Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства до КП "Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства", третя особа: Генеральний диреткор Комунального підприємства "Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства Пономарьов\~ Юрій Олександрович" про поновлення на роботі, виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що він [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем - Комунальне підприємство «Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства» куди і відповідача було прийнято на роботу на посаду менеджера. Так, 24.05.2016 генеральним директором Комунального підприємства «Києво- Свяіошинського виробничого управління житлово-комунального господарства» призначено Пономарьова Юрія Олександровича. З 02.06.2016 по 29.07.2016 Позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листом непрацездатності, який було передано Відповідачу. Після виходу з лікарняного 01.08.2016, до робочого місця та на територію Комунального підприємства позивача не допустили та в усному порядку працівники підприємства повідомили, що його звільнено за прогул. Щодо не допуску позивача на робоче місце, працівники підприємства повідомили, що це наказ генерального директора. 8.08.2016 при повторній спробі потрапити на робоче місце, Позивачу знову було відмовлено в пропуску на територію підприємства. З метою врегулювання конфлікту, а також отримання документального підтвердження слів інших працівників про звільнення, було викликано наряд поліції. Вказаний виклик зафіксовано матеріалами ЖЄО №25986 від 08.08.2016, які знаходяться в Києво-Святошинському ВП ГУ НП в Київській області та відповідно до яких вбачається, що Позивача на територію підприємства не допущено, документів, підтверджуючих його звільнення не надано. Опитати керівництво підприємства не вдалося у зв'язку з їх відмовою, та як пояснив працівникам поліції радник директора вказаного підприємства з юридичної частини Ільїн С.В., Позивача про звільнення було повідомлено належним чином, проте яким саме не зазначив. Проте Відповідач позбавив Позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїм рідним. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань Позивача, який втратив душевний спокій, постійно перебував у роздратованому стані, не мав засобів для забезпечення належного рівня життя собі та своїм близьким. Всі зазначені моральні страждання, які нанесені Позивачу незаконними діями Відповідача, можуть негативно відобразитись на його здоров'ї. Крім цього, звільнення Позивача за вищевикладених обставин підриває його авторитет між колегами, а також безпідставно ставить під сумнів його сумлінність та відповідальність як працівника. На підставі вищевказаного просив суд поновити його на посаді менеджера Комунального підприємства «Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства». Стягнути з Комунального підприємства «Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі, яка буде визначена на момент винесення рішення у справі. Зобов'язати Відповідача відшкодувати Позивачу моральну шкоду в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн. У судове засідання позивач та його представник не з»явилися, про день, час та місце повідомлені належним чином причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача та третя особа у судове засідання не з»явилися, про день, час та місце слухання справи належним чином повідомлені, причини неявки суду не відомі. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Судом встановлено, що наказом за № 88-к від 01 серпня 2016 року було звільнено [PERSON], з посади менеджера за прогул 25 травня 2016 року та 26 травня 2016 року ( п. 4 ст. 40 КЗпП України) 01 серпня 2016 року. Виплачено грошову компенсацію за невикористані 6 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 14.04. 2016 по 13.04. 2017 року. Підставою наказу про звільнення стали акт за № 04/05 від 25.05. 2016 року та Акт № 04/1/05 від 26.05. 2016 року. Разом з тим, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу. Крім того, згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв'язку з цим відсутні також підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, суд вважає, що позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі в межах передбаченого законом строку. Таким чином, враховуючи викладене, судом достовірно встановлено та не спростовано позивачем належними та допустимими доказами, видання відповідачем 01 серпня 2016 року наказу про звільнення на роботі, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, беручи до уваги п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та

Outcome: dismissed