тілом кредиту у розмірі 286241,43 грн. (22685,35 дол. США), заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 186563,82 грн. (14785,65 дол. США) підлягають задоволенню. Що стосується стягнення пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 1406169,59 грн., які заявлені позивачем до стягнення, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Загальна заборгованість за тілом кредиту, за процентами становить 472805,25 грн. (37471,00 дол. США). В обґрунтування заяви про зменшення розміру пені представник відповідача посилається на неспроможність відповідачів, через інфляційні процеси в країні і зростання курсу долару США, погасити таку суму пені і зазначає, що розмір нарахованої пені є несправедливо великим, він значно перевищує розмір загальної заборгованості за тілом кредиту і нарахованими процентами. Суд приймає ці доводи представника відповідача до уваги і приходить до висновку, що нарахований розмір пені не є співмірним із розміром прямих збитків позивача за цим договором. Позивачем не надано суду жодних доказів які б свідчили про настання негативних наслідків для нього через прострочення виконання зобов'язання позичальником. Такий висновок суду узгоджується з рішенням Конституційного суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року в справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Статтею 22 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що рішення Конституційного Суду України підлягають безумовному виконанню всіма державними органами, органами місцевого і регіонального самоврядування, установами, організаціями, підприємствами, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян та громадянами. За приписами статті 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» невиконання рішення Конституційного Суду України тягне за собою відповідальність згідно з законодавством. Тому при вирішені цієї справи суд врахував правові позиції, викладені в рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року. Зі змісту цього рішення вбачається, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобов'язання та договір, так і приписи частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. В розділі 3.2. рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року зазначено: «Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій , четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених "Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання)». В останньому абзаці мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року вказано: «Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності». З огляду на вищевикладене, суд, з урахуванням принципу співмірності, розумності та справедливості, вважає за можливе зменшити розмір пені до 55721,23 дол. США, що в еквіваленті на гривню становить 703084,80 грн. Таким чином загальний розмір боргу, який підлягає стягненню солідарно з відповідачів становить 1175890,05 грн. (286241,43+ 186563,82 +703084,80 =1175890,05). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно також стягнути солідарно витрати, понесені позивачем на оплату судового збору, у сумі 3654,00грн., витрати ІТЗ 120 грн.

Outcome: partial