Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

02.06.2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про \~стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № DN81AR92410020 від 11.12.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 67187,44 грн. з кінцевим терміном повернення 10.12.2014 року. Але станом на 07.04.2011 року відповідач заборгованість не погашає, сума заборгованості за кредитом складає 38066,15 грн., відсотки за користування кредитом 14473,92 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 5362,98 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 9948,85 грн., а всього 67851,90 грн. Просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 67851,90 грн. та судові витрати. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Зазначив, що кредит відповідачем у розмірі 67187,44 грн. брався для придбання автомобіля. Вказував на те, що частина з цієї суми, а саме 45130,0 грн. надавалася з метою придбання позичальником автомобіля, частина кредиту в розмірі 2301,62 надавалася з метою оплати перших чергових страхових платежів за Договором страхування транспортного засобу та Договору особистого страхування, частина кредиту в розмірі 34,0 грн. надавалася з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 3610,40 грн. надавалася з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Вказані кошти не видавалися позичальнику на руки, а перераховувалися на відповідні рахунки. 10.06.2009 року автомобіль було реалізовано за 18\~600,0 грн. та кошти направлено на погашення заборгованості. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, належним чином була повідомлена про час та дату судового засідання, до судового засідання надала заяву в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності за участю її представника [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнала частково, а саме зазначила що суму 67187,44 грн. [PERSON] не отримувала, сума кредиту становила на 2007 рік - 45130,0 грн., а суми 16\~111,41 грн., та 2301,63 грн. банк їй не надавав, а мав вносити за договором особистого страхування та страхування майна, зазначає, що жодного доказу про здійснення страхових внесків банк відповідачу не надав. Також представник заперечувала проти стягнення заборгованості по комісії у сумі 5362,98 грн. та пені в сумі 9948,85 грн. свої заперечення обґрунтувала тим, що відповідно до умов кредитного договору, а саме п. 7.1 до складу щомісячного платежу входить - заборгованість по тілу кредиту, відсотки, винагорода. Будь-які комісії в договорі відсутні і тому їх нарахування є порушенням умов договору та Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитним договором передбачена пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, але відповідно до вимог ст.. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені,штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Виходячи з цього позивач мав право заявити вимоги щодо стягнення пені тільки за 12 місяців. Тому вважає, що вимоги у сумі 15\~311,83 грн. задоволенню не підлягають. Суму процентів у розмірі 14473,92 визнала у повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних \~підстав: 11.12.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]\~було укладено кредитний договір № DN81AR92410020 від 11.12.2007, згідно якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 67187,44 для купівлі автомобілю строком до 10.12.2014 року включно ( а. с. 8-10). Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору [PERSON] отримала кредитні грошові кошти у розмірі 67187,44 грн., з яких 45130,00 на купівлю автомобіля, а також 34,0 грн. для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81AR92410020 від 11.12.2007 р, договором особистого страхування № DN81LK92410020 від 11.12.2007 на строк до 10.12.2008 у сумі 2301,63 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3610,40 грн. та у розмірі 16111,41 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3,2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу , згідно п. 6.2 даного Договору. Відповідач своєчасно суму кредиту та проценти не погашала, у звязку із чим виникла заборгованість, яка змусила позивача звернутися до суду із дійсним позовом. З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2009 року автомобіль, придбаний відповідачем, було реалізовано за 18600,00 грн., кошти направлено на погашення заборгованості, а саме 6296,21 грн. з загальної суми була направлена на погашення поточної заборгованості за тілом кредиту, в розрахунку заборгованості колонка «Сальдо поточне», 4920,03 грн. із загальної суми було направлено на погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту в розрахунку заборгованості колонка «Сальдо прострочене», суми 3509,40 грн. та 795,49 грн. з загальної суми були направлені на погашення процентів в розрахунку заборгованості колонка «Погашені проценти», 1546,59 грн. з загальної суми були направлені на погашення пені, в розрахунку заборгованості колонка «Сума пені отриманої комісії», 1276,90 грн. та 255,38 грн. з загальної суми були направлені на погашення комісії, в розрахунку заборгованості колонка «Комісія отримана» (а. с. 75). Як зазначив представник позивача, коштів які надійшли від реалізації автомобілю виявилося недостатніми, тому був розрахований залишок заборгованості за кредитом у розмірі 67851,90 грн. