Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

02.06.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.09.2005, яка утворилася станом на 30.04.2016, в загальній сумі 12\~645,19 грн., з яких: 3\~685,64 грн. заборгованість за кредитом; 7\~881,21\~грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання батьківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 578,34 грн. штраф (процентна складова). Свої позовні вимоги мотивувало тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.09.2005 [PERSON] отримала кредит у розмірі 5\~000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування Кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач [PERSON] як позичальник взяла на себе зобов'язання за кредитним договором та в установлені строки добровільно належним чином їх не виконувала, кошти кредитодавцю не повернула, проценти не сплатила. На цій підставі ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом. Представник позивача [PERSON] (довіреність № 3734-К-Н-О від 04.09.2015) в судове засідання не зявився, подавши разом із позовною заявою клопотання, відповідно до якого підтримує заявлені банком позовні вимоги, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення та просить справу розглядати за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду клопотання, в якому просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в заяві про застосування строків позовної давності від 14.09.2016. У заяві від 14.09.2016 (а.с. 28) відповідач просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до вимог банку, вважаючи, що встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк необхідно рахувати з 31.10.2012, коли позивач дізнався про порушення нею умов договору і неповернення кредиту і нарахованих процентів. Заперечень щодо факту отримання коштів у кредит, їх суми та розміру нарахованих процентів відповідач суду не подавала. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Заяви б/н від 02.09.2005 відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 3\~000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту тип «Фінансовий» на кредитну (платіжну) карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком дії кредитної карти і кредитного ліміту 2 роки. Позичальник щомісячно повинна була вносити мінімальний платіж у розмірі 7,00 % від суми заборгованості, який складається з нарахованих до сплати процентів і частини заборгованості по кредиту. Договір про надання банківських послуг (кредитний договір) складається із заяви позичальника [PERSON] від 02.09.2005 (а.с. 7), Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ\~«ПриватБанк» (а.с. 8-13), Тарифів банку, памятки клієнта, що відповідає положенням ч. 1 ст.\~634 ЦК України про договір приєднання. Тарифи банку і памятку клієнта позивач суду не надав, однак відповідач у своїй заяві від 14.09.2016 (а.с. 28) визнала факт укладення 02.09.2005 кредитного договору. Пунктом 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. При порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов'язань більш ніж на 120\~днів, згідно з п. 8.6 вказаних Умов та правил, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500\~грн. + 5\~% від суми позову. Відповідач [PERSON] як позичальник неодноразово протягом періоду з жовтня 2005 року по лютий 2012 року неодноразово отримувала кошти в кредит і повертала їх повністю або частково. Станом на 30.04.2016 відповідно до Розрахунку заборгованості за договором № б/н від 02.09.2005, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 30.04.2016(а.с. 48-49) позичальник [PERSON] має заборгованість за кредитом у загальній сумі 12\~645,19 грн., з яких: 3\~685,64 грн. заборгованість за кредитом; 7\~881,21\~грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання батьківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 578,34\~грн. штраф (процентна складова). Із вказаного Розрахунку вбачається, що з 31.07.2012 [PERSON] в установлені строки добровільно належним чином не виконувала умови договору щодо повернення коштів кредитодавцю і сплати нарахованих процентів. Так, починаючи з 31.07.2012 у Розрахунку наведений «Залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)», який щомісяця збільшувався. Останній за часом платіж позичальник зробила 8.10.2012 в сумі 300,00\~грн., яка була меншою за загальну суму нарахованих на вказану дату процентів по кредиту і простроченої заборгованості по тілу кредиту. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтями 1049, 1054 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Згідно з ч.\~2 ст.\~1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Умова аналогічного змісту міститься і в п.\~5.7 Розділу ІІ «Правила користування платіжною картою» Умов та правил надання банківських послуг. За наведених вище обставин, враховуючи положення ч. 1 ст. 261 ЦК України,суд вважає, що в банку право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредиту до [PERSON] виникло з 31.07.2012 і з цієї дати необхідно рахувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] 14.09.2016, до початку розгляду справи по суті, подала суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просить застосувати наслідки спливу позовної давності і на цій підставі відмовити у задоволенні позову повністю. Позовна давність згідно зі ст. 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До правовідносин сторін підлягає застосуванню встановлений ст. 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності. Трирічний строк позовної давності сплив 31.07.2015, а позов поданий суду 02.06.2016. Позивач суду не заявляв клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Як було зазначено вище, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг право на отримання штрафу в банка виникає в тому разі, якщо позичальник порушив строки платежів по грошових зобов'язаннях більш ніж на 120\~днів. Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна скорочена позовна давність в один рік, яка застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Право на звернення до позичальника з вимогою про стягнення штраф відповідно до п.\~8.6 Умов та правил банківських послуг виникло в ПАТ КБ «ПриватБанк» 29.11.2012 (31.07.2012 +121 день). Строк позовної давності за цією вимогою сплив 29.11.2013. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 02.09.2005, яка утворилася станом на 30.04.2016, в загальній сумі 12\~645,19\~грн., не підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що позивач пропустив строк позовної давності, який встановлений тривалістю у три роки щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та тривалістю в один рік щодо вимоги про стягнення неустойки (штрафу). На підставі наведеного вище,

Outcome: dismissed