Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В заяві вказував, що у 15 січня 2015 року за 12500 грн. купив автомобіль «ВАЗ 3107» державний номерний знак [NUMBER] у відповідача, який видав йому розписку про одержання зазначеної суми коштів та свідоцтво про реєстрацію автомобіля, договір купівлі-продажу якого позивач просив визнати дійсним, а також визнати за ним право власності на автомобіль. Відповідач та третя особа до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія [NUMBER], автомобіль «ВАЗ 3107 ЗНГ», 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами)[NUMBER], зеленого кольору, належить [PERSON]. Позивачем надана розписка, за якою [PERSON] одержав від позивача 12500 грн. за продаж автомобіля «ВАЗ 3107» державний номерний знак [NUMBER]. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України угода вважається укладеною, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України). Угоди купівлі-продажу транспортних засобів мають здійснюватися відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 р. N 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388, які передбачають письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. В матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу автомобіля, вчинений у письмовій формі, підписаний продавцем і покупцем, засвідчений підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, який би містив усі істотні умови, необхідні для чинності такого договору, як того вимагають норми ст. ст. 203, 207, 208 п. 3, 328, 626, 638 ЦК України, вимоги п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 та п. п.12, 17, 43, 53, 55 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 р. N 1200. Такі вимоги є суттєвими умовами при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав вважати, що такий правочин відбувся. Крім того, ст. 220 ЦК України, на яку посилається позивач, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки суд за правилами цієї норми може визнати дійсним договір, який підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, тоді як договору купівлі-продажу автомобіля такого посвідчення не вимагає. Позивач у супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав доказів на підтвердження ухилення продавця, від нотаріального посвідчення угоди, що є обов'язковою умовою для визнання правочину дійсним за правилами ст. 220 ЦК України. При тому, що за змістом ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а отже відсутність спору про право та наявність позасудових правових механізмів врегулювання правовідносин, що виникли між сторонами, виключає можливість застосування засобів, призначених для вирішення цивільно-правових спорів. До того ж, позивач всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду будь-фактичних даних щодо обставини, за яких автомобіль перейшов у його володіння, дійсного волевиявлення власника транспортного засобу, авторства розписки про одержання грошових коштів, що також унеможливлює задоволення позову. Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру встановлюється в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (станом на 01.01.2014 року мінімальна заробітна плата складає 1218 грн.). За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (абзац перший частини третьої статті 6 Закону України "Про судовий збір"). Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с. 2), проте він повинен був сплатити судовий збір в сумі 487,20 грн. (по 243,60 грн. за подання позовних заяв майнового та немайнового характеру). Таким чином, сума недоплаченого судового збору дорівнює 243,60 грн. і на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

Outcome: approved