Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача за первісним позовом. Вимоги первісного позову, після останньої зміни Ковельським МТМО предмету позову, обґрунтовані тим, що [PERSON] у 2016 році закінчила Тернопільський державний медичний університет за спеціальністю «Лікувальна справа» і була, відповідно до направлення на роботу № 02010830/099 від 03 березня 2016 року, направлена в розпорядження Ковельського МТМО для роботи на посаді лікаря приймального відділення. 26 липня 2016 року [PERSON] написала заяву на ім`я головного лікаря Ковельського МТМО з проханням зарахувати її на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Внутрішні хвороби». У трудовій книжці [PERSON] внесені записи: 01.08.2016 «Прийнята на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Внутрішні хвороби» для проходження дворічної інтернатури», 31.07.2018 «Звільнена із займаної посади у зв`язку із закінченням інтернатури по спеціальності «Внутрішні хвороби», п.2 ст.36 КЗпП України. Наказом Управління охорони здоров`я Волинської обласної адміністрації (п.6 наказу) від 11 липня 2016 року № 163-ос [PERSON] після закінчення інтернатури направлялась у розпорядження головного лікаря Ковельського МТМО для роботи на посаді лікаря приймального відділення. 01 листопада 2017 року [PERSON] уклала з Ковельським МТМО договір про співпрацю № 22. Відповідно до п.1.1 договору, [PERSON] зобов`язалася після закінчення інтернатури укласти строковий трудовий договір з Ковельським МТМО строком на три роки та працювати протягом трьох років відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації. [PERSON] запевнила первісного позивача, що приступить до роботи 01.08.2018 року, відразу після закінчення інтернатури. Однак, порушивши умови договору, до роботи так і не приступила, строковий трудовий договір не уклала. Наслідком таких дій стали труднощі для Ковельського МТМО, оскільки воно, виконуючи умови укладеного договору, змушене було тримати незайнятим робоче місце, а інші працівники працювали через це в посиленому режимі у неповному складі. Як з`ясувалося пізніше, [PERSON] працює зараз лікарем в приватній медичній клініці «Арніка» м . Стрий Львівської області [ADDRESS] , де працюють також її тітка [PERSON] (головним лікарем), та матір [PERSON] . [PERSON] могла пройти інтернатуру та стажування за власні кошти у згаданій клініці і тоді б Ковельське МТМО не мало б до неї претензій. Натомість, первісний відповідач порушила умови договору про співпрацю № 22, а отже, зобов`язана сплатити передбачену п.3.2 цього договору неустойку (штраф) у розмірі 200000 гривень і, крім цього, 1000 грн. судових витрат. Заперечення первісного відповідача. [PERSON] зазначила, що договір про співпрацю № 22 від 01 листопада 2017 року укладений нею під тиском головного лікаря Ковельського МТМО. Проходячи інтернатуру, вона перебувала у безпосередньому підпорядкуванні головного лікаря Ковельського МТМО і той сказав їй, що вона зобов`язана підписати договір, інакше матиме негативний наслідок проходження інтернатури. Зазначений договір є нікчемним, оскільки його умови порушують публічний порядок, норми законодавства про працю, спрямовані на зловживання правом і порушення вільного волевиявлення щодо реалізації права на працю. За своєю суттю цей договір є попереднім, оскільки сторони зобов`язалися в майбутньому укласти трудовий договір. Такий договір у строки, передбачені договором про співпрацю № 22, з 01.08.2018 року по 10.08.2018 року, не укладений, сторони договору з пропозиціями укласти трудовий договір не зверталися одна до одної протягом вказаного строку, тому попередній договір припинив свою дію 11.08.2018 року, відповідно до норм, передбачених ч.3 ст.635 ЦК України. Також у договорі про співпрацю № 22 йдеться про сплату штрафу, а штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного зобов`язання. Оскільки договір про співпрацю № 22 не має грошової оцінки, то забезпечити його виконання штрафом не можна, оскільки його неможливо вирахувати. Просить у позові відмовити. Стислий виклад позиції позивача за зустрічним позовом. [PERSON] просить визнати правовідносини за договором про співпрацю № 22 від 01 листопада 2017 року припиненими на підставі того, що за своєю суттю цей договір є попереднім, оскільки сторони зобов`язалися в майбутньому укласти трудовий договір. Такий договір у строки, передбачені договором про співпрацю № 22, з 01.08.2018 року по 10.08.2018 року, не укладений, сторони договору з пропозиціями укласти трудовий договір не зверталися одна до одної протягом вказаного строку, тому попередній договір припинив свою дію 11.08.2018 року, відповідно до норм, передбачених ч.3 ст.635 ЦК України. Заперечення відповідача за зустрічним позовом. Ковельське МТМО вважає, що [PERSON] діяла недобросовісно, спочатку уклала договір про співпрацю № 22, а потім відмовилась його виконувати. Через таку недобросовісну поведінку Ковельське МТМО несподівано для себе залишилось без лікаря приймального відділення, що украй негативно позначилося на його роботі, зокрема, поставило під загрозу ефективне і своєчасне надання медичної допомоги населенню. Тому, об`єднання наполягає на стягненні з [PERSON] неустойки (штраф) у розмірі 200000 гривень, як це передбачено договором про співпрацю № 22, дія якого не припинена. Мотивувальна частина рішення. Згідно ч.1 ст.4, ч.1 ст.81 ЦПК: «1. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.» «1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» [PERSON] у 2016 році закінчила Тернопільський державний медичний університет за спеціальністю «Лікувальна справа» і була, відповідно до направлення на роботу № 02010830/099 від 03 березня 2016 року, направлена в розпорядження Ковельського МТМО для роботи на посаді лікаря приймального відділення. 26 липня 2016 року [PERSON] написала заяву на ім`я головного лікаря Ковельського МТМО з проханням зарахувати її на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Внутрішні хвороби». У трудовій книжці [PERSON] внесені записи: 01.08.2016 «Прийнята на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Внутрішні хвороби» для проходження дворічної інтернатури», 31.07.2018 «Звільнена із займаної посади у зв`язку із закінченням інтернатури по спеціальності « Внутрішні хвороби», п.2 ст.36 КЗпП України. Існує наказ Управління охорони здоров`я Волинської обласної адміністрації (п.6 наказу) від 11 липня 2016 року № 163-ос, згідно якого [PERSON] після закінчення інтернатури направлялась у розпорядження головного лікаря Ковельського МТМО для роботи на посаді лікаря приймального відділення. 01 листопада 2017 року [PERSON] уклала з Ковельським МТМО договір про співпрацю № 22. Відповідно до п.1.1 договору, [PERSON] зобов`язалася після закінчення інтернатури укласти строковий трудовий договір з Ковельським МТМО строком на три роки та працювати протягом трьох років відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації. [PERSON] строковий трудовий договір з Ковельським МТМО не уклала. Зазначені обставини не заперечуються сторонами. Таким чином, встановлено, що 01 листопада 2017 року [PERSON] уклала з Ковельським МТМО договір про співпрацю № 22. Згідно п.п. 1.1, 2.1, 2.2, 3.1, 3.2, 4.1 договір про співпрацю № 22: «1.1. За цим договором Сторона 1 (Ковельське МТМО) зобов`язується працевлаштувати у структурних підрозділах комунального закладу охорони здоров`я Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання Сторону 2 ( [PERSON].) строком на 3 роки, а Сторона 2, в свою чергу, після закінчення інтернатури, зобов`язується укласти строковий трудовий договір з Стороною 1 строком на 3 роки та працювати протягом 3 років відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством з метою покращення якості медичного обслуговування населення Ковельщини та забезпечення лікувальних закладів Ковельського МТМО кадровими ресурсами - лікарями.» «2.1. Сторона 1 зобов`язується: 2.1.1. Працевлаштувати у структурних підрозділах Ковельського МТМО Сторону 2. 2.1.2. Передбачити у штатному розписі закладів охорони здоров`я Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання необхідну штатну одиницю з обраної Стороною 2 лікарської/провізорської спеціальності на період, визначений у п.1.1 Договору. 2.1.3. Надати Стороні 2 робоче місце і обсяг роботи відповідно до встановлених вимог з обраної лікарської/провізорської спеціальності на строк, визначений у п.1.1 Договору.» «2.2. Сторона 2 зобов`язується: 2.2.1. Укласти протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури строковий трудовий договір з Стороною 1 терміном на 3 роки в порядку, визначеним чинним трудовим законодавством, та працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством, протягом 3 років.» «3.1. У випадку порушення своїх зобюов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним Законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.» «3.2. Сторони домовились, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна Сторона сплачує іншій Стороні штраф у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн.» «4.1. Договір про співпрацю набирає чинності з моменту його підписання між Сторонами і діє до моменту закінчення терміну строкового трудового договору, укладеного між Стороною 1 і Стороною 2 після закінчення проходження інтернатури та до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.» Згідно ч.1 ст.9 ЦК: «1. Положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.» Отже, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані актами трудового законодавства, застосовуються положення Цивільного кодексу. Також положення Цивільного кодексу мають застосовуватись до відносин, які виникли між сторонами у зв`язку з укладенням ними договору про співпрацю № 22 від 01 листопада 2017 року. Згідно ч.1 ст.627 ЦК: «1. