Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вимогою про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Як підставу позову зазначила, що з червня 2000 року проживає у житловому будинку [ADDRESS] з дозволу [PERSON], якому на праві власності належала 1/2 частина житлового будинку, а інша 1/2 частина житлового будинку була фактично прийнята у спадщину після смерті дружини, [PERSON], померлої [INFO] року. Зазначає, що у 2000 році [PERSON], передавши їй ключі від будинку, документи на будинок та саме домоволодіння, виїхав з нього. Вказує, що про відсутність у неї підстав для набуття права власності на житловий будинок з надвірними будівлями не знала. В зв'язку з відсутністю у неї належним чином оформлених правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно, не може повноцінно володіти та розпоряджатися житловим будинком з надвірними будівлями. Також вказує, що з 2000 року вона відкрито та безперервно користується будинком, постійно проживає у ньому, утримує домоволодіння в належному стані, виконувала в ньому неодноразово ремонт, сплачує комунальні платежі. Позивач вважає, що з 2000 року по 2016 рік вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] в зв»язку з чим просить визнати за нею право власності на вказане майно за набувальною давністю. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів, позов визнав у повному обсязі і не заперечував проти його задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 4.11.1950 р., що набрала чинності для України з 11.09.1997 р., яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства , закрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки , коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001року. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами , які мають значення для справи , і , які повинен довести сам позивач ( ч.1 ст. 60 ЦПК України) , є законний об'єкт володіння , добросовісність володіння , відкритість володіння , давність володіння та його безперервність ( тобто строк володіння). Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 9.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. При цьому звернуто увагу на те, що спосіб захисту обирається позивачем, проте не довільно, а з урахуванням вимог закону. Об'єктом захисту є не право, якого просто немає, і не майно (річ), тому що майно в будь-якому випадку не може мати власного захисту, а захищається саме особа незаконного володільця. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 19.04.1996 року квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності по ? належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21). Згідно технічному паспорту на житловий будинок [NUMBER] від 16.11.2015 року квартира [ADDRESS] на праві часткової власності належить по ? [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-11). Відповідно до рішення виконкому Шевченківської селищної ради № 179 від 24.09.2009 року номер будинку [ADDRESS] змінено на номер [ADDRESS] З 30.08.2012 року позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Згідно будинковій книзі за адресою: [ADDRESS], зареєстрованих не значиться, в тому числі малолітніх і неповнолітніх дітей (а.с. 6). Згідно акту № 22, складеному 30.10.2015 року комісією у складі депутата Шевченківської селищної ради Шевченківського району Харківської області та сусідів, [PERSON] зі своєю сім'єю з 2000 року проживає за адресою: [ADDRESS], та сплачує комунальні послуги за квартиру (а.с. 7, 8). [INFO] року у с. Огурцівка Шевченківського району Харківської області помер [PERSON], [INFO] року у с. Самарське Шевченківського району Харківської області померла [PERSON] (а.с. 52, 53). Спадкоємцями після серті [PERSON] та [PERSON] є [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 12, 13). Згідно інформаційним довідкам зі спадкового реєстру спадкових справ, заповітів, спадкових договорів після смерті [PERSON] спадкову справу не заведено, свідоцтво про право на спадщину не видавалося, заповіти та спадкові договори відсутні (а.с. 39, 40). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що квартира [ADDRESS] належить сім'ї [PERSON] які померли наприкінці 1990-х років, з 2000 року в квартирі проживає [PERSON] з сім'єю, доглядає за нею, здійснює поточні ремонти. Позивач знала про вказані обставини та надала їх в обґрунтування своїх позовних вимог. За правилами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на положення статті 344 ЦК та роз»яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об»єктивно чужою, володілець суб»активно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безпреревно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Позов про право власності за давністю володіння не може пред»явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Таким чином, добросовісність [PERSON] на зазначений нею, як початковий момент заволодіння вищезазначеним житлом, була відсутня. З огляду на викладене, вимоги ст. 344 ЦПК України не розповсюджуються на дані правовідносини та підстав для її застосування у даному випадку немає.

Outcome: dismissed