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 14 ЦК України\~цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечуються засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно з положеннями ч. 1, 3\~статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч. 1\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Предметом договору кредитування є сума грошових коштів (речей, визначених родовими ознаками), яка передається позичальникові на умовах повернення та сплати процентів. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до розділу 7 «Особливі умови» договору банк надав [PERSON] кредит у розмірі 67187,44 грн., із них: частина кредиту в розмірі 45130,00 надавалася з метою придбання позичальником автомобіля, частина кредиту в розмірі 2301,63 грн. надавалася з метою оплати перших чергових страхових платежів за Договором страхування транспортного засобу та Договором особистого страхування; частина кредиту у розмірі 34,00 грн. надавалася з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 3610,40 грн. надавалася з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Вказані кошти перераховувалися на відповідні рахунки, як то зазначено п. 7.2 кредитного договору. Банк виконав вказані перерахування коштів,що підтверджено меморіальними ордерами (а. с. 64-68) Посилання позивача на те, що вона не отримувала грошові кошти у розмірі 67187,44 грн., нічим не підтверджуються, оскільки договір нею був підписаний, а доказів які б спростовували вказане до суду не надано. Тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача стосовно стягнення заборгованості за тілом кредиту розмірі 38066,15 грн. та процентів у розмірі 14473,92 грн. Представник відповідача заперечувала проти нарахованої комісії, яка становить 5362,98 грн., посилаючись на те, що в договорі ні про яку комісію не вказується, а лише в п. 7.1 Договору вказується сума винагороди. Представник відповідача пояснив, що винагорода і є комісією. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Згідно з\~рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. З умов п. 7.1 кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту, а отже, банк, при укладенні цього договору зобов'язаний був дотримуватись вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до\~ст. 11 ЦК України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства. Відповідно до положень\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах. Умовами договору передбачено винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3610,40 грн., що сплачується в момент видачі кредиту. Умовами договору не передбачено сплату комісії за несвоєчасне виконання зобовязань. За положеннями частини п'ятої статті\~11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті\~18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до ч. 8\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до\~статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №\~168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідач в договорі не зазначив про можливість та обовязок сплати комісії по даному кредиту, який є споживчим, в кредитному договорі позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються. При цьому Банк нараховував, а відповідач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. Таку ж позицію було висловлено в Постанові Верховного суду України по справі № 6-1746 цс16 від 16.11.2016 року. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. З огляду на викладене суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі 5369,98 грн. не підлягають задоволенню. Що стосується стягнення пені у розмірі 9948,85 грн. за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, суд виходить з наступного. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки \~(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Таку ж позицію було висловлено в Постанові Верховного суду України по справі № 6-16 цс15 від 11.03.2015 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до суду 02 червня 2011 року, пеня почала нараховуватися відповідачу з 11.05.2008 року, тому відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України, суд вважає, що заявлений розмір пені позивачем у розмірі 9948,85 грн. слід задовольнити частково, застосувати строк позовної давності, який становить відповідно до чинного законодавства 1 рік, та розрахувати загальну суму пені з червня 2010 року, тому вимоги позивача у стягненні пені задовольнити частково та стягнути на користь банку пеню за несвоєчасність виконання зобовязання за договором у розмірі 7624,51грн. Крім того, згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша\~статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною\~Законом № 3674-VI). Позивачем в позовній заяві було вказано, про стягнення судових витрат з відповідача на загальну суму 798,52 грн., вказана сума складається з судового збору за подання позовної заяви до суду у розмірі 678,52 грн., а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у розмірі 120 грн. Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягнення по відшкодуванню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто 106,80 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи та 603,88 грн. судового збору (сума задоволених вимог від суми вимог позивача становить 89\~%)

Outcome: partial