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.» Отже, сторони були вільними в укладенні договору про співпрацю № 22 від 01 листопада 2017 року. Вказаний договір передбачав взаємовигідні умови: [PERSON] отримувала гарантії, що її трудові навики будуть придбані Ковельським МТМО щонайменше на три роки, тобто, Ковельське МТМО брало на себе зобов`язання забезпечити [PERSON] оплачуваним робочим місцем за її спеціальністю щонайменше на три роки. Ковельське МТМО отримувало гарантії, що на строк щонайменше три роки, він матиме кваліфікованого працівника на важливій для нього ділянці роботи. Тому твердження [PERSON] про те, що зазначений договір є нікчемним, оскільки його умови порушують публічний порядок, норми законодавства про працю, спрямовані на зловживання правом і порушення вільного волевиявлення щодо реалізації права на працю, суд відхиляє. Відповідач за первісним позовом не довела, що договір про співпрацю № 22 порушує публічний порядок, норми законодавства про працю, не зазначила, у чому саме полягає це порушення, зловживання правом та порушення вільного волевиявлення щодо реалізації права на працю. [PERSON] вільна продавати свою здатність працювати, так само як Ковельське МТМО вільне цю здатність купувати. Сторони вправі домовитись про строк, протягом якого Ковельське МТМО купуватиме у [PERSON] її здатність виконувати певну роботу. Укладений сторонами договір відповідає загальноприйнятим нормам цивільного обороту і не є чимось незвичайним для такого обороту. Більше того, цей договір сприяє як згаданому обороту, так і захисту прав працівника, який отримує гарантовану роботу на умовах, про які він домовився, уклавши договір. [PERSON] не довела, що позивач за первісним позовом примусив її укласти згаданий вище договір, користуючись її залежністю від нього у зв`язку з проходженням нею інтернатури. Щодо цього вона не подала жодного доказу, є лише її твердження. До того ж, позивач за первісним позовом резонно зазначає, що [PERSON] вільна була обрати собі інше місце проходження інтернатури, проте обрала саме Ковельське МТМО. Згідно ч.ч.1, 2 ст.11, ч.1 ст.526, ч.1 ст.530 ЦК: «1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини;» «1. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.» «1. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).» За своєю суттю укладений сторонами договір про співпрацю № 22 є попереднім договором, оскільки містить у собі не всі умови, про які сторони мали домовитись. Зокрема, сторони у основному договорі мали ще домовитися про конкретне місце роботи, умови оплати, режим роботи тощо. Таким основним договором міг бути трудовий договір (контракт), який, хоч і регулюється нормами трудового законодавства, однак, є, в своїй основі, цивільно-правовим договором, що слідує з викладеної вище ч.1 ст.9 ЦК, відповідно до якої до сфери цивільно-правових відносин включені також трудові та сімейні відносини. Згідно ст.635 ЦК: «1. Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. 2. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. 3. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. 4. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.» Згідно п.2.2.1 договору про співпрацю № 22, [PERSON] зобов`язана була укласти строковий трудовий договір з Ковельським МТМО (основний договір, згідно термінології ст.635 ЦК) протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури. Інтернатура була закінчена [PERSON] 31.07.2018 року. Ця обставина не заперечується сторонами. Отже, строковий трудовий договір [PERSON] зобов`язана була укласти в строк до 10.08.2018 року. Згідно ч.2 ст.532 ЦК: «2. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.» З суті зобов`язання випливає, що [PERSON] протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури, тобто в період з 01.08.2018 року по 10.08.2018 року, зобов`язана була звернутись до адміністрації Ковельського МТМО, з тим щоб укласти строковий трудовий договір. Такий спосіб укладення трудових договорів є загальновідомим, очевидним для [PERSON] і, взагалі, єдино можливим у цій ситуації. [PERSON] у вказаний період до адміністрації Ковельського МТМО не звернулась (не довела, що звернулась), а отже, не виконала взяте на себе зобов`язання, передбачене п.2.2.1 договору про співпрацю № 22. [PERSON] , заперечуючи первісний позов, а також обґрунтовуючи свій зустрічний позов, виходить з позиції, що строковий трудовий договір (основний договір) у строки, передбачені договором про співпрацю № 22, тобто з 01.08.2018 року по 10.08.2018 року, не укладений, сторони договору з пропозиціями укласти трудовий договір не зверталися одна до одної протягом вказаного строку, тому попередній договір припинив свою дію 11.08.2018 року, відповідно до норм, передбачених ч.3 ст.635 ЦК України. Така позиція є невірною, оскільки, як було зазначено вище, [PERSON] зобов`язана була протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури, тобто в період з 01.08.2018 року по 10.08.2018 року, звернутись до адміністрації Ковельського МТМО, з тим щоб укласти строковий трудовий договір. Тобто, [PERSON] допустила прострочення виконання зобов`язання. Згідно ст.ст.610, 611, ч.1 ст.612 ЦК: «1. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).» «1. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.» «1. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.» Частина 3 ст.635 ЦК, яка викладена так: «3. