Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

01 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис №53173, яким запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №Z06.199.75267 від 27 жовтня 2017 року за період з 02 грудня 2020 року по 30 квітня 2021 року в загальному розмірі 96311,96 гривень, а також плату за вчинення виконавчого напису. 01 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. відкрито виконавче провадження №65938055 з примусового виконання означеного виконавчого напису. Позивач вважає оспорюваний нею вищевказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, через спірність розміру заборгованості, пропуск строку звернення до нотаріуса, неотримання вимоги про сплату боргу, а також через вчинення виконавчого напису на підставі нотаріально не посвідченого кредитного договору. За неведених підстав позивач просила суд задовольнити її позов, поклавши на відповідача судові витрати по справі, а також стягнути з відповідача безпідставно отримані ним при виконання такого виконавчого напису кошти в розмірі 1104,58 гривень. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2021 року в порядку забезпечення позову зупинено стягнення на підставі спірного виконавчого напису нотаріуса. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Цією ж ухвалою витребувано у третіх осіб по справі копію спірного виконавчого напису, а також копії документів, на підставі яких спірний виконавчий напис вчинено та відкрито виконавче провадження з його примусового виконання. Ухвалу виконано лише приватний виконавцем. Крім того цією ж ухвалою відмовлено позивачу у витребуванні доказів, а саме розміру фактично стягнутих в рамках виконавчого провадження грошових коштів. В судове засідання учасники справи повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідач правом на подання відзиву не скористався. Натомість від позивачем суду подано заяву про розгляд справи за її відсутності, про підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та відсутності учасників справи та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 27 жовтня 2017 року між ПАТ «Ідея Банк», як кредитодавцем, та позивачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №Z06.199.75267, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 63700 гривень строком на 24 місяці, а позичальник повернути кредит щомісячними платежами до 27 жовтня 2019 року включно згідно графіку платежів, сплативши проценти за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. Викладене підтверджується копією означеного договору. 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко\~Є.М. за заявою відповідача, як правонаступника ПАТ «Ідея Банк», вчинено виконавчий напис за реєстровим №53173, яким запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №Z06.199.75267 від 27 жовтня 2017 року в загальному розмірі 96311,96 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 45191,83 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 27747,79 гривень. Крім того, спірним виконавчим написом нотаріуса вирішено стягнути з позивача 50 гривень плати за вчинення такого виконавчого напису. У виконавчому написі зазначено, що заборгованість стягується за період з 02 грудня 2020 року по 30 квітня 2021 року. Викладене підтверджується копією спірного виконавчого напису, копією заяви стягувача. Також судом встановлено, що 01 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. своєю постановою за заявою відповідача по справі було відкрито виконавче провадження №65938055 з примусового виконання оспорюваного позивачем в рамках даної цивільної справи виконавчого напису нотаріуса, а також вчинено низку інших виконавчих дій з цього приводу в подальшому, що підтверджується копіями постанов приватного виконавця. Зокрема, 12 липня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. в рамках виконавчого провадження №65938055 звернуто стягнення на заробітну плату позивача за місцем її роботи Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта». На виконання означеної постанови приватного виконавця із заробітної плати позивача здійснено відрахування грошових коштів в розмірі 1104,58 гривень. Викладені обставини підтверджуються копією постанови державного виконавця та звітом про здійснені відрахування та виплати. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі Порядок, в редакції, чинній на час вчинення спірного виконавчого напису), Переліком документів, за якими стягнення документів провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999 року №1172 (далі Перелік, в редакції, чинній на час вчинення спірного виконавчого напису). Так, відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). За змістом ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.18 ЦК України, ст.34 Закону України «Про нотаріат», п.1 Глави 12 Розділу І Порядку нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису, який є різновидом нотаріальної дії, на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст.87 ч.1 Закону України «Про нотаріат», п.2 Глави 12 Розділу І, пп.1.1, 1.4 п.1, пп.2.1 п.2, пп.5.1, 5.2 п.5, пп.6.2 п.6 Глави 16 Розділу ІІ Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси на підставі заяв стягувачів (їх уповноважених представників) вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Виконавчий напис вчинюється нотаріусом незалежно від місця виконання вимоги, місцезнаходження боржника або стягувача. Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, то він має бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріального документа. Неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору. Підпунктом 2.3 п.2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Підпунктом 2.2 п.2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку визначено, що у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Нормою ст.88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні положення містить п.3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку. Відповідно до пп.3.4 п.3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Нормою ст.87 ч.2 Закону України «Про нотаріат» та аналогічним положенням пп.1.2 п.1, пп.3.2 п.3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Згідно пп.3.5 п.3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Нормою ст.49 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. За змістом норм ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.34, 50 Закону України «Про нотаріат» кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Нотаріальна дія, різновидом якої є вчинення виконавчого напису, або відмова у її вчиненні, оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Нормою ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, ґрунтуючи своє рішення на наступному. Так, вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Також на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна бути безспірною заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Разом з тим, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. При цьому наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. Спір про право, який унеможливлює вчинення виконавчого напису і, як наслідок, зумовлює певну правову реакцію нотаріуса, може вбачатися нотаріусом винятково із заяви боржника про зупинення виконавчого провадження, поданої відповідно до частини четвертої ст.42 Закону України «Про нотаріат» і обґрунтованої тим, що боржник звернувся до суду із відповідною позовною заявою про оспорювання заборгованості, а також на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження його позовної заяви. Але навіть такі обставини свідчать про