Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

01.09.2016р. представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» заборгованість за договором безвідсоткової цільової позики від 20.11.2007 в сумі 58650,00грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що між [PERSON] та ВАТ «Черкасигаз» (правонаступником якого є ПАТ «По газопостачанню та газифікації «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз») 20.11.2007 року було укладено договір безвідсоткової цільової позики, за яким позичальник отримав грошову позику у сумі 125 000,00 грн., з терміном остаточного погашення позики до 01.01.2018 року. Кошти отримані позичальником в повному обсязі. Відповідно до умов договору, якщо до закінчення строку повернення позики трудові відносини між сторонами припиняються, позичальник зобов'язується повертати позику рівномірними щомісячними платежами в розмірі 1000,00грн. не пізніше останнього робочого місяця, за який необхідно повернути чергову частину позики, шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок позикодавця. В цьому випадку строк остаточного погашення позики змінюється. Трудові правовідносини між сторонами припинено 02.09.2008 року. Свої зобов'язання відповідач щодо повернення позики в строк, визначений договором, не виконує належним чином, в зв'язку з чим, борг позичальника за договором згідно розрахунку становить 58 650,00грн. У зв'язку з чим, 12.08.2016 року позичальнику направлено вимогу про дострокове повернення частини позики, що залишилася, у сумі 58 650,00грн., яка залишена без відповіді та реагування. Представник позивача ПАТ «По газопостачанню та газифікації «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що договором передбачено, що за час трудових відносин погашення боргу відбувалось за рахунок вирахувань із заробітної плати, а у випадку розірвання трудових відносин - по 1000,00 грн. щомісяця. На час звільненням відповідача сума боргу становила 106900,00грн. У зв'язку зі звільненням відповідача, строк виконання договору, згідно його умов, змінився до - кінця липня 2017 р. Остання оплата була здійснена відповідачем 12.01.2012р. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строків позовної давності, подав письмові заперечення на позовну заяву (а.с.23-25), в яких зазначив, що оскільки трудові відносини припинено 02.09.2008 року, то погашення заборгованості мало відбутися у порядку п. 2.2.3 Договору, отже змінено строк виконання зобов'язання - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, та строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно у розмірі 1000,00грн. Отже договором встановлені строки виконання окремих зобов'язань, що входять до складу зобов'язання, яке виникло на основі договору. У зв'язку з тим, що останній платіж здійснено відповідачем 12.01.2012 року, отже строк позовної давності сплинув 28.02.2015 року, тому відповідач заявляє про застосування строку позовної давності та просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі з цих підстав. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення аналогічні, викладеним у письмових запереченнях на позов. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором. Судом встановлено, що 20.11.2007 р. між ВАТ «Черкасигаз» (правонаступником якого є ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз») та [PERSON] укладено Договір безвідсоткової цільової позики, відповідно до умов якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику у власність грошову позику в сумі 125000,00 грн на господарські потреби, а останній зобов'язується повернути таку ж суму у визначений цим договором строк (а.с.4). Відповідно до п. 2.2.1., 2.2.2. договору, позичальник зобов'язався повертати позику щомісячно, частинами не менше як 20 відсотків та не більше 50 відсотків від розміру заробітної плати, в разі отримання матеріального заохочення та інших грошових виплат - не менше як 20 відсотків та не більше 50 відсотків від його розміру, шляхом врахування цих сум із заробітної плати та матеріального заохочення на підставі заяви позичальника, остаточне погашення позики здійснити до 01.01.2018 року. Відповідно до 2.2.3. договору, позичальник зобов'язався у випадку, якщо до закінчення строку повернення позики трудові відносини між позикодавцем та позичальником припиняються, позичальник зобов'язався повертати позику рівними щомісячними платежами у розмірі 1000,00 грн. не пізніше останнього робочого дня місяця, за який необхідно повернути чергову частину позики, шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок позикодавця. В цьому випадку строк остаточного погашення позики позичальником змінюється. За договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, що визначено положеннями ст. 1046 ЦК України. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позивач свої зобов'язання за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти в сумі 125000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №3256 від 20.11.2007р.(а.с.5) та не оспорюється стороною відповідача. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно розпорядження №438П про припинення трудової угоди від 02.09.2008 р. [PERSON] звільнений 02.09.2008 р. за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.6). Після звільнення з підприємства відповідача, позивач продовжував виконання умов договору по поверненню позики, однак допускав неналежне їх виконання, у зв'язку з чим 12.08.2016 р. позивачем направлено відповідачу вимогу від 11.08.2016р. про сплату безвідсоткової цільової позики в сумі 58650,00грн. (а.с.7,8), яка не виконана відповідачем. Відповідно до наданого позивачем розрахунку боргу, перевіреного судом та не оспореного відповідачем, заборгованість [PERSON] за договором безвідсоткової цільової позики від 20.11.2007 року становить 58650,00грн.(а.с.9), останній платіж по поверненню позики здійснений відповідачем 12.01.2012р. Доказів вчинення відповідачем інших платежів у рахунок погашення заборгованості при настанні строків платежів суду не надано. Позивач звернувся з даним позовом до суду 01.09.2016р. (а.с.13). Стороною відповідача в запереченнях на позовну заяву викладена заява про застосування строків позовної давності за вимогами позову. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, сторони договору безвідсоткової цільової позики встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору. За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України). Як вже зазначалося вище, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У даній справі, яка переглядається, суд установив, що позичальник після звільнення 02.09.2008р. неналежним чином виконував умови договору, здійснив останню оплату 12.01.2012р., після чого припинив оплату чергових платежів, і що позикодавець звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості 01.09.2016р., надавши відповідний розрахунок заборгованості. Оскільки умовами договору позики (пункт 2.2.3.) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути весь борг частинами, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за пунктом 2.2.3. договору позики погашення позики повинно здійснюватись позичальником частинами - по 1000,00грн., не пізніше останнього робочого дня місяця, за який необхідно повернути чергову частину позики, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору позики та зміст зазначених вище правових норм, суд дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором позики позовна давність за вимогами позивача про повернення коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України №6-160цс14 від 19.11.2014р., відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач звернувся з даним позовом до суду 01.09.2016р. (а.с.13), суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором безвідсоткової цільової позики підлягає задоволенню частково, - в межах строків позовної давності, тобто за платежами, що підлягали сплаті з 02.09.2013р., а саме підлягає стягненню з відповідача [PERSON] за договором безвідсоткової цільової позики від 20.11.2007р. борг в розмірі 46900,00 грн. Що стосується посилань представника відповідача в запереченнях на позовну заяву, на правову позицію Верховного Суду України, викладену в Постанові №6-990цс15 від 27.01.2016р., остання не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вимога про дострокове повернення частини позики, що залишилася, з підстав, визначених ч.2 ст.1050 ЦК України, направлена відповідачеві 12.08.2016р. - тобто в межах строків позовної давності до звернення з даним позовом до суду. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00грн. - що сплачені в мінімальному передбаченому Законом України «Про судовий збір» розмірі. На підставі викладеного, ст. 6, 254, 256, 257, 261, 267, 526, 530, 610, 625-627, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial