Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

У вересні 2020 року адвокат Черновол А.О. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів, який уточнив у січні 2021 року, і в остаточній редакції просив суд Визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який укладений 10 жовтня 2018 року між «Продавцем» - [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої 01.09.2018 року Гребенюк І.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстровий номер 2057), та «Покупцем» - [PERSON] , і який зареєстрований у реєстрі під номером 2004; застосувати наслідки недійсності правочину; встановити що об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зведений у період проживання [PERSON] та [PERSON] ; визнати об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування своїх доводів позивач вказує, що з 2008 року по початок вересня 202 року [PERSON] проживала однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з [PERSON] . Від цих відносин у них народжені дітки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як стверджує позивач, у 2012 році вона набула у власність земельну ділянку, кадастровий номер 5122786400:02:001:2890, площею 0,1200 га, цільове призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Як стверджує позивач, у 2014 році вона із своїм цивільним чоловіком- [PERSON] розпочали будівництво житлового будинку на вищевказаній земельній ділянці. Зведення житлового будинку фактично було завершено наприкінці 2015 початку 2016 року, а з початку 2018 року почалося внутрішнє оздоблення будинку. Водночас, у родини виникли істотні фінансові труднощі, які були пов`язані із будівництвом вказаного будинку, і ще у 2018 році, на сімейній нараді, було прийнято спільне рішення розпочати продаж незавершеного будівництвом будинку разом із земельною ділянкою. Як стверджує позивач, вона працювала на трьох роботах, її чоловік також постійно був у відрядженнях по роботі, тому часу для зайняття юридичними питаннями продажу будинку у родини взагалі не було. 01.09.2018 року [PERSON] надала довіреність на право продажу вказаної земельної ділянці рідній сестрі свого чоловіка- [PERSON] Проте, продаж будинку виявився ускладненим через не введення будинку у експлуатацію. Станом на кінець грудня 2019 року житловий будинок був повністю готовий для проживання, і родина переїхала мешкати в цей будинок. Наприкінці літа 2020 року відносини у родині погіршились, і позивач орендувала квартиру, забрала діток, і стала проживати окремо від чоловіка. 07.09.2020 року у нотаріуса позивач дізналась про те, що ще 10.10.2018 року [PERSON] здійснила відчуження земельної ділянки на користь своєї матері [PERSON] , яка також є мамою відповідача- [PERSON] . Продаж земельної ділянки відбувся за 295300 грн., проте, як стверджує позивач вона грошових коштів не отримувала, більш того, фактично мова мала йти про відчуження садиби в цілому, включаючи незвершене будівництво. Позивачка стверджує, що в даному конкретному випадку, вочевидь наявний факт зловмисної домовленості, направленої на те, аби позбавити її та діток права на земельну ділянку та незавершене будівництвом домоволодіння. В судовому засіданні адвокат Черновол А.О. повністю підтримав доводи позову, просив його задовольнити з викладених у ньому підстав. В судовому засіданні адвокат Радулов В.В. діючий в інтересах [PERSON] повністю заперечував проти задоволення позову. Адвокат послався на те, що дійсно [PERSON] та [PERSON] проживали у фактичних шлюбних відносинах як чоловік та жінка без укладення шлюбу з 2008 року. Від цих відносин народжені дітки син [PERSON] - 2009 р.н., та син [PERSON] 2015 р.н. Дійсно на сімейній нараді у 2012 році було вирішено придбати земельну ділянку утвореній родині, та почати будувати житловий будинок. Передбачалось, що земельна ділянка буде оформлена на [PERSON] . Гроші на придбання цієї земельної ділянки збирались всією родиною, та близькими родичами. Проте, при оформленні угоди з придбання земельної ділянки у [PERSON] не виявилось паспорту громадянина України, і лише тому оформили придбану земельну ділянку на [PERSON] . Як стверджує відповідачка, [PERSON] у 2018 році через погіршення стосунків з [PERSON] зажадала продати [PERSON] земельну ділянку за 10000 доларів США. Часу займатись юридичними питаннями у [PERSON] не було, і вона надала довіреність [PERSON] на продаж земельної ділянки. Надалі, 20.10.2018 року було укладено договір купівлі- продажу земельної ділянки між [PERSON] в інтересах [PERSON] та [PERSON] , за ціною 295300 грн., які були передані [PERSON] до укладення угоди. Після цього, дійсно [PERSON] та [PERSON] примирились, та родина почала проживати у домоволодінні до вересня 2020 року, коли всі відносини остаточно були розірвані. У судовому засіданні адвокат Радулов В.