Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов кредитного договору №DOXRRX26500399 від 13 березня 2007 року відповідачу був наданий кредит у розмірі 2312,88 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13 березня 2008 року. На погашення заборгованості за кредитом відповідач зобов'язаний був сплачувати щомісячний платіж, який складається зі сплати основної суми кредиту, відсотків та комісії, проте зобов'язання за договором не виконав, має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 18 вересня 2013 року складає 29652,64 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 976,75 грн., заборгованість за процентами 10223,30 грн., заборгованість із комісії в розмірі 170,01 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 16394,36 грн., а також штраф у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 1388,22 грн. (процентна складова). З цих підстав позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором у розмірі 29652,64 гривень та понесені судові витрати в розмірі 296,56 гривень судового збору. Заочним рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 14 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено. З вказаним заочним рішенням суду не погодилось ПАТ КБ «ПриватБанк» та подало апеляційну скаргу, так як вважає, що воно винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. На підтвердження своїх доводів апелянт наводить практику ВСУ України, в якій розглядалися аналогічні справи, та акцентує увагу на тому, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а така заява в матеріалах справи відсутня. В судовому засіданні відповідач та його представник з доводами апеляційної скарги не погодилися, просили залишити без змін заочне рішення суду першої інстанції. В судове засідання апеляційного суду представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить його розписка (а.с. 82). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю представника позивача. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що 13 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №DOXRRX26500399, який складається з Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт). Заява позичальника підписана 13 березня 2007 року відповідачем особисто, і в цій заяві зазначено, що [PERSON] ознайомилася та згідна з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані їй у письмовій формі. Своїм підписом вона підтвердила факт про надану їй повну інформацію про умови кредитування в «Приватбанку» (а.с. 4). Відповідно до умов кредитного договору відповідачу був наданий кредит у розмірі 2312,88 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.03.2008 року (а.с. 4 зв.ст.). [PERSON] умов договору належним чином не виконувала. Як слідує з розрахунку заборгованості за кредитним договором №DOXRRX26500399 від 13 березня 2007 року станом на 18 вересня 2013 року заборгованість [PERSON] за кредитом складає 976,75 грн., заборгованість за процентами 10223,30 грн., заборгованість із комісії в розмірі 170,01 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором складає 16394,36 грн., а також штраф - 500 грн. (фіксована частина) та 1388,22 грн. (процентна складова) (а.с. 3). Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до кредитного договору від 13.03.2007 року, строк дії договору з 13.03.2007 року по 13.03.2008 року, а позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшла до суду 07 жовтня 2013 року, тобто поза межами строку, встановленому ст. 257 ЦК України. Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Із пункту 5.5 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років (а.с. 8). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). У матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності сторони у спорі. При цьому суд послався на п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», не звернувши уваги на те, що в ній роз'яснюється застосування судами ч. 13, а не ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом із тим, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року №6-126цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Як вбачається з кредитного договору [PERSON] погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг, про що свідчить її особистий підпис. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом. Виходячи з вищенаведеного, оскільки відповідачем не подано заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, тому підстав для відмови в задоволенні позову немає. Виходячи з цього, апеляційний суд вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції уваги на це не звернув та помилково застосував строки позовної давності. Тому апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Крім того, при стягненні пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором слід враховувати вимоги частини 2 статті 258 ЦК України щодо застосування строку позовної давності в один рік, що застосовується незалежно від наявності заяви про це, а також частини 3 статті 551 ЦК України, в який вказано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи ці норми закону розмір пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором складає 3475,00 грн., що майже в три з половиною рази більше ніж заборгованість за кредитом (976,75 грн.), тому апеляційний суд вважає, що пеню можливо зменшити до 1000,00 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості становить 13438,56 грн., яка складається з: 976,75 грн. - заборгованість за кредитом; 10223,30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 170,01 грн. - заборгованість з комісії; 1000,00 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 568,50 грн. грн. (процентна складова). За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо обґрунтованості відмови у задоволенні позову. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 296,53 грн., тому з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 243,60 грн. судового збору відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial