Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

Представник, який діє в інтересах позивача 13 березня 2019 року звернувся в Любешівський районний суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] - [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, присадибною земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим вказує, що за життя [PERSON] склав заповіт, яким житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] заповів [PERSON] час посвідчення заповіту) [PERSON] . Позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги, будучи інвалідом І групи загального захворювання, маючи право на обов`язкову частку в спадщині, у шестимісячний термін прийняв спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном шляхом догляду за ним та користуванням як до смерті спадкодавця так і після відкриття спадщини та по даний час, а тому згідно ст.549 ЦК УРСР вважається таким, що прийняв спадщину та має право в порядку ст.560 ЦК УРСР, ст.ст.1269, 1297 ЦК України отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. З метою оформлення спадкових прав 30 серпня 2018 року [PERSON] подав до Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (житловий будинок), захистити спадкові права можливо лише в судовому порядку. Під час підготовчого провадження позивачем було заявлено клопотанням про залучення до розгляду справи в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями за законом першої черги, крім того [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] .. Також представником позивача було уточнено позовні вимоги, за якими просив суд визнати недійсним заповіт від 25 лютого 1986 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] , який посвідчений Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., реєстраційний номер 120. А також просив визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом та стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати по справі. В поданому до суду відповідачем [PERSON] відзиві на позовну заяву зазначається, що [INFO] 1986 року спадкодавцем [PERSON] , на випадок своєї смерті, зроблено розпорядження, згідно якого житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в селищі Любешів, вулиця Березня, Волинської області, заповів - [PERSON] на час посвідчення заповіту) [PERSON] . Даний заповіт посвідчено Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С.. Вказує, що виданою у 2008 році довідкою підтверджується її вступ у володіння та користування вказаним вище житловим будинком. Позивач [PERSON] , у встановлений шестимісячний термін, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини - не звертався. Доказів про прийняття спадщини шляхом володіння та користування спадковим майном - не надав. Зазначає, що заповіт складено у відповідності до вимог чинного ЦК УРСР 1963 року. Вказала, що про наявність заповіту, складеного [PERSON] на її користь, позивач [PERSON] дізнався ще у 2008 році. До Любешівського районного суду з позовом про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом [PERSON] звернувся у 2019 році, а тому ним було пропущено строки позовної давності. На підставі викладеного відповідач [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав пропущення строку позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Пилипчук В.Ф. позовні вимоги про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом, підтримали з підстав, викладених у позовній заяві і заяві про уточнення позовних вимог та просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] показав, що житловий будинок, спір щодо якого розглядається, був спільною власністю його батьків [PERSON] та [PERSON] .. Після смерті матері [PERSON] спадщину прийняли він, фактично вступивши у шестимісячний термін у володіння спадковим майном, шляхом догляду за будинком, садінням городу, та його батько [PERSON] шляхом спільного проживання з померлою. Тому на момент складення заповіту спадкодавець [PERSON] не був одноосібним власником будинку та не мав права заповідати вказане майно [PERSON] Крім того показав, що після смерті матері [PERSON] [INFO] та після смерті батька [PERSON] - [INFO] , він в шестимісячний термін, щодо кожного окремо, вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, а саме: користування будинком та присадибною земельною ділянкою, доглядом за майном, садінням городу. Вказані дії вчиняються ним по даний час. Разом з тим, позивач вказує, що за життя [INFO] [PERSON] було складено заповіт, яким він жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , заповів [PERSON] на час посвідчення заповіту) Р.С .. Вважаючи, що даний заповіт порушує його права, оскільки з 05 грудня 1996 року є інвалідом І групи, є непрацездатним, має право на обов`язкову частку у спадщині, тому прохає визнати недійсним заповіт, складений його батьком [PERSON] 25 лютого 1986 року. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог позивача. Відповідач наголосила, що оскільки позивачу [PERSON] стало відомо про наявність заповіту у 2008 році, тому на даний час сплив строк позовної давності. Крім того, відповідач [PERSON] вказала, що прийняла спадщину. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у встановлений ухвалою Любешівського районного суду від 12 квітня 2019 року строк відзиву на позовну заяву до суду не подали. В судовому засіданні, кожен окремо, заперечували щодо задоволення позовних вимог позивача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області Кух В.І. у вирішенні даного спору поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові та інші докази, надані сторонами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки правові відносини, спір щодо яких розглядається в судовому засіданні, виникли до 2004 року, а тому відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року №7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Так, Цивільний кодекс України РСР передбачає здійснення спадкоємства за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (статті 525, 526 ЦК УРСР). Так, поданими сторонами та дослідженими в судовому засіданні доказами беззаперечно встановлено та не оспорюється наступне. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 13 листопада 1950 року стверджується, що батьками позивача [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . З наявної в матеріалах справи архівної довідки №133/01.28 від 13 травня 2019 року виданої Державним архівом Волинської області вбачається, що 12 листопада 1939 року, актовий запис №14, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с.147). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 03 травня 2019 року мати позивача - [PERSON] померла [INFO] (том 1 а.с. 110). Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 01 березня 2017 року встановлено, що батько позивача [PERSON] помер [INFO] (том 1 а.с. 7). За померлим [INFO] [PERSON] , без оформлення права власності, значився житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , що стверджується наявним в справі довідками виданими Любешівською селищною радою №1487/02-06/2-17 від 18 грудня 2017 року, №511/19 від 08 вересня 2008 року; №546 від 04 лютого 2019 року. Щодо вимог позивача про визнання права власності на спадкове майно за законом. Є встановленим та не оспорюється сторонами, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям. Так, згідно записів погосподарських книг за 1961-1963 роки, 1968-1970 роки та 1969-1973 роки господарство [PERSON] значиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] за вказаною адресою проживав разом з дружиною [PERSON] та дітьми: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с.207, 209). В погосподарській книзі за 1968-1970 роки є відмітка, що в особистій власності господарства знаходились житловий будинок 1955 року побудови та хлів 1939 року побудови (том 1 а.с.209). Враховуючи вказане вище, суд приходить до переконання, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому проживала сім`я [PERSON] разом з дітьми - був спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, затвердженого Законом №2006-VІІ від 20 червня 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. [PERSON] , мати позивача, померла [INFO] . Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 Цивільного кодексу Української РСР). Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В суді беззаперечно встановлено, що після смерті [PERSON] фактично прийняли спадщину її чоловік [PERSON] , який був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с.41), а також син [PERSON] , який проживав в [ADDRESS] (том 1 а.с.12-39) та в шестимісячний термін фактично вступив у володіння спадковим майном шляхом догляду за будинком, садінням огороду, користування господарськими спорудами та земельною ділянкою. Земельні ділянки на яких проживали [PERSON] та [PERSON] є суміжними, мають спільне подвір`я та господарські споруди. Після смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] переїхав на постійне проживання та проживав за адресою: в [ADDRESS] , де і помер, що стверджується оглянутим в суді заповітом складеним [PERSON] 25 лютого 1986 року, посвідченим Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., де місце проживання спадкодавця вказано - [ADDRESS] . Крім того, наведені обставини ствердили допитані в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] та свідки [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] .. Дані обставини не оспорювались відповідачами. Таким чином встановлено, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] , яка складала 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вчинивши у шестимісячний термін дії передбачені ст.549 ЦК УРСР (1963 року), фактично вступивши у право володіння спадковим майном, хоча із заявою до державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину - не звертались. А тому, суд вважає доведеною ту обставину, що позивачу в порядку спадкування за законом, після померлої [INFO] [PERSON] , належить право власності на 1/4 частини житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Відтак, його батькові [PERSON] належали 3/4 частини вказаного вище будинку. Після його смерті [PERSON] [INFO] 1999 року відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалося з 3/4 житлового будинку та господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та земельної частки (пай) в розмірі 2,76 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення цієї частки в натурі, яка перебувала в колективній власності КСП "Стохід", с.Любешівська Воля, Любешівського району. Волинської області, належного спадкодавцю на підставі сертифіката серії ВЛ № 0129422, виданого 20 листопада 1996 року Любешівською райдержадміністрацією Волинської області, та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 15 травня 2000 року за №387. За життя [PERSON] 25 лютого 1986 року склав заповіт посвідчений Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., реєстраційний номер 120 , яким заповідав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами , за [ADDRESS] , номер будинку не вказаний, громадянці [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги є його діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , двоє з яких прийняли спадщину. Син померлого [PERSON] прийняв спадщину у шестимісячний термін фактично вступивши у володіння спадковим майном шляхом постійного користування та догляду за будинком, садінням огороду, користуванням надвірними спорудами та прибудинковою територію. Наведена обставина доведена в суді показанням свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , які ствердили, що позивач постійно користувався батьківським будинком після смерті матері та продовжив користуватись ним після смерті батька, доглядав за ним, садив огород, плодові дерева, ключі від будинку знаходилися саме в нього. Їх показання повністю підтверджується проведеним під час судового розгляду оглядом спадкового майна, а саме домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , під час якого було встановлено, що будинки [ADDRESS] розташовані на одному подвір`ї, не розділені парканом, у вказаному дворі розташовані господарські будівлі та споруди, які після смерті матері та після смерті батька перебувають в постійному володінні позивача. На вказаній прибудинковій території висаджені плодові дерева, наявна криниця, якою користується [PERSON] .. З вулиці територія двох домогосподарств огороджена спільним парканом, який був поставлений позивачем. Таким чином, в суді беззаперечно встановлена та не спростована відповідачами та обставина, що позивач [PERSON] після смерті батька [PERSON] фактично вступив у володіння спадковим майном і вчинив ці дії у шестимісячний термін після відкриття спадщини. Син померлого [PERSON] - [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька, звернувшись до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, де вказав неправдиві відомості щодо відсутності інших спадкоємців. Наведена обставина стверджується оглянутими в суді матеріалами спадкової справи №39/2002 до майна померлого [PERSON] . Відповідно до наявного в матеріалах спадкової справ №39/2002 свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 лютого 2002 року відповідач [PERSON] як спадкоємець за законом першої черги майна громадянина [PERSON] , який помер [INFO] , отримав право власності на частину спадкового майна, а саме земельної ділянки в розмірі 2,76 га.. Натомість, відповідачка [PERSON] не подала будь-яких належних та допустимих доказів, які свідчили б, що вона, будучи спадкоємцем майна померлого [PERSON] за заповітом, саме в шестимісячний термін з дня відкриття спадщини, вчинила передбачені статтею 549 ЦК УРСР (1963 року) дії, що свідчать про прийняття нею спадщини. Показання допитаної в якості свідка відповідача [PERSON] , свідка [PERSON] , наявні в матеріалах спадкової справи №39/2002 довідки видані Любешівською селищною радою №511/19 від 08 вересня 2008 року; №546 від 04 лютого 2019 року та №53/29 від 12 лютого 2002 року, щодо кількості спадкового майна, факту прийняття спадщини спадкоємцями, містять розбіжності, суперечать один одному, а в цілому суперечать встановленим під час розгляду в суді обставинам справи. Зі змісту виданих Любешівською селищною радою вказаних вище довідок убачається, що в розпорядженні Любешівської селищної ради відсутні будь-які достовірні відомості щодо прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] , спадкоємцями як за законом так і за заповітом. Тому суд вважає дані довідки недостовірними доказами. Суд критично оцінює показання [PERSON] про те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] намагаючись користуватися майном, однак позивач [PERSON] чинив їй в цьому перешкоди. У суду відсутні будь-які відомості та докази того, що відповідач [PERSON] в шестимісячний термін з моменту відкриття спадщини 20 листопада 1999 року та до моменту звернення до суду з позовом у 2008 році вчиняла дії, які б могли свідчити про прийняття нею спадщини, а саме житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у передбачений Законом шестимісячний строк. [PERSON] неодноразово, в судовому засіданні, вказувала про існування спору щодо спадкового майна між нею та позивачем, однак остання звернулась до суду із позовом до Любешівської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами лише у 2008 році, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією ухвали Любешівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2008 року про залишення позову без розгляду. Відтак, оскільки в суді встановлено, що на момент смерті [PERSON] належало 3/4 частини житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , після його смерті спадщину прийняли двоє спадкоємців за законом: [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, тому кожному з них буде належати по 3/8 частини житлового будинку. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на спадкове майно за законом, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , підлягають до часткового задоволення. А тому за позивачем [PERSON] в порядку спадкування за законом слід визнати, після померлої [INFO] [PERSON] та після померлого [INFO] [PERSON] , право власності на 5/8 частин житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним заповіту. Так, як спадкодавець [PERSON] помер у [INFO], на момент виникнення спадкових правовідносин діяв ЦК УРСР 1963 року. Статтею 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (ст.541 ЦК УРСР). Відповідно до ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. В статті 47 ЦК УРСР зазначається, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (ст.48 ЦК УРСР). Згідно з приписами статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Підсумовуючи вказане вище, відповідно до норм ЦК УРСР та норм чинного ЦК України, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам цивільного законодавства щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статті 542 ЦК УРСР. Так, з наявної в матеріалах справи копії заповіту (том 1 а.с.42), а також з оглянутого оригіналу заповіту, який знаходиться в матеріалах спадкової справи №39/2002 до майна померлого [PERSON] , встановлено, що оспорюваний заповіт складений з дотриманням передбачених цивільним законодавством норм, підписаний заповідачем власноручно, зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також наявний запис про посвідчення даного заповіту Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С. та здійснення його реєстрації за №120. Узагальнюючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати складений [PERSON] заповіт - недійсним, оскільки позивач та його представник не надали суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог законодавства при його складанні чи посвідченні. Натомість, як встановлено в судовому засіданні, підтверджується наявною в матеріалах справи ухвалою Любешівського районного суду від 06 березня 2019 року, та ствердив і не оспорював позивач, про наявність оспорюваного заповіту [PERSON] дізнався у 2008 році. А тому, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Любешівська державна нотаріальна контора Волинської області, про визнання недійсним заповіту слід відмовити у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Щодо судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу (ст.133 ЦПК України). Частиною 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно акту приймання-передачі послуг професійної правничої (правової) допомоги гонорар представника позивача [PERSON] - адвоката Пилипчука В.Ф. складає 13500,00 гривень (том 1а.с.108, 109). З врахуванням вказаного з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути по 2250,00 гривень судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, загальний розмір яких становить 6750,00 гривень.

Outcome: partial