В., а також в своїх запереченнях на позов [PERSON] вказали, що земельна ділянка придбана на гроші [PERSON] , незавершене будівництво здійснено на кошти родини [PERSON] , і тому фактичне переоформлення земельної ділянки у 2018 році здійснено з метою повернення нерухомого майна до родини [PERSON] якою і були фактично витрачені кошти. У своїх письмових запереченнях відповідач [PERSON] вказала, що доводи [PERSON] про те, що вона не уповноважувала продати земельну ділянку [PERSON] за ціною, яка вказана у самому договорі, є безпідставними, оскільки, як стверджує відповідачка, домовленість така існувала, і ціна продажу була узгоджена. Аналогічні заперечення у березні 2021 року подав [PERSON] , який також просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Крім того, [PERSON] заперечував той факт, що перебував з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. В судове засідання [PERSON] не з`явився повторно, сповіщений належним чином про дату, час та місце його проведення. Суд враховує тривалість розгляду справи, надання всіма сторонами своїх позицій з приводу позивних вимог. В судове засідання [PERSON] та її адвокат не з`явились, [PERSON] подала клопотання про відкладення судового засідання через пандемію, і послалась на зайнятість свого адвоката у іншому судовому процесі. Суд, вислухавши думки учасників процесу що з`явились, протокольно, дійшов до висновку про не поважність причин неявки [PERSON] , оскільки сторони мають доступ до справедливого суду в тому числі і за допомогою інформаційних технологій дистанційно. Перебування адвоката у іншому процесі кожного разу здійснюється у призначену дату судового засідання у справі що розглядається. Тому суд визнав не поважними причини відкладення розгляду справи, і ухвалив розгляд справи за неявки решти відповідачів. Вислухавши думки сторін, які були присутні у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що від фактичних відносин [PERSON] та [PERSON] , які тривали з 2008 року по вересень 2020 року, народжені діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 17,18). [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки від 10.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Одеської області Орзіх Ю.Г., набула у власність земельну ділянку, площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі цього правочину на ім`я [PERSON] 18.04.2012 року виданий державний акт серії ЯЛ № 751562 на право власності на земельну ділянку. (т.1 а.с. 92) 01.09.2018 року [PERSON] надала [PERSON] довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., зареєстрована у реєстрі за № 2057, якою уповноважила повіреного продати за ціну та на умовах, що були сторонами попередньо обговорені, земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с 47). Суд звертає увагу на той факт, що в той же день, 01.09.2018 року [PERSON] надала [PERSON] довіреність яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., зареєстрована у реєстрі за № 2056, якою уповноважила повіреного продати за ціну та на умовах, що були сторонами попередньо обговорені, земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с 48). 20.10.2018 року [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , на підставі довіреності від 01.09.2018 року, здійснила продаж земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , за ціну 295300 грн. У судовому засіданні судом встановлено, що адвокат Радулов В.В. підтвердив, а також в своїх запереченнях на позов [PERSON] вказали, що земельна ділянка первинно придбана на гроші [PERSON] та його родини, незавершене будівництво здійснено на кошти родини [PERSON] , і тому фактичне переоформлення земельної ділянки у 2018 році здійснено з метою повернення нерухомого майна до родини [PERSON] якою і були фактично витрачені кошти. [PERSON] за твердженням відповідачів не витрачала грошові кошти. Судом встановлено, що згідно інформаційного висновку від 02.02.2021 року Центру Експертних досліджень «АРІАДНА» зведення житлового будинку на земельній ділянці, площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] розпочато на початку 2012 року, а основні будівельні роботи завершені у 2014-2015 роках. Тобто наявність незавершеного будівництвом житлового будинку станом на 2014-2015 роки документально доведена. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили суду, що дійсно десь у 2017 році основне будівництво житлового будинку на ділянці було фактично завершено, а у 2019 році родина з дітками зустрічала новий рік у цьому самому житловому будинку. [PERSON] няня діток [PERSON] та [PERSON] пояснила суду, що в родині завжди панувала злагода, любов та повага одне до одного. Сторони виховували діток, важко обидва працювали, і фактичний догляд дітей здійснювала саме вона як няня. [PERSON] пояснила суду, що дійсно після повернення з літнього відпочинку у Європі в літку 2020 року, стосунки між [PERSON] та [PERSON] істотно погіршились, [PERSON] забрала діток і пішла на орендовану квартиру. Доводи адвоката Радулова В.В. що [PERSON] є зацікавленою особою суд вважає недоречними, оскільки [PERSON] не є членом родини ані однієї, ані іншої сторони, а цей свідок є цінним для встановлення істини по справі, оскільки цьому свідкові дійсно відомі обставини з життя родини, їх стосунків, тощо. Тому суд приймає покази свідка [PERSON] як належні та допустимі. Посилання адвоката Радулова В.В. на те, що відповідно до змісту довідки № 182-18 від 18.10.2018 року ФОП [PERSON] (т.1 а.с 96), за даними поточної інвентаризації від 18.10.2018 року на земельній ділянці площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] будь- які будівлі та споруди суд вважає безпідставними, оскільки згідно листа № 1021-21 від 08.02.2021 року ФОП [PERSON] (т.1 а.с. 245), нею така довідка не видавалась, і на місцевості не перевіряла наявність/відсутність забудови вказаної земельної ділянки, оскільки за вищевказаною адресою виїзд не здійснювала, і [PERSON] взагалі ніякі довідки не видавала. Таким чином у суду не має сумнівів у забудові земельної ділянки у той період, коли [PERSON] та [PERSON] проживали разом. Вирішуючи питання позовних вимог в частині недійсності правочину, суд виходить з наступного: За правилами частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним. За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України). За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Суд вважає, що [PERSON] діючи на підставі довіреності від імені [PERSON] , відчужила за договором купівлі-продажу земельну ділянку своїй матері [PERSON] , при цьому довіритель [PERSON] зазначений правочин не схвалювала, грошових коштів від продажу своєї земельної ділянки не отримувала. Факт неотримання грошових коштів [PERSON] не заперечувався і відповідачами у відзивах, і адвокатом Радуловим В.В. у судовому засіданні. Відповідача пояснили, що позивачка до них з цього приводу не зверталась. Крім того, знайшли своє підтвердження посилання позивача на те, що її земельна ділянка була відчужена відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] саме у той період часу, коли подружні стосунки позивача з сином відповідачки [PERSON] , та братом відповідачки- [PERSON] погіршилися. [PERSON] , як представник [PERSON] за довіреністю, продаючи земельну ділянку позивача своїй матері - відповідачу [PERSON] , усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя [PERSON] та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя. Крім того, ціна продажу земельної ділянки, яка визначена у договорі купівлі-продажу 295300 грн., не відповідає її ринковій вартості станом на момент вчинення оспорюваного правочину 798000 грн., що підтверджується висновком суб`єкта оціночної діяльності ПП «АРІАДНА» від 27.01.2021 року. Крім того, в судовому засіданні адвокат Радулов В.В. підтвердив, а також в своїх запереченнях на позов [PERSON] вказали, що земельна ділянка первинно придбана на гроші [PERSON] та його родини, незавершене будівництво здійснено на кошти родини « [PERSON] », і тому фактичне переоформлення земельної ділянки у 2018 році здійснено з метою повернення нерухомого майна до родини « [PERSON] » якою і були фактично витрачені кошти. [PERSON] за твердженням відповідачів не витрачала грошові кошти. Факт напружених стосунків у родині [PERSON] та [PERSON] з 2018 року до 2020 року фактично підтверджений усіма учасниками процесу, та частково підтверджений показами свідків [PERSON] , [PERSON] . Отже наявність у сторін оспорюваного правочину переслідування мети даного оспорюваного правочину - у вигідному одній стороні порядку найпростішого переоформлення майна, яке у майбутньому могло би бути предметом поділу майна набутого за час фактичних шлюбних відносин чоловіка та жінки, не викликає у суду жодних сумнівів. Отже в даному випадку наявні ознаки використання сторонами оспорюваного правочину «права на зло». Крім того, зі змісту заяви [PERSON] на адресу нотаріуса [PERSON] про відсутність обмежень на продаж земельної ділянки через не перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі вбачається, що заявник приховав наявність незавершеного будівництвом об`єкту нерухомого майна на цій самій земельній ділянці. З цього приводу суд нагадує, в традиційних максимах Римського права закріплений один із найвідоміших принципів набуття права власності superficies solo cedit (від лат. «збудоване на землі слідує за нею»), який заснований на тому, що земля є головною річчю, а інші розташовані на ній об`єкти нерухомості її складові частини. Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від земельних ділянок, на яких вони розміщені, відбувся за радянських часів з ідеологічних мотивів. Під впливом тодішньої ідеології панувало уявлення, що особи можуть мати право власності на об`єкти нерухомості, але не на земельні ділянки, на яких вони розташовані.\~ Так, Конституцією УРСР 1978 року (частина друга статті 11) було передбачено, що земля є у виключній власності держави. Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими. Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається. Саме такий правовий висновок зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі №\~\~200/606/18,\~\~провадження № 14-125цс20, і підтримала висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 16 квітня 2019 року в справі\~№ 907/68/18\~і від 31 травня 2018 року в справі\~№ 29/5005/17496/2011. Таким чином, у даній справі, конкретні обставини, та сукупність зібраних у справі доказів, які були оцінені судом, свідчать про наявність зловмисної домовленості [PERSON] , яка діяла за довіреністю від імені [PERSON] , з іншою особою її мамою- [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу належної [PERSON] земельної ділянки, оскільки про це свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були. Наведене надає суду достатні підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів родини [PERSON] в цілому, всупереч інтересам [PERSON] . За таких обставин, суд дійшов до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 жовтня 2018 року. Доводи заперечень відповідачів щодо відсутності умислу представника на вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, стосуються переоцінки письмових доказів і встановлених судом конкретних обставин справи, і зводяться до контрадікторного оцінювання доказів, та власного розуміння вимог діючого законодавства. Посилання відповідачів на правовий висновок ВС КЦ викладений у постанові від 11.09.2019 року у справі № 554/10202/13-ц суд вважає безпідставним, оскільки у цій справі ВС вказав на те, що суди попередніх інстанцій взагалі не встановили будь- яких ознак наявності зловмисної домовленості сторін правочину, і тому скасував рішення попередніх інстанції і відмовив у задоволенні позову. Отже фактичні обставини у наведені справі і справі що розглядається судом є різними. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст. 216). Отже суд вважає можливим задовольнити вимоги позову, і застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши земельну ділянку з власності [PERSON] у власність [PERSON] . Суд вважає доцільним роз`яснити, що відповідно до абзаців 2,3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор\~чи посадова\~особа Міністерства\~юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Що стосується позовних вимог в частині встановлення що об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зведений у період проживання [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з наступного: Згідно інформаційного висновку від 02.02.2021 року Центру Експертних досліджень «АРІАДНА» зведення житлового будинку на земельній ділянці, площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] розпочато на початку 2012 року, а основні будівельні роботи завершені у 2014-2015 роках. Тобто наявність незавершеного будівництвом житлового будинку станом на 2014-2015 роки документально доведена. Не заперечувався сторонами і факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у цей період. Отже ці позовні вимоги мають бути задоволенні. Вирішуючи питання позовних вимог в частині визнання об`єкту незавершеного будівництва (житловий будинок), який знаходиться на земельній ділянці яка розташована за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з наступного: Відповідно до частини другої\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Позивачем не надано суду ані технічного паспорту на незавершене будівництво, ані висновку про ступінь готовності об`єкту до експлуатації, тому у цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: partial