Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

у грудні 2014 року позивач звернувся в суд до відповідачів з зазначеним позовом. Посилався на те, що відповідно до договору відновлювальної кредитної лінії № 1212 від 21 серпня 2008 року, який був укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпровського відділення №7989 м. Києва (в результаті реорганізації Дніпровське відділення № 7989 м. Києва ВАТ «Державний ощадний банк України» перетворене у територіально відокремлене безбалансове відділення № 10026/020 філії - Головного управління по м Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON], останньому було надано кредит у сумі 75 000 долларів США із остаточним терміном повернення кредиту до 21 серпня 2018 року зі сплатою 14,5 % річних на споживчі цілі. У забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 1212 від 21 серпня 2018 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки № 1256 від 21 серпня 2008 року, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] Заборгованість за кредитним договором відповідачем у встановлений строк сплачена не була. Станом на 25 грудня 2014 року заборгованість відповідача складає 649 357,73 грн., з яких: - 628 106,85 грн. залишок суми кредиту, - 16 231,41 грн. нарахованих процентів, - 4189,38 грн. пені за період з 27.02.2014 р. по 25.12.2014 року, - 251,42 грн. інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості, - 578,67 грн. сума трьох процентів річних від простроченої суми. З урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 02.04.2015 р. (а.с. 80) та від 18.01.2016 р. (а.с. 136), позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 1256 від 21 серпня 2008 р., який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Крушельницьким П.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 3874, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 06 травня 2000 року та зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації 10 травня 2000 року за реєстровим № 32/34281, та договору дарування частин квартири, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івашко Н.П. 19 травня 2000 року за реєстровим № 3981 та зареєстрованому у Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 листопада 2003 року за реєстровим № 32/34281. Встановити спосіб реалізації вказаного предмета іпотеки шляхом продажу позивачем як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною продажу, встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, 1 299 800 грн. За рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку предмета іпотеки задовольнити вимогу банку у розмірі 41 895,20 доларів США, в тому числі 39 826,95 доларів США основного боргу та 2 068,25 доларів США процентів, 13 021,51 грн. пені за період з 27 лютого 2014 року по 13 березня 2015 року, яка виникла з договору відновлювальної кредитної лінії від 21.08.2008 р. № 1212. Надати банку право на подання та отримання в органах державної влади, місцевого самоврядування, установах, підприємствах та організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності, комунальних підприємствах та нотаріусів будь-яких документів, заяв та інформацію, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселити [PERSON] та [PERSON] зі зняттям з реєстраційного обліку з вказаної квартири. В порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку» передати в управління банку предмет іпотеки на період до його реалізації. Стягнути з відповідачів судовий збір у сумі 3654 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення, зазначивши про положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідач володіє вищевказаною квартирою та використовує її як місце постійного проживання майнового поручителя та її сина [PERSON] Іншого майна відповідач у власності не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору відновлювальної кредитної лінії № 1212 від 21 серпня 2008 року, який був укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпровського відділення №7989 м. Києва (в результаті реорганізації Дніпровське відділення № 7989 м. Києва ВАТ «Державний ощадний банк України» перетворене у територіально відокремлене безбалансове відділення № 10026/020 філії - Головного управління по м Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON], останньому було надано кредит у сумі 75 000 долларів США із остаточним терміном повернення кредиту до 21 серпня 2018 року зі сплатою 14,5 % річних. (а.с. 7-9) У забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 1212 між позивачем та [PERSON] укладено договір іпотеки № 1256, посвідчений 21 серпня 2008 року приватним нотаріусом Київського мського нотаріального округу Крушельницьким П.М., відповідно до якого остання передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 10), яка їй належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 06 травня 2000 року та зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації 10 травня 2000 року за реєстровим № 32/34281, та договору дарування частин квартири, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івашко Н.П. 19 травня 2000 року за реєстровим № 3981 та зареєстрованому у Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 листопада 2003 року за реєстровим № 32/34281. Позичальник свої зобов'язання за умовами укладеного кредитного договору не виконує. Суд вважає, що вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем умови кредитного договору не виконуються, кредит та відсотки за його користування не повертаються. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушила вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Рішенням Шевченківського районного суду м Києва від 16 вересня 2015 року задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України». Постановлено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 21 серпня 2008 року № 1212 в розмірі 41 895,20 доларів США, в тому числі 39 826,95 доларів США основного боргу та 2 068,25 доларів США процентів, неустойку у вигляді пені за період з 27 лютого 2014 року по 19 березня 2015 року в сумі 13 021 грн. (а.