Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

02.05.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій вказувала, що з відповідачем по справі [PERSON] перебуває в шлюбі, зареєстрованому 14.07.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, за актовим записом №850. Від цього шлюбу мають трьох дітей - дочку [PERSON] , [INFO] , синів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] Одруження виявилось невдалим. З 2017 року чоловік не працює, не бере фінансової участі в утриманні сім`ї, у зв`язку з чим, вона вимушена була поїхати за кордон на роботу, щоб забезпечити дітей всім необхідним. Вони з відповідачем тривалий період часу живуть кожен своїм життям та власними інтересами. Діти знаходяться на повному її утриманні. За таких обставин, позивач просить розірвати шлюб, тому що подальше спільне життя неможливе і суперечить її інтересам. 02.10.2019 року [PERSON] подала заяву про збільшення розміру позовних вимог та просила визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом нею [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що враховуючи той факт, що з приводу місця проживання дітей у них - батьків - виник спір, а тому на підставі ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, такий спір може вирішуватись судом. [PERSON] з 2017 року не працює, не має жодного джерела доходів, відповідно не бере жодної фінансової участі в утриманні сім`ї. У зв`язку з чим, вона вимушена була поїхати за кордон на роботу, щоб забезпечити їхніх спільних дітей всім необхідним, утримувати та дати освіту. За весь тривалий час своєї роботи у Республіці Польща, вона створила відповідні умови для проживання дітей та влаштування їх у навчальні заклади, аби діти мали достойні умови для проживання, життєдіяльності, розвитку, відпочинку та їхнього спільного проживання. Подальше проживання дітей лише з батьком неможливе з наступних підстав. Відповідач не працює та не має доходів, більше того, він навіть не намагається знайти джерело доходів для утримання себе та дітей, так як вже близько двох років перебуває на повному моєму утриманні. Відповідач зловживає спиртними напоями, і як наслідок - здатний до протиправної поведінки. За інформацією, яку я отримую від синів, [PERSON] привів іншу жінку у наше спільне помешкання, та часом веде себе непристойно. На всі її прохання надати дозвіл на вивезення дітей до [PERSON] з тією метою, аби вони були усі разом, і проживали з нею, не увінчались успіхом. Старша донька [PERSON] , якій виповнилось 16 років, і яка має право виїхати за кордон без дозволу батька, зараз проживає разом з нею та отримує достойну освіту у навчальному закладі. Сини - [PERSON] та [PERSON] - зі сльозами та з нетерпінням чекають вирішення даного питання у судовому порядку, оскільки мають велике бажання проживати разом з матір`ю та сестрою. Разом з тим, діти самі не бажають проживати разом з батьком, тримаючи на нього образу за те, що останній самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та створив перешкоди у виїзді за кордон, не даючи нотаріально-посвідчений дозвіл. Побутові турботи - приготування їжі, прання, догляд, прибирання, - за моєї відсутності, завжди лягали на плечі старшої дитини. Вона намагалась повністю опікуватись інтересами і потребами дітей, піклуюсь про них, слідкую за розвитком та здоров`ям. Відповідач не в змозі забезпечувати навіть мінімальні потреби дітей, чим завдає дітям психологічного травматизму. Не погоджуючись із таким станом речей, та маючи на меті найкраще забезпечення інтересів своїх дітей, вважає за необхідне визначити їх місце проживання разом з нею - матір`ю [PERSON] . Крім того, зазначає, що не має наміру перешкоджати у спілкуванні батька з дітьми. Відзив на позов та на заяву про збільшення позовних вимог відповідачем не надано. Позивач та представник позивача в судовому зсіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі, та просили його задовольнити з викладених у позові підстав. Також позивач зазначила, що працює в [PERSON] офіційно помічником кухаря за договором, отримує щомісячний дохід в розмірі 2200 PLN брутто. Строк дії договору з 11.01.2019 року до 10.09.2021 року. За міцем проживання характеризується позитивно. Відповідач в судовому засіданні позов про розірвання шлюбу визнав, однак дітей просив залишити проживати разом з ним. Вказав, що коли дружина за кордоном, то вихованням, утриманням та лікуванням дітей займається він, веде господарство, має коня. На підтвердження своїх пояснень надав характеристики дітей за місцем навчання, виписки з медичної амбулаторної картки хворого сина [PERSON] та характеристику за місцем свого проживання. Також зазначив, що ним було зроблено запит за місцем роботи позивача, однак конверт повернувся з відміткою «адресата не застано». У зв`язку з чим просив відмовити позивачу у частині вимог про залишення проживання дітей разом з матір`ю та залишити їх проживати разом з ним. Про те, що проживає без реєстрації шлюбу разом з іншою жінкою не заперечував, та вказав, що вона має гарне відношення до його дітей. Представник третьої особи Служби у справах дітей в судовому засіданні показала, що спілкувалася з малолітніми дітьми сторін [PERSON] та [PERSON] , які під час розмови вказали, що мама купує їм одяг, іграшки, продукти харчування, та те, що вони бажають проживати разом з мамою. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дітей вказала, що за доцільне визначити їх місце проживання разом з матір`ю, що забезпечить насамперед інтереси дітей, їх моральний та психологічний розвиток. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від неї надійшли пояснення відповідно до яких зазначено, що вона проживає разом з матір`ю [PERSON] в у м. Краків Республіки Польща, де навчається. Просила суд врахувати її думку про те, що вона має бажання проживати разом з матір`ю. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє в повному обсязі із слідуючих підстав: Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлені наступні обставини: Сторони зареєстрували шлюб 14.07.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, за актовим записом №850 (а.с.7). Від цього шлюбу мають мають трьох дітей - дочку [PERSON] , [INFO] , синів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.8-10). Одруження сторін виявилось невдалим, вони мають різні погляди на шлюб та сім`ю. Наміру примиритись сторони не мають. Вказані обставини сторонами не оспорюються. У відповідності із ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині розірвання шлюбу слід задовольнити, оскільки подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивача. У відповідності із ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З огляду на викладене, враховуючи той факт, що позивач клопотань про відновлення дошлюбного прізвища після розірвання шлюбу не заявила, суд приходить до висновку, що їй слід залишити шлюбне прізвище. Щодо позовних вимог позивача про визначення місця проживання дітей слід зазначити наступне: Так, відповідно до встановлених судом обставин вбачається, що сторони мають трьох спільних дітей дочку [PERSON] , [INFO] , синів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з батьком, відповідачем по справі, так як мати дітей працює за кордоном з метою забезпечення необхідних та достатніх умов проживання дітей. Відповідач [PERSON] з 2017 року не працює, не має жодного джерела доходів, та не бере жодної фінансової участі в утриманні сім`ї. На момент розгляду справи старша дитина проживає разом з матір`ю в м. Краків Республіки Польща, де і навчається, інших дітей позивач не має можливості забрати за місцем свого проживання, оскільки не має відповідного дозволу іншого з батьків. Вказані обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. Зокрема, відповідачем зазначено, що вже тривалий період часу він має іншу жінку, з якою проживає разом без реєстрації шлюбу. Відповідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. У відповідності до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно зі ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.1991, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Таким чином, із системного тлумачення вищеозначеного законодавства випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханоюбатьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Врахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. З огляду на викладене, враховуючи особисті якості батьків, створення матір`ю дітей належних умов для їх виховання, її більшу турботу і увагу до дітей, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дітей та їх матері, думку органу опіки та піклування, а також бажання самих дітей, виходячи із найвищих їх інтересів, та те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача, суд дійшов висновку про задоволення позову і в цій частині вимог. Крім того, у відповідності із ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача, понесений нею судовий збір в сумі 1536,80 грн. (а.с. 1,24). На підставі наведеного

Outcome: approved