Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом де вказує, що [PERSON], на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого на підставі рішення XXV сесії V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, є співвласником земельної ділянки площею 0,0968 га, кадастровий [NUMBER], з ціловим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Іншим співвласником цієї земельної ділянки є [PERSON] - відповідач по справі. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 41/100 частки зазначеної земельної ділянки. Однак отримати свідоцтво на право на спадщину вона невзмозі, оскільки не визначені частки кожного із співвласників земельної ділянки. Тому просила припинити право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку та визнати за нею право власності на 41/100 частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом. У квітні 2017 року відповідач [PERSON] звернулась до суду з позовом де вказує, що на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого на підставі рішення XXV сесії V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, є співвласником земельної ділянки площею 0,0968 га, кадастровий [NUMBER], з ціловим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року помер її син - [PERSON] Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді частини земельної ділянки. Однак спадкоємці оформити свої спадкові права не можуть, оскільки не визначені частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Тому просила припинити право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку та визнати за нею право власності на 59/100 часток зазначеної земельної ділянки. Позивач [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом) у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. Свої позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. Свої позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі, проти задоволення основного позову не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з"явилися, надали суду письмову заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність. Проти задоволення обох позовів не заперечували. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого на підставі рішення XXV сесії V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, належить земельна ділянка площею 0,0968 га, кадастровий [NUMBER], з ціловим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 25 травня 2016 року виконкомом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області (а.с.12). Після його смерті залишилось спадкове майно у виді зазначеної земельної діянки та частки домоволодіння, яке розташоване на спірній земельній ділянці. Після смерті чоловіка позивач [PERSON] зверталась до органів нотаріату за оформленням спадкових прав і 16 грудня 2016 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 41/100 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель [ADDRESS], реєстровий №3-452 (а.с.9). Постановою від 16 грудня 2016 року державний нотаріус Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідну частку земельної ділянки [ADDRESS] було відмовлено, у зв"язку з тим, що не була визначена частка [PERSON] у спільному сумісному майні (а.с.16-17). Відповідно до ч.1 ст.364 Цивільного Кодексу України співвласник майна має право на виділ у натурі частини з майна, що є у спільній частковій власності. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим. Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частинах майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а частиною в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Виходячи з аналізу положень статей 356, 364 ЦК України слід дійти висновку, що оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд здійснюючи поділ майна в натурі ( виділ частки) повинен передати співвласнику частку житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У відповідності до правил ст.120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За правилами ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз»яснено у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за №7 від 16.04.2004 року, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають). Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Частинами 3 та 4 ст.2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. У відповідності до п.п.1, 4 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного Кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, власникові нерухомого майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі положень ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ч.2 цієї статті, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, у Постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54 цс 12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах сформульовано обов'язкова для всіх судів України правова позиція. Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 2 ст.1223 ЦК України передбачено, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Крім того, ч.1 ст.1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до вимог ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Аналізуючи наведені докази та норми закону, враховуючи те, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16 грудня 2016 року належить 41/100 частка домоволодіння [ADDRESS], інших сподкоємців після смерті [PERSON] не має, суд вважає за можливе задовольнити обидва позови у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved