Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

01 липня 2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником житла і в її житловому будинку зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який ще в 2017 році, після розірвання шлюбу, вибув на інше місце проживання, а відтак втратив право користування її житловим будинком. Зазначає, що будь-яке особисте майно [PERSON] в житловому будинку відсутнє, він не сплачує жодних комунальних послуг за місцем своєї реєстрації, при цьому добровільно знятись з реєстрації не бажає, а тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування її житловим будинком. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала повністю, пояснила, що шлюб між нею та відповідачем розірвано в 2017 році і відносин між собою вони не підтримують, відповідач має іншу сім`ю, фактично проживає без реєстрації в с. Жемелинці Білогірського району, а тому просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Орендарчук В.О. в судовому засіданні позовних вимог не визнали, просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, представник позивача пояснила, що житловий будинок є спільним сумісним майном набутим сторонами в шлюбі, тому відповідач є співвласником вказаного будинку і його не проживання в даному будинку понад один рік не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком. Вислухавши пояснення сторін, свідка, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що з 10 листопада 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2017 року розірвано. 04 червня 2015 року, під час перебування в зареєстрованому шлюбі, сторонами було придбано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] , який зареєстровано на позивача [PERSON] , що не заперечується сторонами та підтверджується договором купівлі-продажу вказаного будинку від 04 червня 2015 року серії НАМ № 977103, посвідчений державним нотаріусом Білогірської державної нотаріальної контори Білогірського району Хмельницької області від 04 червня 2015 року за № 285, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 червня 2015 року індексний № 38552701 (номер запису про право власності: 9911074, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 650759468203). Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Із довідки Білогірської селищної ради Хмельницької області від 27 червня 2019 року № 472, Акту обстеження фактичного проживання від 26 червня 2019 року та довідки цієї ж селищної ради від 02 вересня 2019 року № 63 встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] , однак фактично за даною адресою не проживає. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В силу положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і розпорядження майном, що об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. При цьому, ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Таким чином, оскільки житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] був придбаний сторонами під час шлюбу, то відповідно до ст. ст. 60, 68 СК України вказаний житловий будинок є спільним сумісним майном набутим сторонами у шлюбі. В той же час, ч. 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування житловим будинком особи, яка є її співвласником. Сам факт незвернення відповідача [PERSON] до суду з позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. До того ж, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача [PERSON] на вказаний житловий будинок, а відтак останній не втратив право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України в даному випадку не розповсюджуються на спірні правовідносини. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов є безпідставним, а відтак задоволенню не підлягає. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed