Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

01.11.2021 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить стягнути з ПАТ «Шахта «Надія» в користь позивача 45387,91 грн. заборгованості із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 70684,50. В його обґрунтування послався на те, що з 09.09.2008 по 13.08.2021 він працював у ПАТ «Шахта «Надія». При звільненні з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі, яка складала 45387,91 грн. Також просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ч.1 ст.117 КЗпП. Тому просить позов задовольнити з наведених підстав. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності вказав, що позов підтримує. Відповідач відзиву, заяв та клопотань не подав. Згідно із ч.5\~ст.279\~ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч.8\~ст.178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розгляд справи призначався на 10.12.2021, повне судове рішення в порядку ч.6 ст.259 ЦПК України складено 14.12.2021. Розглянувши заяву\~представника позивача,\~оцінивши докази\~по справі,\~суд дійшов\~ \~ наступного\~висновку. Позивач працював у ПрАТ «Шахта «Надія» з 09.09.2008 по 13.08.2021, що підтверджується копією трудової книжки. Станом на час звільнення (13.08.2021) відповідачем не було виплачено заробітну плату позивачу за вересень, жовтень, листопад та грудень 2020 року, а також усі виплати які належали позивачу при звільненні. Згідно із довідкою ПрАТ «Шахта «Надія» №15/1078 від 04.10.2021 розмір заборгованості по заробітній платі позивача з вересня по грудень 2020 року становить 45387,91 грн.. Станом на день звернення з позовом до суду та на день розгляду справи відповідачем не проведено розрахунку із позивачем. Суд проводить розрахунок та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вказаних сум станом на 01.12.2021, а не дату ухвалення рішення, оскільки позивач у позовній заяві просив провести розрахунок по зазначену дату, і суд не виходив за межі позовних. Позивач у своєму розрахунку наводить розмір середньоденної заробітної плати за два останні місяці, які передували звільненню - 942, 46 грн.. Однак у довідці ПАТ «Шахта «Надія» від 04.10.2021 середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці, які передували звільненню становить 926,45 грн. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, який суд бере у розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати позивача, який відповідає вимогам законодавства. Тому суд проводить розрахунок та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вказаних сум, що становить: 926,45 грн. (середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці, які передували звільненню згідно довідки від 04.10.2021) х 75 днів (кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати 13.08.2021 по 01.12.2021 ) = 69483,75 грн.. З позовної заяви слідує, що позивач звертався до відповідача щодо проведення повного розрахунку із ним. Однак таких дій дирекцією шахти вчинено не було. Відповідач на час розгляду справи не надав доказів про проведення повного розрахунку із позивачем. Крім того, суд звертає увагу, що організаційно-правовою формою діяльності Відповідача є ПрАТ. Згідно п.9 Статуту ПрАТ «шахта «Надія» є отриманням прибутку від здійснення господарської діяльності для задоволення інтересів акціонерів та працівників Товариства. Тому відповідач відповідальний за неналежну організації діяльності підприємства, що спричинило важкий матеріальний стан останнього. Відсутність дофінансування з боку держави також не можна вважати поважною причиною невиплати заробітної плати, адже відповідач є Приватним акціонерним товариством, діяльність якого спрямована на одержання прибутку. В результаті дій відповідача позивачу не було виплачено належну йому заробітну плату за 4 місяці, що поставило його у скрутне матеріальне становище. Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Суд вправі зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за наявності декількох підстав з врахуванням розміру заборгованості по заробітній платі, принципів розумності та справедливості тощо. Позивач стверджує, що в результаті невиплати заробітної плати він був позбавлений засобів для існування, адже він один забезпечував родину, був годувальником, не мав грошей на комунальні послуги. Розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем становить 45387,91 грн.. Розмір середнього заробітку станом на 01.12.2021 становить 69483,75 грн. Відповідно до вимог\~ст.43 Конституції України\~держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як передбачено ч.1\~ст.1 Закону України «Про оплату праці»\~ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності до ч.1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до\~ст.117\~КЗпП України\~в разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сума середнього заробітку (заробітна плата), належна до сплати працівникові, має бути виплачена у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117\~КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий висновок також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати станом на 01.12.2021. Судом проведений обрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, не виходячи за межі позовних вимог, по 01.12.2021 і такий становить - 69483,75 грн.. Однак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з відповідача в користь позивача слід стягнути 50000 грн. середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Такий розмір стягнення не буде погіршувати матеріального становища сторін. Відтак позов слід задовольнити частково. На підставі приписів ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 908 грн. сплаченого судового збору, та в користь держави 908 грн. судового збору за вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати .

Outcome: partial