с. 129-131) Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною 3 цієї статті визначено, що правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України, «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом позасудового врегулювання. Право вибору способу задоволення вимог іпотеко держателя та вибір способу задоволення вимог належить іпотекодержателю. Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Після відкриття провадження у справі за замовленням позивача проведена експертна оцінка вартості предмета іпотеки з метою встановлення ціни відчуження шляхом його продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно звіту про оцінку майна від 09.09.2015 р., виконаного суб'єктом оціночної діяльності «Державне підприємство «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», ринкова вартість майна на дату оцінки становить 1 299 800 грн. без ПДВ. (а.с. 139) Згідно п 5.5 іпотечного договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, реалізація предмета іпотеки провадиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкова ціна продажу предмета встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотеко держателем та іпотекодавцем, а якщо така згода не досягнута - на підставі оцінки, проведеної відповідно до чинного законодавства. З огляду на наведене, позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню як обґрунтований. Так, згідно із частинами 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя ухвалює рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 вказаного Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Порядок виселення із займаного житлового приміщення встановлено ст. 109 ЖК України, відповідно до ч.2 якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і нормастатті 109 ЖК України. Матеріали справи свідчать про те, що в іпотеку передано квартиру, яка була одержана відповідачем [PERSON] у власність на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 06 травня 2000 року та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 10 травня 2000 року за реєстровим № 32/34281, та договору дарування частин квартири, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івашко Н.П. 19 травня 2000 року за реєстровим № 3981 та зареєстрованому у Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 листопада 2003 року за реєстровим № 32/34281, а не за рахунок кредитних коштів, оскільки договір іпотеки був укладений у серпні 2008 року,а тому підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла відсутні. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині виселення [PERSON] та [PERSON] зі зняттям їх з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, том в цій частині необхідно ухвалити рішення про відмову в задоволення вимог. Сам факт заборгованості відповідача перед банком не оспорюється іпотекодавцем. Однак, представник відповідача просив застосувати до правовідносин, які склалися між сторонами, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] є житлом відповідачки [PERSON] та її сина [PERSON], на яке не може бути звернуте стягнення на підставі зазначеного закону. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню. Відтак, вказаний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Звертаючись до суду позивач просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії № 1212 від 21 серпня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS] шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та надати право ПАТ «Державний ощадний банк України» на продаж будь-якій особі покупцеві за ціною встановленою на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності 1 299 800 грн. та надати право ПАТ «Державний ощадний банк України» на подання та отримання в органах державної влади, місцевого самоврядування, установах, підприємствах та організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності, комунальних підприємствах та нотаріусів будь-яких документів, заяв та інформацію, необхідних для продажу предмета іпотеки. Відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку", якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 5,6 ст. 38 Закону України " Про іпотеку" дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Пуктом 5.5 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, або на пдставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом позасудового врегулювання. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя та вибір способу задоволення вимог належить іпотеко держателю. При цьому, при зверненні стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса реалізація предмета іпотеки провадиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Отже, такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як надання іпотекодержателю право на продаж будь-якій особі покупцеві, а також надання права на проведення усіх дій, пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації умовами іпотечного договору не передбачений. Згідно положення статті 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що резолютивна частини рішення суду, в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). На підставі викладеного, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії № 1212 від 21 серпня 2008 року в загальному розмірі 41 895,20 доларів США, підлягає стягненню предмет іпотеки майно, а саме квартира [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 06 травня 2000 року та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 10 травня 2000 року за реєстровим № 32/34281, та договору дарування частини квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івашко Н.П. 19 травня 2000 року за реєстровим № 3981 та зареєстрованому у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18 листопада 2003 року за реєстровим № 32/34281, шляхом проведення прилюдних торгів у межах Закону України «Про виконавче провадження», з початковою ціною реалізації 1 229 800 грн. (один мільйон двісті двадцять дев'ять тисяч вісімсот грн.) З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 3654 грн.

Outcome: partial