Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - "[PERSON]") звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що 11 жовтня 2016 року [PERSON] взяла у неї в борг грошові кошти у сумі 20000,00 доларів США, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Борг відповідач зобов'язалася повернути у термін до 07 грудня 2017 року. Але, як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, у сумі 20000,00 доларів США, [PERSON] досі не повернула, безпідставно ухиляючись від зобов'язань, взятих на себе за договором позики від 11 жовтня 2016 року. Оскільки відповідач прострочила виконання взятого на себе за договором позики зобов'язання щодо повернення позики, [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики від 11 жовтня 2016 року у сумі 558400,00 грн, що еквівалентно 20000,00 доларів США, інфляційні збитки у сумі 31309,00 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 13768,00 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені її довірителем позовні вимоги, просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 11 жовтня 2016 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передала [PERSON] (позичальник) у власність грошові кошти у сумі 20000,00 доларів США. На підтвердження укладнення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку про отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 20000,00 доларів США (а. с. 8). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з умовами договору позики від 11 жовтня 2016 року позичальник зобов'язалася повернути позику у термін до 07 грудня 2017 року, проте належним чином не виконала взяті на себе за договором зобов'язання, своєчасно не повернувши її. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У строк, передбачений договором позики від 11 жовтня 2016 року, відповідач [PERSON] кошти, отримані в борг, не повернула, безпідставно ухилившись від взятого на себе зобов'язання. За таких обставин, зважаючи на те, що позивач просила суд стягнути з відповідача заборгованість позики у гривневому еквіваленті, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у сумі 543718,28 грн (еквівалент 20000,00 доларів США на час ухвалення рішення у справі) (20000,00 доларів США х 27,185914 = 543718,28 грн). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17). Зважаючи на те, що зобов'язання у договорі позики від 11 жовтня 2016 року визначене в іноземній валюті, позивач [PERSON] не вправі вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Зі змісту норми ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Три проценти річних за прострочення виконання [PERSON] зобов'язання за договором позики від 11 жовтня 2016 року становлять 13987,11 грн, що еквівалентно 514,52 доларів США (20000,00 доларів США х 3% х 313 днів (з 08 грудня 2017 року до 16 жовтня 2018 року) / 365 днів х 27,185914 = 13987,11 грн). [PERSON] заявлено до стягнення три проценти річних від простроченої суми у розмірі 13768,00 грн, а отже, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства саме така сума підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг за договором позики у сумі 543718,28 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 13768,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 5574,86 грн (557486,28 грн / 603477,00 грн х 6034,77 грн = 5574,86 грн). З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial