Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

01.11.2018 [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила розірвати шлюб з [PERSON] який був зареєстрований 12 липня 2014 року у виконавчому комітеті Степанівської сільської ради Лугинського району Житомирської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис № 2 від 12.07.2014 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сімю. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з листопада місяця 2017 року. Спільне господарство разом не ведуть, майного спору між ними немає. Вважає, що подальше сумісне життя і збереження сімї є неможливим і суперечить її інтересам. Зазначає, що від даного шлюбу вони мають одну спільну дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. Позивач надіслала на адресу суду заяву з клопотанням розглядати справу без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Термін на примирення просить не надавати. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON], який належним чином повідомлявся про розгляд справи до суду не з'явився, відзиву на позовну заяву не надав. Будь-яких заяв, клопотань зі сторони відповідача на адресу Лугинського районного суду Житомирської області не надходило. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. ст. 12, 13, 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з позовної заяви, сторони зареєстрували шлюб 12.07.2014 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Степанівської сільської ради Лугинського району Житомирської області. Від даного шлюбу сторони мають одну спільну дитину [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лугинського районного управління юстиції у Житомирській області). Як вбачається зі змісту позовної заяви відносини, які склалися між позивачем та відповідачем привели до взаємного відчуження, згуби любові та поваги один до одного. Подальше спільне життя позивача та відповідача, як подружжя, і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Примирення між позивачем та відповідачем неможливе. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проти цього не заперечує то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного КодексуУкраїни суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхньої дитини. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача по справі, а вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки мова йде про побудову інших особистих стосунків сторонами по справі, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed