Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 08.11.2017 р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2020 р. було розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] [PERSON] має намір оздоровити сина, шляхом перебування у гірській місцевості Республіки Польща, а саме у квітні 2021 р. Однак, біологічний батько дитини [PERSON] не дає нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Відповіді на лист з проханням надати нотаріальний дозвіл на виїзд сина за кордон на відпочинок [PERSON] не надав. На всі доводи [PERSON] , що в інтересах дитини, надати її можливість відпочити в гірській місцевості та оздоровитись, відповідач не реагує. Позивач здійснила бронювання житла в готелі в Республіка Польща, що підтверджується бронюванням №3010498. [PERSON] спробувала владнати даний спір мирним шляхом та вважає, що безпідставна відмова батька надати дозвіл дитині для тимчасового виїзду за кордон для відпочинку суперечить інтересам сина. Позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща, [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , ІПН [NUMBER] , без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк 14 днів в період 01.04.2021 р. по 18.04.2021 р. Також просила стягнути з відповідача усі судові витрати. Ухвалою суду від 08.02.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 25.02.2021 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву. [PERSON] зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки обставини зазначені у позові не відповідають дійсності. Позивач знаходиться тривалий час в Республіці Польща, так як вона там працює, та у відповідача є побоювання, що [PERSON] може забрати їх неповнолітнього сина проживати в зазначену країну, а не оздоровитись. Тому, вважає, що потрібно перш за все вирішити питання про реєстрацію сина, оскільки за відсутності реєстрації місця проживання дитини в Україні, відповідачу буде важко повернути дитину додому. Що стосується виїзду дитини на оздоровлення у квітні 2021 р., то вважає це недоцільним та передчасним, оскільки сину у квітні має виповнитись лише 3 роки. Виїзд малолітньої дитини за кордон, не відповідатиме її інтересам, оскільки сину в такому віці ще складно буде долати такий значний та тривалий шлях до іншої країни. Просив повернути позовну заяву [PERSON] без розгляду. [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Від представника позивача, адвоката Сидорчук Н.М., надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник відповідача, адвокат Клименко І.Ф. подала заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника . Проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, в судове засідання не з`явився. Від начальника відділу захисту прав дітей служби у справах дітей Вінницької міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. При ухваленні рішення просила врахувати та захистити права та законні інтереси дитини. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в місті Вінниці (а.с. 8). Його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.11.2017 р. розірваний на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2020 р. (а.с.11,12). Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 04.09.2020 р., з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] стягуються аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.13). Згідно довідки ЖЕО № 3022, [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації. У даному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] , власник; [PERSON] , [INFO] , донька; [PERSON] , [INFO] , син; [PERSON] , [INFO] , онука (а.с.10). В матеріалах справи наявна заява [PERSON] від 18.12.2020 р., адресована [PERSON] про надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд сина [PERSON] за кордон на оздоровчий відпочинок в гірській місцевості (а.с.16). Даний лист відповідач отримав особисто 23.12.2020 р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.17). Відповіді відповідача на вказаний лист позивачки матеріали справи не містять. Звертаючись до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON] без згоди батька, [PERSON] посилалася на те, що дитина потребує оздоровлення в гірській місцевості Республіки Польща. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин другої, четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини за вимогами статті 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», виключено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до вимог абзацу 8 підпункту 2 пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та відповідачем не заперечувалося, що після розірвання шлюбу дитини сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю у м.Вінниця, без реєстрації місця проживання. Даний факт також підтверджується довідкою №3022 від 17.08.2020 р. (а.с.10). До позовної заяви позивач долучила інформаційну довідку про підтвердження бронювання відпочинку у Польщі, назва готелю Чарни Поток. Внесено оплату станом на 14.01.2021 - 0,00 PLN (а.с.18-19). У позовній заяві [PERSON] просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща, [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , ІПН [NUMBER] , без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк 14 днів в період 01.04.2021 р. по 18.04.2021 р. Разом з тим, у інформаційній довідці на підтвердження бронювання відпочинку №3010498, зазначені терміни відпочинку з 01.04.2021 до 04.04.2021 (а.с.19). Будь-яких інших доказів, зокрема на підтвердження бронювання іншого готелю на дати з 05.04.2021 по 14.04.2021, суду подано не було. Окрім того, позивачем не обґрунтовано термін відпочинку за межами України дитини. У позовній заяві [PERSON] просить надати тимчасовий виїзд на строк 14 днів, однак період визначає у кількість 18 днів, що також не узгоджується з термінами бронювання готелю. Також у позовній завія не зазначено та судом не встановлено яким чином буде відбуватися поїздка [PERSON] з дитиною до Республіки Польща, зокрема яким видом транспорту (автомобілем, літаком). До того ж суду не було надано будь-яких доказів, що мати має намір повернути дитину на територію України, про що можуть свідчити авіаквитки, тощо. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що надання дозволу виїзду за кордон без дозволу (згоди) батька малолітнього [PERSON] суперечить нормам чинного законодавства, оскільки надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Наведене узгоджуються з висновком Верховного Суду, викладений в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (№ 61-28548св18). До позиції відповідача, зазначеної у відзиві на позовну заяву, про залишення позову [PERSON] без розгляду суд ставиться критично, оскільки в подальшому ним було подано заяву про відмову в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Окрім того, твердження [PERSON] про те, що позивач на даний час перебуває за кордоном в Республіці Польща, а дитина знаходиться біля бабусі [PERSON] , не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачка особисто подала 01.03.2021 р. до суду заяву про розгляд справи без її участі та заяву про ознайомлення з відзивом на позовну заяву [PERSON] . З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки підстав для задоволення позовних вимог позивача немає, понесені позивачем судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідачів. Доказів понесення відповідачем судових витрат, до суду подано не було.

Outcome: dismissed