Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське Агентство Фактор», уточнивши свої позовні вимоги, звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить стягнути на їх користь 101212 грн. 27 коп. (суму заборгованості, яка була передана банком) та 500 грн. (комісія за прострочення мінімального платежу за останні 5 місяців), а всього - 101712 грн. 27 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 11 вересня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та TOB «ФК Факторинг» укладено Договір факторингу № 11/09/13/1 відповідно до якого TOB «ФК Факторинг» набув право грошової вимоги до боржника реального та належного виконання обов'язків за договором про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карт № 001/5152/06 від 22 червня 2006 року (надалі - договір). Відповідно до умов Договору про відступлення прав вимог № 11-09-13/1 від 11 вересня 2013 року, укладеного між TOB «ФК Факторинг» (надалі - Первісний кредитор) та TOB «Колекторське Агентство Фактор» (надалі - Новий кредитор), Первісний кредитор передав, а Новий кредитор набув право вимоги до боржника реального та належного виконання обов'язків за договором № 001/5152/06 від 22 червня 2006 року. Заміна кредитора у зобов'язаннях шляхом відступлення права вимоги була реалізована на підставі статей 512-516 Цивільного кодексу України. Посилаються на те, що, відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди на то боржника (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України). 22 червня 2006 року між Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та фізичною особою - громадянином України яким є - [PERSON] укладено договір №001/5152/06. Відповідно до умов вищевказаного договору, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» надало Відповідачу (за Договором - Держателю) кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 7 500 (сім тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. Відповідно до умов зазначеного Договору, Відповідач зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені договором повернути Кредитні кошти, сплатити проценти за користування Кредитними коштами, неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором. Первісний кредитор свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредитні кошти. Відповідно до договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, Відповідач сплачує банківський установі пеню із розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. У порушення умов Договору, Відповідач, свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути на його користь. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та надала пояснення відповідно до викладених у позові. Відповідач позовні вимоги не визнав. Просив відмовити у їх задоволенні. Надав суду пояснення про те, що договір ним укладався безпосередньо з банківською установою. Про те, що банком був укладений договір факторингу, а в подальшому - договір про відступлення права вимоги, він обізнаний не був. Підпис на повідомленні банку про укладення договору факторингу йому не належить, та він такі дії банку має намір оскаржити. Вважає, що позивач не має права вимагати з нього погашення заборгованості. Таке право має тільки банк, з яким він укладав договір. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст.. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення право грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. (ст.. 1078 ЦК України). Згідно зі ст.. 1082 ЦК України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або від фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Наступне відступлення права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень глави 73 ЦК України. (ст.. 1083 ЦК України). За змістом цієї норми, заборона наступного відступлення фактором права вимоги третій особі, тісно пов'язана із закріпленою в ст.. 1080 ЦК України недійсністю заборони відступлення права вимоги. Враховуючи те, що клієнт повинен компенсувати боржнику його збитки, що виникли внаслідок порушення умови договору про заборону відступлення права вимоги, а також те, що розмір таких збитків може бути збільшений у зв'язку із наступним відступленням цієї вимоги, законодавець заборонив факторові здійснювати наступну уступку вимог, отриманих за договором факторингу. Клієнтові надано право дозволити факторові наступне відступлення вимоги, про що повинно бути прямо зазначено у договорі факторингу. У цьому випадку наступне відступлення права вимоги здійснюється за правилами глави 73 ЦК України ( «Факторинг»), якими встановлені спеціальні вимоги до суб'єктного складу договору факторингу, особливості взаємовідносин між його сторонами, їх правовий статус, тощо. Судом встановлено, що 22 червня 2006 року між Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та фізичною особою - громадянином України яким є - [PERSON] укладено договір №001/5152/06. Відповідно до умов вищевказаного договору, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» надало Відповідачу (за Договором - Держателю) кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 75000 грн. 00 коп. 11 вересня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та TOB «ФК Факторинг» укладено Договір факторингу № 11/09/13/1 відповідно до якого TOB «ФК Факторинг» набув право грошової вимоги до боржника реального та належного виконання обов'язків за договором про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карт № 001/5152/06 від 22 червня 2006 року. В зазначеному договорі прямо не вказано про те, що фактор має право наступного відступлення грошової вимоги, як це передбачено ст.. 1083 ЦК України. При цьому суд звертає увагу на те, що умови, передбачені ст.. 1082 ЦК України щодо належного повідомлення боржника виконані не були. Як пояснив в судовому засіданні відповідач, повідомлення, яке міститься в матеріалах справи (а.с. 78-79) він не отримував. Підпис у рекомендованому повідомленні йому не належить. Візуальним порівнянням підпису відповідача у рекомендованому повідомлені та у розписці про отримання картки (а.с. 7) встановлено, що ці підписи не є тотожними. Натомість, в цей же день, укладений договір між фактором (ТОВ «ФК Факторинг») та ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» (позивач). Відповідно до умов Договору про відступлення прав вимог № 11-09-13/1 від 11 вересня 2013 року, укладеного між TOB «ФК Факторинг» (надалі - Первісний кредитор) та TOB «Колекторське Агентство Фактор» (надалі - Новий кредитор), Первісний кредитор передав, а Новий кредитор набув право вимоги до відповідача реального та належного виконання обов'язків за договором № 001/5152/06 від 22 червня 2006 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що навіть якщо б були виконані всі вимоги глави 73 ЦК України, яка регулює договір факторингу, подальші правовідносини між позивачем та відповідачем після переуступки права грошової вимоги повинні були б регулюватися саме вищевказаною главою ЦК України, а не вимогами статей 512-516 Цивільного кодексу України, як на це посилається позивач. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вони заявлені передчасно та неналежним позивачем.

Outcome: dismissed