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.», застосовується у випадку, коли обидві сторони втратили інтерес до укладення основного договору і не бажають його укладати. Існування цієї норми потрібне для того щоб цивільно-правові відносини були визначені і було чітко видно, коли вони завершуються (припиняються). Без цієї норми відносини за попереднім договором були б безкінечними у разі, якщо сторони втрачають інтерес до укладення основного договору. Те, що викладене розуміння вказаної частини є вірним, доводиться хоча б існуванням частини 2 ст.635 ЦК, яка викладена так: «2. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.» Тобто, у випадку, коли сторона необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, ні за яке припинення зобов`язання, встановленого попереднім договором, йтися не може, відносини між сторонами за попереднім договором трансформуються з договірних в охоронні відносини. Тому, суд відхиляє доводи [PERSON] щодо припинення договору про співпрацю № 22 як необґрунтовані, і, у зв`язку з цим, також відмовляє у задоволенні зустрічного позову, який ґрунтується на цих доводах. Як вже зазначалося, згідно п.3.2 договору про співпрацю № 22: «3.2. Сторони домовились, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна Сторона сплачує іншій Стороні штраф у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн.» Згідно ч.1 ст.627 ЦК: «1. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.» Отже, сторони були вільними в тому, щоб передбачити у договорі про співпрацю № 22 таку умову як сплату неустойку (штрафу) у розмірі 200000 гривень. Така умова визначена сторонами з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ця умова передбачає сплату неустойку (штрафу) у разі відмови від виконання своїх зобов`язань за договором як тією, так і іншою стороною, а отже, є справедливою. Щодо розміру неустойки (штрафу), то сторони вільні були визначити її розмір. Вказаний розмір є розумним, оскільки уникнути сплати неустойки (штрафу) для кожної зі сторін було досить просто, достатньо було виконати одне зобов`язання, передбачуване і нескладне для виконання. Для того щоб забезпечити виконання зобов`язання, сторони вільні обирати будь-який розмір неустойки. Кожна з сторін, для того щоб уникнути сплати завчасно відомої ним суми неустойки, має виконати своє зобов`язання. Визначений сторонами розмір неустойки (штрафу) є розумним і справедливим також тому, що він забезпечував від недобросовісної поведінки кожної з сторін. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 390/34/17 (касаційне провадження № 61-22315сво18) у постанові від 10 квітня 2019 року зробив правовий висновок щодо принципу добросовісності, який лежить в основі доктрини заборони суперечливої поведінки сторони правочину: «Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. ОП КЦС при розгляді справи застосувала доктрину "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.» Очевидно, що дії [PERSON] , яка попередньо заявляла, що укладе з Ковельським МТМО строковий трудовий договір, поводила себе так, що обов`язково укладе такий договір, створила умови, за яких Ковельське МТМО мало всі підстави розумно покладатися на неї, а потім несподівано відмовилася від виконання своїх зобов`язань, є недобросовісними. Як результат, Ковельське МТМО залишилося без працівника на важливій ділянці роботи і змушене було усувати негативні наслідки цього. І згадана неустойка (штраф), зокрема, її розмір, були покликані запобігати такій ситуації. [PERSON] не довела існування обставин, які зашкодили їй виконати зобов`язання за договором, більше того, стоїть на позиції, що вона не мала виявляти ініціативи у виконанні цих зобов`язань. [PERSON] заперечувала вимоги первісного позову також тим, що у договорі про співпрацю № 22 йдеться про сплату штрафу, а штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного зобов`язання. Оскільки договір про співпрацю № 22 не має грошової оцінки, то забезпечити його виконання штрафом не можна, оскільки його неможливо вирахувати. Згідно п.3 ч.1 ст.611, ст.549 ЦК: «1. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 3) сплата неустойки;» «1. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.» Таким чином, штраф є видом неустойки і будь-який штраф є неустойкою. Неустойка може бути встановлена у твердій сумі, у відсотках до суми всього невиконаного зобов`язання або до його частини, у формі додаткового платежу. Традиційно, різновидом неустойки розглядають штраф і пеню. Штраф, як вид неустойки, обчислюється, як правило, у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання або у твердій сумі і стягується однократно. Тому, передбачений п.3.2 договору про співпрацю № 22 штраф є неустойкою і визначений у твердій сумі 200000 грн., яка стягується однократно. Згадане заперечення [PERSON] суд відхиляє як необґрунтоване. Таким чином, вимогу Ковельського МТМО про стягнення з [PERSON] передбаченої п.3.2 договору про співпрацю № 22 неустойки (штрафу) у розмірі 200000 грн. слід задовольнити. Ковельське МТМО довело понесення ним витрат на сплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. Понесення решти витрат Ковельське МТМО не довело, тому у вимозі про стягнення цієї решти (1000 грн. - 704,8 грн.) слід відмовити.

Outcome: partial