існування спору про право, проте не змінюють правової характеристики цього виду заборгованості як безспірної. Відтак, підсумовуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що належними підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і необґрунтованість/неправомірність вимог до боржника. Останнє, як вже вказувалось вище, має на увазі: відсутність безспірності заборгованості боржника перед стягувачем, що встановлюється на підставі будь-яких фактичних обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості; сплив на момент звернення стягувача до нотаріуса і вчинення виконавчого напису строку давності за вимогою стягувача, перебіг якого (строку) починається з дня виникнення у стягувача відповідного права вимоги до боржника. Виконавчий напис має видаватись в межах такого строку давності, загальна тривалість якого становить три роки. Наведений вище правовий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 березня 2019 року по справі №137/1666/16-ц, від 15 січня 2020 року по справі №305/2082/14-ц, від 23 червня 2020 року по справі №645/1979/15-ц, правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 29 січня 2019 року по справі №910/13233/17, від 13 лютого 2019 року по справі №644/2122/17, від 06 березня 2019 року по справі №330/1510/16-ц, від 13 березня 2019 року по справі №300/470/17, від 14 березня 2019 року по справі №201/13708/16-ц, від 25 березня 2019 року по справі №629/3881/16-ц, від 27 березня 2019 року по справі №361/9307/14, від 01 квітня 2020 року по справі №236/2511/17. Стосовно спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то судом в ході розгляду справи встановлено, що за оспорюваним виконавчим написом нотаріуса запропоновано стягнути заборгованість за кредитним договором №Z06.199.75267 від 27 жовтня 2017 року з позивача на користь відповідача, як правонаступника кредитодавця. Доходячи висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд виходив з наступного. У нотаріальному процесі при стягненні боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення, надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджує безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису. Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Такі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року по справі №357/12818/17, від 27 серпня 2020 року по справі №554/6777/17, від 09 вересня 2020 року по справі №127/7932/17. В той же час суду учасниками справи не подано доказів надіслання позивачу та отримання нею письмової вимоги/претензії відповідача про усунення порушень та погашення заборгованості за кредитним договором, хоча судом серед інших і витребовувались ухвалою означені докази у приватного нотаріуса, однак останній проігнорував свій обов`язок із надання суду таких доказів. Ще однією самодостатньою підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є наступне. Пунктом 1 Переліку передбачена можливість стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання такого виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З тексту оспорюваного виконавчого напису вбачається, що нотаріус при визначенні можливості його вчинення та перевірці безспірності заявленої до стягнення кредитної заборгованості керувався п.2 Переліку, яким було встановлено, що для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Пункт 2 вказаного Переліку було доповнено Постановою КМУ від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Таким чином, вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису відбулося за фактом формального подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком і мали слугувати підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Разом із тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема п.2 змін, що вносяться до Переліку. Пунктом 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» роз`яснено, що визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Згідно ч.5 ст.254 КАС України в редакції, що діяла на момент ухвалення вказаного судового рішення адміністративного апеляційного суду, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 набрала законної сили того ж дня 22 лютого 2017 року, а отже і п.2 постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» втратив чинність з того ж дня. Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року №23. В подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року по справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20 червня 2018 року по справі №826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Таким чином, оскільки на момент вчинення 21 травня 2021 року оспорюваного виконавчого напису п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, втратив законну силу внаслідок визнання судовим рішенням нечинною та незаконною постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662, нотаріус мав право вчиняти виконавчий напис лише про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами. Поряд з цим, наявна в матеріалах цивільної справи копія кредитного договору №Z06.199.75267 від 27 жовтня 2017 року, на підставі якого було вчинено 21 травня 2021 року оспорюваний виконавчий напис, безумовно свідчать про те, що такий кредитний договір нотаріально не посвідчувався. Останнє, в свою чергу, вказує на вчинення такого виконавчого напису за відсутності передбачених для цього законних підстав, що полягає у недотриманні умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Такий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 березня 2020 року по справі №757/24703/18-ц, від 15 квітня 2020 року по справі №158/2157/17, від 21 жовтня 2020 року по справі №172/1652/18. В зв`язку із вищевикладеним суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а отже і про можливість задоволення позову в цій частині. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих першим грошових коштів за спірним виконавчим написом в ході його примусового виконання в рамках виконавчого провадження, суд виходить з наступного. Норми ст.ст.1212, 1215 ЦК України, яка визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо). Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 по справі №634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 31 січня 2020 року по справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року по справі №910/22513/17. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким (виконавчим написом) відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення у стягувача зобов`язання з повернення майна, що набуто ним в ході примусового виконання означеного виконавчого напису, тобто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого рішення суду правова підстава (виконавчий напис) вважається такою, що відпала. Відповідно до ст.1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Наведена правова позиція узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 березня 2019 року по справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року по справі №910/16664/18, від 08 вересня 2021 року по справі №201/6498/20, від 08 вересня 2021 року по справі №206/2212/18, від 06 жовтня 2021 у справі №623/363/20. Отже, оскільки судом задоволено позовну вимогу про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а на підставі такого виконавчого напису відбулось утримання з позивача за місцем роботи з її заробітної плати грошових коштів в розмірі 1104,58 гривень на користь відповідача, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів, суд приходить до висновку про необхідність задоволення і даної позовної вимоги в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат,

Outcome: approved