Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON]звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 04.07.2008 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № МL-804/052/2008, у відповідності до якого позивач мав отримати грошові кошти в іноземній валюті в сумі 31 000,00 дол. США. Разом з тим, зазначає, що, відповідно до чинного законодавства України, надання кредиту в іноземній валюті одному резиденту України для розрахунку вказаною валютою з іншим резидентами України на території даної країни є незаконним. Також вказує, що укладаючи спірний договір, мав на увазі інші умови, ніж ті, що в ньому викладені, а саме вважав, що отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України - гривню, а іноземна валюта в цих угодах була не грошима - засобом платежу, а лише засобом обміну на гривню, такими собі цінними паперами, які він міг використати лише для обміну її на гривню. Вважає вказану позицію Банку такою, що не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки Банком не було перевірено відповідність умов договору цільовому використанню кредиту, що свідчить про протиправність дій Банку. З огляду на вищевикладене, вважає, що надання кредиту особам в іноземній валюті для розрахунку з іншими особами на території України, як це має місце при укладенні кредитного договору №ML-804/052/2008, суперечить чинному законодавству, з огляду на що наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним. Згідно заяви про зміну підстав позовних вимог від 13.05.2016 року, позивач також просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України та визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контрою за цільовим використанням кредитних коштів. Протокольною ухвалою суду від 11.04.2016 року до участі в справі як співвідповідача залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Додатково зауважив, що згідно поданої позовної заяви мова йде саме про незаконність надання банками кредитів в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України, як це мало місце при укладенні кредитного договору №ML-804/052/2008, що свідчить про протиправність дій відповідача. Представник відповідачів [PERSON] надав суду заяву про розгляду справи за відсутності представника відповідачів, згідно якої просив у задоволенні позову відмовити. Крім того, подав заперечення проти позовних вимог, відповідно до яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Так, вказав, що обіг іноземної валюти на території України не заборонений, а обумовлений вимогами спеціальних нормативних актів. Відповідно до вимог вищезгаданих актів, відповідач ПАТ «ОТП Банк» (ЗАТ «ОТП Банк») має ліцензію на здійсненню операцій з валютними цінностями необхідну при укладенні валютного кредитного договору, а саме Генеральну ліцензію № 191, Дозвіл № 191-1. Також зазначив, що підписавши кредитний договір №ML-804/052/2008 особисто і без застережень та отримавши кредитні кошти в розмірі 31 000, 00 доларів США, [PERSON] підтвердив, що він обізнаний та погодився з його умовами, до того ж, перед укладенням кредитного договору, банком було ознайомлено [PERSON] з умовами кредитування по програмі, а також надано йому інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту. Позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою заяву на отримання кредитних коштів, як те передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте вказаних дій не вчинив. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Враховуючи положення ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання кредитного договору. Таким чином, підписанням кредитного договору позичальник підтверджує своє ознайомлення із умовами договору та висловлює згоду на такі умови. Судом достовірно встановлено, що 04.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та громадянином України [PERSON] було укладено Кредитний договір №ML-804/052/2008, відповідно до умов якого Банк надав, а позивальник отримав кредит на споживчі цілі в сумі 31 000,00 дол. США зі строком повернення до 04.07.2018 року та процентною ставкою в розмірі 5,49%. Вказаний договір містить особисті підписи сторін на кожній сторінці. (а.с. 5-8) Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Основним законодавчим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обов'язки суб'єктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» 19 лютого 1993 року №15-93. Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, в п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України. Таким чином, законодавством України чітко визначено право банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Таким чином, отримання та повернення кредиту, а також сплата процентів за користування кредитом в іноземній валюті дозволено за умови, що стороною кредитної операції буде уповноважений банк, який має належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. Як вбачається з матеріалів справи, ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», отримали Генеральну ліцензію № 191 та Дозвіл на здійснення валютних операцій № 191-1. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач мав право укладати вказаний Кредитний договір та надавати кредитні кошти в іноземній валюті, оскільки останній має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті, з огляду на, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо надання кредиту позивачу в іноземній валюті на споживчі цілі. Твердження сторони позивача про те, що укладаючи оспорюваний договір [PERSON] вважав, що отримує кредит в іноземній валюті виключно з метою подальшої конвертації в національну валюту, не можуть бути прийняті судом, оскільки, відповідно до положень ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови, які погоджені сторонами, а вказане не передбачено умовами Кредитного договору та додатками до нього. Позовні вимоги в частині визнання бездіяльності ПАТ «ОТП Банк» щодо нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів позивачем, не можуть бути задоволені судом, з тих підстав, що відповідно до положень ст. 1065 ЦК України, вказане є правом Банку, а не обов'язком. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи із вимог даних статей, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не навів достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених в позові вимог, зокрема вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору №ML-804/052/2008, а саме не довів жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання Кредитного договору №ML-804/052/2008 недійсним, таким чином позовні вимоги в частині визнання вищевказаного кредитного договору недійсним є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed