Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

У червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Приватне підприємство «Нова концепція будівництва» про визнання договору про перевід прав та обов'язків за договором про пайову участь у будівництві недійсними з моменту вчинення. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд визнати недійсним з моменту його вчинення Договір від 12 квітня 2007 року про перевід прав та обов'язків за Договором про пайову участь у будівництві № 10 / с від 16 березня 2003 року, укладений між «Підрядником» - ПП «Нова концепція будівництва», «Первісним пайовиком» - [PERSON] та «Новим Пайовиком» - [PERSON]; повернути сторони - за Договором від 12 квітня 2007 року про перевід прав та обов'язків за Договором про пайову участь у будівництві № 10 / с від 16 березня 2003 року, у первісний стан; стягнути з відповідачів судові витрати. Позивач в судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 17 грудня 1970 року до даного час позивач перебуває з [PERSON] у шлюбі. В червні 2004 року за спільною згодою з дружиною позивача відповідачем по справі [PERSON] сторони вирішили придбати у власність квартиру у новобудові, з цією метою 23 червня 2004 року, між [PERSON], як «Новим Пайщиком» та «Первісним Пайщиком - [PERSON] та ПП «Нова концепція будівництва» - «Підрядчиком» була укладена Угода про відступлення договору. Так, відповідно до умов пункту 1 цієї Угоди «Первісний Пайовик» передає, а «Новий Пайовик» приймає на себе всі права та обов'язки першого і стає стороною за договором на участь у договорі про пайову участь у будівництві від 16 березня 2003 року № 10 / с, укладеного між "Підрядником" і "Первісним пайовиком ", тобто, з 23 червня 2004 року [PERSON], є Пайовиком за договором про пайову участь у будівництві від 16 березня 2003 року № 10 / с . У липні 2004 року за спільні кошти подружжя - [PERSON], повністю оплатила «Підряднику» - Приватному підприємству «Нова концепція будівництва», вартість спірної квартири, загальною площею 135 кв. метрів, розташованої на 2-му поверсі комплексу, згідно «Плану квартири» по «Договору про пайову участь у будівництві №10 / с від 16.03.2003 р.», в сумі 237 600 грн. (двісті тридцять сім тисяч шістсот гривень), про що на даному договорі «забудовником» також було зроблено відмітку про «100% оплату (з підписом і печаткою підприємства)». За бажанням [PERSON] титульним власником вищезазначеного нерухомого майна була зазначена остання у звязку з чим усі договори було оформлений на її імя. Тобто, оплачені «Підряднику» кошти в сумі 237 600 грн. (двісті тридцять сім тисяч шістсот гривень), вартість квартири, загальною площею 135 кв. метрів, розташованої на 2-му поверсі комплексу в житловому будинку № 6 по вулиці Я. Самарського в місті Дніпропетровську, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. В позовній заяві позивач зазначає, що він дізнався про порушення його права власності, а саме йому стало відомо, що [PERSON] квітня 2007 року без його згоди, розпорядилась спільним майном, шляхом укладання Договору про перевід прав та обов'язків за Договором про пайову участь у будівництві № 10 / с від 16 березня 2003, укладений між «Підрядником» - ПП «Нова концепція будівництва» і «Первісним пайовиком» [PERSON] і «Новим Пайовиком» - [PERSON]. Згідно з нормами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і або державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи те, що згідно ст. 369 ЦК України позивач, як співвласник майна повинен бути повідомлений [PERSON] про відчуження спільного майна подружжя, а саме на відчуження майнових прав на квартиру, загальною площею 135 кв. метрів, розташованої на 2-му поверсі комплексу в житловому будинку № 6 по вулиці Я. Самарського в місті Дніпропетровську і у випадку його згоди позивач повинен був дати письмову згоду, для вчинення таких правочинів. Однак, позивач такої згоди не надавав. Правочини укладені дружиною позивача є такими, що порушують його конституційні права передбачене ст. 41 Конституції України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного Кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На підставі ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved