Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

ФГ «Блізнеци» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальних збитків, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26 травня 2013 року відповідачі по справі самовільно передискували земельну ділянку площею 7,30 га в контурі № 34, яка знаходиться в оренді позивача та яка була засіяна соняшником, в результаті чого, врожай соняшнику було повністю втрачений, а позивачу були спричинені матеріальні збитки на загальну суму 65810 гривень, які складаються з витрати на обробку земельної ділянки та посів соняшника в розмірі 11690 гривень та майбутній прибуток після збору врожаю в розмірі 54120 гривень. Також, позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 658,10 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн. В судове засідання представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх на підставі ст. ст. 22, 1166, 1190 ЦК України. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав за його безпідставністю та необґрунтованістю, пояснив, що даної земельної ділянки він не дискував, в задоволенні позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнав за його безпідставністю та необґрунтованістю, в судовому засіданні пояснив, що на прохання власника земельної ділянки [PERSON], який доводиться йому тестем, він передискував належну йому земельну ділянку, оскільки позивач шахрайським шляхом використовує належну його тестю земельну ділянку, так як строк оренди закінчився ще у 2011 році. Натомість позивач не повертає земельну ділянку власнику, використовує її за власним розсудом, не сплачуючи жодної за це плати, та ще й виснажує її, засіваючи соняшником. З метою захисту інтересів власника землі, він на його прохання, передискував земельну ділянку. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2006 року між [PERSON] та ФГ «Блізнеци» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,59 га розташованої на території Краснознам»янської сільської ради Голопристанського району херсонської області терміном на 5 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір був зареєстрований у Голопристанському районному відділі Херсонської регіональної філії Центру ДЗК, про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 14 серпня 2006 року за №4 АА 002376-04672100006. Згідно ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 18 Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Виходячи аналізу норм Закону України «Про оренду землі» приступати до використання земельної ділянки можна після державної реєстрації договору оренди землі. Пунктом 37 договору оренди землі передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Таким чином, строк дії оренди земельної ділянки площею 3,59 га, яка належить [PERSON] закінчився 14 серпня 2011 року, і після цієї дати використовувати земельну ділянку без поновлення дії договору, укладання додаткової угоди, або укладення нового договору є протиправним. Із матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки фермерське господарство «Блізнеци» продовжували використовувати земельну ділянку без укладення додаткової угоди до договору оренди. Статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" передбачено, що самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації. Таким чином, судом встановлено, що позивач безпідставно (самовільно) використовує земельну ділянку, в зв'язку з чим не має права на захист своїх інтересів як користувача земельної ділянки. На підтвердження правомірності користування орендованою земельною ділянкою площею 3,59 га, яка належить [PERSON], позивачем було надано до суду додаткову угоду до договору оренди землі від 12 липня 2011 року. Зміст вказаної додаткової угоди вказує на внесення змін до договору оренди від 12 липня 2011 року в частині збільшення терміну оренди до 8 років та збільшення орендної плати до 1000 грн. Однак, вказана додаткова угода не може бути врахована судом як доказ правомірності користування позивачем орендованою земельною ділянкою, оскільки остання не містить даних про дату її державної реєстрації та реєстраційний номер, та відповідно до діючого законодавства, така додаткова угода не є укладеною (вчиненою), а тому не тягне для сторін жодних юридичних наслідків. Доводи позивача, про те, що на додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки є наявність відмітки про прийняття обмінного файлу для реєстрації, що дає фермерському господарству право на користування орендованою ділянкою, судом до уваги не приймається, оскільки тільки зі здійснення державної реєстрації договір оренди землі або додаткова угода до нього вважаються вчиненими і надають право орендарю на використання земельної ділянки. Крім того, до суду було надано висновок експерта від 28 серпня 2013 року за №2474, який був проведений Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при УМВС України в Херсонській області. Висновком вказаної експертизи встановлено, що досліджуваний підпис від імені [PERSON], розташованого в графі «Орендодавець» додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 12 липня 2011 року, укладеної між [PERSON] та ФГ «Блізнеци» виконаний не [PERSON], а іншою особою. Таким чином, доводи позивача щодо правомірності користування земельною ділянкою площею 3,59 га позбавленні правового обґрунтування. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вказує на перебування в його оренді земельної ділянки площею 7,30 га, однак до суду надає договір оренди земельної ділянки лише на земельну ділянку площею 3,59 га, доказів користування земельною ділянкою площею 3,71 га матеріали справи не містять, позивачем таких доказів на вимогу суду також не надано, в судовому засіданні пояснення щодо вказаних розбіжностей не надав. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов'язок по доказуванню обставин, викладених у позові лежить саме на позивачу. Як передбачено ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду про стягнення збитків позивач, як на правову підставу для задоволення позову посилається на ст. 22, 1160, 1190 ЦК України. Відповідно до ст.. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка відповідача; б) настання шкоди; в) причинний зв'язок між двома попередніми елементами; г) вина особи, яка завдала шкоди. Відсутність хоча б одного із чотирьох елементів унеможливлює настання цивільної відповідальності за спричинення шкоди. Позивач, в порушення ст.. 10,60 ЦПК України, не надав доказів правомірності використання земельної ділянки площею 7,30 га в контурі № 34, не надав доказів передання йому даної земельної ділянки власником, не надав доказів фактичного понесення витрат на придбання посівного матеріалу (соняшнику 50 кг.), понесення витрат на посів земельної ділянки (придбання 450 л дизпалива та 50 л. мастила), понесення витрат на придбання хімічних препаратів, виплату заробітної плати працівникам та не довів їх розмір (відповідні бухгалтерські документи, квитанції, договори, тощо). Наданий позивачем договір поставки № 1 від 10.07.2012 року не містить ціни товару, і в ньому не зазначено, що насіння соняшнику повинно бути поставлено покупцю саме внаслідок збирання врожаю з цієї земельної ділянки. Надана позивачем цінова довідка від 10.07.2013 року не містить даних про одиницю виміру, вартісні показники якої зазначені у довідці, а також не містить даних про ціну на соняшник саме врожаю 2013 року, збір якого починається, як правило, на початку вересня місяця 2013 року. Вказане свідчить, що позивач не надав належних та допустимих доказів завдання йому збитків у вигляді не отриманих доходів, які він міг реально отримати від продажу урожаю соняшника. Також, матеріали справи не містять доказів сплати позивачем адвокату гонорару в сумі 3500 гривень відповідно до умов договору від 01.08.2013 року. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають як безпідставні та необґрунтовані. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed