Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

У березні 2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Карнаух Т.В. звернулась до суду з вказаним позовом та просила стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») 188 920,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказав, що працював на підприємстві відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 24 роки 6 місяців. Висновком ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини було встановлені професійні захворювання: «Радикулопатія поперекова-крижова L5, S1 та шийна С6, С7 білатеральна з з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, та периферичним нейросудиним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолапаткового періартрозу (ПФ -другого ступеня) деформуючого остеортрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) та колінних суглобів (ПФ -першого-другого ступеня); Хронічне обстурктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт перщої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В, ЛН першого -другого ступеня; Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху)» За висновком МСЕК від 21.01.2020 року серії 12 AAA № 078691 [PERSON] встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 65% та 3 група інвалідності з переоглядом січні 2021 року. Зазначено, що в наслідок отримання професійного захворювання [PERSON] став інвалідом. Позивач не має змоги вести звичне життя, тому він змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Змінилися його образ та якість життя, що завдає йому моральні страждань. Працювати позивач не може, навіть допомогти по господарству своїй родині він також не має чолі бо відчуває біль у шийному та попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в плечовий пояс та нижні кінцівки, більше в ліву, оніміння в них, судоми в литкових м`язах та м`язах передпліч, частіше в нічний час та після фізичних навантажень, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових та колінних суглобах, утруднення при рухах, загальну слабкість, задишку при помірному фізичному навантаженні, кашель зі слизовим мокротинням та сухий, підвищення артеріального тиску. Все це ставить під загрозу його життя. 24 роки та 6 місяців позивач працював на підприємстві відповідача, був опорою і підтримкою для своєї сім`ї. Фактично він був годувальником своєї родини, тепер же за станом здоров`я він не може повноцінно забезпечувати свою сім`ю, усі державні компенсації ідуть на «одичну реабілітацію та придбання ліків, крім того, родина позивача тепер несе додаткові витрати на нього. Від цього він почуває себе неповноцінною людиною. При захворюванні позивача повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.03.2020 року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Відповідачу ПАТ «КЗРК» було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач ПАТ «КЗРК» скористався правом подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України. Представник відповідача ПАТ «КЗРК» Литвиненко С.В. надала суду відзиві на позовну заяву просила відмовити в задоволенні в повному обсязі, зазначивши, що позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди. Суду не надано доказів наявності вини відповідача спричинення йому підприємством моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того, при прийомі на роботу позивач був проінформований про шкідливі умови праці. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наданої до матеріалів справи трудової книжки [PERSON] працював: з 25.05.1994р. - 26.11.2004р., 24.04.2009р.- 21.12.2018 р. - кріпильником шахти «Гвардійська» ПАТ «Кривбасзалізрудком», з 26.11.2004р. - 24.04.2009р. - гірничим майстром шахти «Гвардійська» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Звільнений за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком, згідно ст.38 КЗпП України. Роботи характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Висновком ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини було встановлені професійні захворювання: «Радикулопатія поперекова-крижова L5, S1 та шийна С6, С7 білатеральна з з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, та периферичним нейросудиним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолапаткового періартрозу (ПФ -другого ступеня) деформуючого остеортрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) та колінних суглобів (ПФ -першого-другого ступеня); Хронічне обстурктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт перщої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В, ЛН першого -другого ступеня; Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху)». Відповідно до висновку Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 19.03.2019 р. виданої Головним управлінням Держсанепідслужби у Дніпропетровській області зазначено, що позивач працював в шкідливих умовах праці з повним робочим днем. Умови праці характеризувались фізичними перевантаженнями та напруженості трудового процесу. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05.11.2019р. де вказано, що хронічне професійне захворювання виникло в зв`язку з недосконалістю технологічних процесів та механізмів. За висновком МСЕК від 21.02.2020 року серії 12 AAA № 078691 [PERSON] була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 65% ( з яких 40%-радикулопатія, 20% -ХОЗЛ, 5% -глуховатість) та 3 група інвалідності з переоглядом 01.01.2021. Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Як встановлено із медичних документів позивач [PERSON] внаслідок професійного захворювання відчуває біль у шийному та попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в плечовий пояс та нижні кінцівки, більше в ліву, оніміння в них, судоми в литкових м`язах та м`язах передпліч, частіше в нічний час та після фізичних навантажень, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових та колінних суглобах, утруднення при рухах, загальну слабкість, задишку при помірному фізичному навантаженні, кашель зі слизовим мокротинням та сухий, підвищення артеріального тиску. Все це ставить під загрозу його життя. Через стан здоров`я, позивач вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров`я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача майже не покращується. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст.1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. І хоча представник відповідача стверджував, що відповідно до діючих сьогодні положень ст.9 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", з цим суд не може погодитись за наступних підстав. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 65%, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз`яснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Так, згідно положень ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімального прожиткового мінімуму - становить 2102,00 грн. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на користь [PERSON] , шістдесят п`ять прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 136 630 гривень, що буде виваженою грошовою компенсацію тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Вирішуючи питання, щодо розгляду заявленої вимоги щодо стягнення з відповідача ПАТ «ЦГЗК» на користь [PERSON] витрат по справі за надання правової допомоги в суді у розмірі 3 900 гривень, суд керується положеннями чинного ЦПК України. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). В обґрунтування заявлених вимог до позовної заяви додано договір про надання правничої допомоги №16/20 від 03.03.2020, який було укладено між [PERSON] та адвокатом Карнаух Т.В. зі змісту якого убачається вартість фактично отриманих та сплачених послуг по складанню позовної заяви вартістю 3 900 грн. Також надано прибутковий касовий ордер №16 від 03.03.2020 про сплату послуг на правничу допомогу згідно вище зазначеного договору та акт приймання - передачі за договором, підписаний сторонами правовідносин. Суд вважає, що вимога в частині відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 3 900 грн. належним чином доведена позивачем матеріалами справи, і тому підлягає задоволенню. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 1366,30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial