Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційного банку "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому зазначило, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 09 листопада 2010 року [PERSON] отримала кредит в сумі 2400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат на умовах передбачених дійсним договором. Однак, відповідач порушив умови договору та станом на 31.01.2017 року має прострочену заборгованість в розмірі 29194 грн 17 коп, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 846 грн 56 коп, із заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 22481 грн 22 коп, із заборгованості за пенею та комісією в сумі 4000 грн 00 коп, а також штрафи 500 грн 00 коп (фіксована частина) та 1366 грн 39 коп (процентна складова). А тому, позивач просить стягнути з відповідача 29194 грн 17 коп заборгованості за кредитом та сплачені судові витрати в розмірі 1600 грн 00 коп. Представник позивача до суду не зявився, однак в позові зазначив, що просить розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві та проти винесення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач, до суду не з'явився, представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву, в якій позов не визнала і просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю вимог та пропуском позивачем строку позовної давності. Дослідивши письмові\~ докази\~ та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про\~ наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційного банку "ПриватБанк" укладено кредитний договір № б/н від 09 листопада 2010 року. Згідно договору [PERSON] отримала кредит в сумі 2400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат на умовах передбачених дійсним договором. Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідачка станом на 31.01.2017 року має прострочену заборгованість в розмірі 29194 грн 17 коп, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 846 грн 56 коп, із заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 22481 грн 22 коп, із заборгованості за пенею та комісією в сумі 4000 грн 00 коп, а також штрафи 500 грн 00 коп (фіксована частина) та 1366 грн 39 коп (процентна складова). Також судом встановлено, що позивачем позов до суду подано 30 серпня 2017 року, а клопотання про поновлення строку позовної давності при цьому не заявлено. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України встановлено трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалась або мала довідатись про порушення свого права, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст.261 Цивільного кодексу України). Види вимог, за якими встановлюється спеціальна позовна давність, передбачені ст.258 Цивільного кодексу України, право збільшення позовної давності за домовленістю сторін, передбачено ст.259 Цивільного кодексу України. З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості за договором вбачається, що 05 березня 2014 року проводилась проплата заборгованості по договору в сумі 100 грн. Однак до матеріалів позовної заяви не долучено належних доказів сплати саме відповідачем [PERSON] цієї суми, а саме: копії платіжного доручення, квитанції, прибуткового касового ордеру тощо, які б містили підпис та прізвище особи платника. Адже з наданого доручення вбачається, що відповідач останні 5 років проживає за кордоном, а тому не мала навіть фізичної можливості проводити 05 березня 2014 року проплату заборгованості за договором. Доказів того, що сторонами укладалась угода щодо збільшення, передбаченого законом строку позовної давності, матеріали справи не містять. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 24 вересня 2014 року по справі №6-103цс14; від 12 листопада 2014 року по справі №6-167цс14; від 1 жовтня 2014 року по справі №6-134цс14) у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких, відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.\~ Наведений позивачем розрахунок не містить даних про те, що кредит отримувався частинами та про те, що з моменту отримання кредиту відповідач вчиняв дії щодо його повернення. Кредит було отримано 09 листопада 2010 року, строк виконання договору настав 09 листопада 2013 року, після настання вказаного строку позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за укладеним договором\~ 20 березня 2017 року, тобто загальний\~ строк позовної давності закінчився 09 листопада 2016 року. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 30 березня 2017 року, тому суд вважає що ним пропущено строк позовної давності, а про його поновлення\~ не клопотав, тому це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed