Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

У січні 2019 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом з вимогами зобов`язати Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві зняти арешт з квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 1402113) накладений постановою Відділу деpжавної виконавчої служби у Ленінградському районі у м. Києві (на даний час - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві) №1459/4 від 01.09.2003 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що під час оформлення дарування квартири, [PERSON] дізнався у нотаріуса про те, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт. Через Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивача було з`ясовано, що постановою 1459/4 від 01.09.2003 року Відділом Державної виконавчої служби Ленінградського району м. Києві (на даний час - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві) накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою для здійснення арешту на все майно є постанова, № 1459/4 від 01.09.2003, Відділу деpжавної виконавчої служби у Ленінградському p-ні, (на даний час - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві) реєстраційний номер обтяження 1402113, зареєстровано 22.10.2004 року 10:11:40 за № 1402113 реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора. Позивач звернувся з письмовою заявою до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві з проханням про зняття арешту з його майна. Листом Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва від 28.12.2018р. було відмовлено позивачу у знятті арешту з майна, посилаючись на те, що Відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України " Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями" від 07.06.2017 року №1829/5 зі змінами, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Таким чином, виконавче провадження, за яким було накладено арешт на майно боржника, на виконанні у відділі не перебуває, надати більш детальну інформацію, щодо переліку проведених дії, їх дат та наслідків проведених під час перебування виконавчого документа не виявляється можливим у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження. Отже, зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що матеріали виконавчого провадження, яким накладено арешт знищені - правових підстав для звільнення майна боржника та оголошення заборони на його відчуження з-під арешту у відділі відсутні. Тому неможливо звільнити майно з-під арешту, відправивши позивача до суду. Позивач не може погодитися з тим, що неможливо встановити, чи накладався арешт на майно, так як відповідно до відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою для здійснення арешту на все майно є постанова Відділу деpжавної виконавчої служби у Ленінградського районі м. Києва, (на даний час - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві) №1459/4 від 01.09.2003р., що означає можливість встановлення факту накладення ВДВС Святошинського району у м. Києві арешту на майно позивача. Відповідно до статті 19 Закону України «Про виконавче провадження (в редакції діючої на дату накладення арешту на майно позивача), підставою для відкриття виконавчого провадження є заява стягувача або його представника про примусове виконання рішення та виконавчий документ, зазначеного в статті 17 цього Закону. Позивач не отримував на свою адресу ніяких судових рішень, постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про арешт майна. Отже, враховуючи те, що до ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві виконавчий документ, боржником за яким є позивач не надходив та на примусовому виконавчому виконанні не перебуває, то арешт на майно позивача за постановою №1459/4 від 01.09.2003р. є незаконним та підлягає скасуванню Святошинським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва. Таким чином арешт майна позивача був здійснений з порушенням порядку накладення арешту, так як був здійснений за відсутності виконавчого документу та наявного виконавчого провадження, тому просить його скасувати. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2019 року визначений подальший розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.16-17). Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідачі та/або позивач до суду не подавали. Відповідач відзиви на позовну заяву у строк, встановлений судом, не надали. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю. Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що під час оформлення дарування квартири, [PERSON] дізнався у нотаріуса про те, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було з`ясовано, що постановою 1459/4 від 01.09.2003 року Відділу Державної виконавчої служби Ленінградського району м. Києві (на даний час - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві) накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою для здійснення арешту на все майно є постанова, № 1459/4 від 01.09.2003, Відділу деpжавної виконавчої служби у Ленінградському p-ні, (на даний час - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві) реєстраційний номер обтяження 1402113, зареєстровано 22.10.2004 року 10:11:40 за № 1402113 реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора (а.с.7). Позивач звернувся з письмовою заявою до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві з проханням про зняття арешту з його майна. Листом Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва від 28.12.2018р. було відмовлено позивачу у знятті арешту з майна, посилаючись на те, що Відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України " Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями" від 07.06.2017 року №1829/5 зі змінами, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Зазначають, що виконавче провадження, за яким було накладено арешт на майно боржника, на виконанні у відділі не перебуває, надати більш детальну інформацію, щодо переліку проведених дії, їх дат та наслідків проведених під час перебування виконавчого документа не виявляється можливим у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що матеріали виконавчого провадження, яким накладено арешт знищені - правових підстав для звільнення майна боржника та оголошення заборони на його відчуження з-під арешту у відділі відсутні (а.с.5). Відповідно до статті 19 Закону України «Про виконавче провадження (в редакції діючої на дату накладення арешту на майно позивача), підставою для відкриття виконавчого провадження є заява стягувача або його представника про примусове виконання рішення та виконавчий документ, зазначеного в статті 17 цього Закону. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Вказане положення покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Питання щодо зняття арешту з майна регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, виходячи із наведених вище норм міжнародного та вітчизняного законодавства, суд доходить висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття арешту з такого майна. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (у редакції чинній на дату звернення позивача із позовною заявою до суду) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки, по-перше, позивач підтвердив належними та допустимими доказами право власності на арештоване майно, а тому у нього наявне, передбачене статтею 391 ЦК України, право на захист, по-друге, матеріали виконавчого провадження, яким накладено арешт знищені - правових підстав для звільнення майна боржника та оголошення заборони на його відчуження з-під арешту у відділі відсутні. Позивач не вимагає вирішення питання про судові витрати. Відповідно до викладеного вище,

Outcome: approved