Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

01.09.2015 року ПАТ\~\~«Укрсоцбанк» (надалі Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за\~\~кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.08.2007 року між\~\~АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] (позичальник) укладено договір кредиту №606/33-059,\~згідно якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі\~\~120\~000,00 швейцарських франків зі сплатою 10 %\~\~ річних на строк до 03.08.2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним кредитним договором, 03.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та\~\~ відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № 18, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Клюсівська,9, загальною площею 178.4 м.кв. 19.03.2008 року між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду до договору кредиту, якою сторони змінили валюту зобовязання із швейцарського франка шляхом переведення у долари США, внесли зміни і доповнення до договору, в т.ч. і до п.1.1. Договору кредиту, який виклали у наступній редакції: кредитор надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у сумі 118\~189,72 долари США зі сплатою 13,5 % річних. Також 20.10.2008 року між Банком та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору кредиту, якою внесено зміни до умов кредитування за договором кредиту, а саме з 20.10.2008 року встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 15 відсотків. У звязку із укладенням вищезазначених додаткових угод, між банком та іпотекодавцем [PERSON] 19.03.2008 року було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, яким сторони узгодили заміну валюти зобовязання та розмір процентів за користування коштами. Між тим, позичальник взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 03.09.2009 року по 21.08.2015 року у сумі 267318,81 доларів США. Оскільки майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання, тому просив суд в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернути стягнення на нежитлове приміщення № 18, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Клюсівська,9, загальною площею 178.4 м.кв., що належить на праві приватної власності [PERSON], яка є предметом іпотеки за Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за реєстраційним №1790. Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Також просить стягнути судові витрати. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, в їх обґрунтування послався на обставини викладені у позовній заяві. Додатково вказав, що позика вважається повернутою в момент надходження коштів на відповідний рахунок кредитодавця. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє їх права звернутися до суду із позовом про стягнення штрафних санкцій. Також наголошує, що рішення суду, яким в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки не виконано. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, зазначивши, що позов є безпідставним, оскільки стягнення проведено і договір іпотеки припинив свою дію, а строк позовної давності сплив. Крім цього, зіславшись на обставини справи та правові позиції ВСУ, вказав, що банк не має права стягувати проценти за користування, оскільки самостійно змінив строк виконання кредитного договору шляхом надіслання відповідної вимоги про дострокове виконання зобовязання, відтак з того моменту проценти за користування кредитом припиняють нараховуватися. Також зазначив, що відповідач не може бути притягнений до відповідальності за кредитним договором, оскільки останній не давав згоди на збільшення відсоткової ставки за вказаним договором. Тому у задоволенні позову просив відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов на наступного переконання. Як вбачається з матеріалів справи 03 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір № 606/33-059, відповідно до якого Банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 120\~000 швейцарських франків зі сплатою 10,0 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом 08.08.2017 року (п.п.1.1,1.2 цього договору). В подальшому, додатковою угодою № 1 від 19.03.2008 року «Про внесення змін до договору кредиту № 606/33-059 від 03.08.2007 року, сторони змінили валюту кредиту та розмір процентів річних з швейцарських франків на долар США та з 10% на 13,5% відповідно. 20.10.2008 року між Банком та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору кредиту, якою внесено зміни до умов кредитування за договором кредиту, а саме з 20.10.2008 року встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 15 відсотків. У забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним кредитним договором, 03.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та\~\~ [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно умов якого остання передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № 18, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул. Клюсівська, 9, загальною площею 178.4 м.кв. Пунктом 6.3 даного договору сторони обумовили, що цей договір діє до моменту припинення основного зобовязання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку». 19.03.2008 року між банком та іпотекодавцем [PERSON] було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, яким сторони узгодили заміну валюти зобовязання та розмір процентів за користування коштами. Як вбачається із письмової вимоги Львівської філії ПАТ КБ «Укрсоцбанк» про усунення порушення вих. № 08.4-05/020 від 23.06.2009 року, у звязку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору № 606/33-059 від 03.08.2007 року боржнику запропоновано протягом 30 днів з дня отримання вимоги погасити заборгованість, що виникла станом 23.06.2009 року. Разом із тим судом встановлено, що 16.11.2009 року Червоноградським міським судом Львівської області у справі № 2-2971/09 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], з участю третьої особи [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення, винесено рішення, яким позов задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03.08.2007 року. У подальшому 26.04.2012 року цим же судом задоволено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], з участю третьої особи [PERSON] про зміну способу виконання рішення суду від 16.11.2009 року. Названі судові рішення набрали законної сили, проте виконані не були з різних причин. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 03.08.2007 року № 606/33-059, станом на 21.08.2015 року остання становить 267318,81 доларів США, що у національній валюті еквівалентно 5889239,03 грн. за курсом валюти 22,0308. При цьому, борг складається з 114153,81 доларів США заборгованості за кредитом; 98928,36 доларів США заборгованості за відсотками; 23303,93 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту; 30932,72 доларів США пені за несвоєчасне повернення відсотків. На думку суду, позивач, надіславши письмову вимогу про усунення порушення вих. № 08.4-05/020 від 23.06.2009 року, змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором, моментом виконання якого стала дата, вказана у вимозі банку. Крім цього, банк втратив право на нарахування відсотків за кредитним договором, а також з цього моменту почав перебіг строк позовної давності. Разом з цим, суд звертає увагу, що однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а виходячи із приписів ст.ст. 12-13 ЦК України сторони в договорі мають діяти добросовісно. Натомість виходячи із правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 07.10.2015 року по справі № 6-222цс15, оскільки банк відповідно до кредитного та іпотечного договорів обрав спосіб захисту свого суб'єктивного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, то відповідач має право очікувати погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки до спливу строку кредитного договору. Докази по справі не свідчать про добросовісність дій позивача щодо виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16.11.2009 року у справі № 2-2971/09 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], з участю третьої особи [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03.08.2007 року. Зокрема, суд звертає увагу, що позивач майже два роки не проявляв зацікавленості щодо ходу виконавчого провадження, виконавчий лист втратив, дублікату останнього не отримав. Відтак банк зазначеними недобросовісними діями й бездіяльністю щодо погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки зловживає своїми правами, порушує принцип рівності прав та обовязків кредитора і боржника та штучно призводить до збільшення заборгованості за кредитом. Разом з цим, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Банк своє право на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом звернення до суду з відповідним позовом може реалізувати протягом строку позовної давності. Як зазначено Верховним Судом України у правовій позиції по справі № 6-68цс15 (постанова від 16.09.2015 року), пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому, відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки у матеріалах справи немає підтвердження стосовно дати отримання боржником [PERSON] письмової вимоги № 08.4-05/020 від 23.06.2009 року про дострокове повернення коштів за кредитним договором, беручи до уваги те, що останній платіж по кредиту внесено 30.12.2009 року, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16.11.2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 606/33-059 від 03.08.2007 року звернено стягнення на предмет іпотеки (зазначалося вище) (рішення набрало законної сили 26.11.2009 року), суд вважає, що, у звязку із застосуванням банком свого права на повернення кредиту достроково, строк позовної давності щодо звернення банку із вимогою до [PERSON] як до іпотекодавця майнового поручителя за кредитним договором № 606/33-059 від 03.08.2007 року на час звернення до суду сплив. При цьому будь-яких заяв про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення позивачем не подавалося. Отже, позивач пропустив трирічний строк пред'явлення вимоги до відповідача, звернувшись з відповідним позовом лише 01.09.2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на те, що представник відповідача у своїх запереченнях просить про застосування строків позовної давності, то суд застосовує її та відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed