Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

01 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Вимоги мотивувала тим, що будучи спадкоємцем за законом після смерті своєї баби [PERSON], яка настала [INFO] року, вона належним чином прийняла спадщину і на підставі сертифікату про право власності на земельну частку (пай), виданого на ім'я баби, вона отримала свідоцтво про право на спадщину. Однак звернувшись до реєстраційної служби, вона виявила, що на належну померлій земельну ділянку вже існує державний акт на право приватної власності на землю від 16 листопада 1999 року, який у свою чергу було виготовлено на підставі рішення 5-ої сесії 23-го скликання Липоводолинської селищної ради від 02 вересня 1999 року. У зв'язку з тим, що за свідоцтвом про право на спадщину правовстановлюючим документом на земельну ділянку є сертифікат, а фактично на вказану земельну ділянку мається державний акт на померлу особу, вона позбавлена можливості зареєструвати на своє ім'я зазначене нерухоме майно. Вважаючи вказані рішення та державний акт незаконними, оскільки видані після смерті баби, просила рішення скасувати у частині надання її бабі земельної ділянки, а державний акт визнати недійсним. Позивач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у заяві позовні вимоги підтримала, просила розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача на жодне судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності вказаних учасників процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 31 травня 1996 року [PERSON] отримала сертифікат серії СМ №026796 на право на земельну частку (пай), у розмірі 3,53 умовних кадастрових га (а.с.9). [INFO] року [PERSON] померла (а.с.8). Рішенням 5-ої сесії 23-го скликання Липоводолинської селищної ради від 02 вересня 1999 року померлій [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На підставі вказаного рішення 16 листопада 1999 року на ім'я [PERSON] виготовлено державний акт на право приватної власності на земельну ділянку (серії ІV-СМ №043322), площею 3,44 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Липоводолинської селищної ради (а.с.11). 18 серпня 2000 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину, успадкувавши належне бабі на підставі сертифікату право на земельну частку (пай), площею 3,53 в умовних кадастрових га (а.с.10). На підставі свідоцтва про право на спадщину 27 березня 2001 року до вказаного сертифікату серії СМ №026796 на право на земельну частку (пай) внесено зміни, у зв'язку з передачею права на земельну частку (пай) [PERSON] (а.с.9). Статтею 3 ЦК України, зокрема, передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.4 ст.17 ЗК України (1990 року) відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. За заявою сторони, яка не погоджується з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади щодо земельного спору, суд перевіряє правильність цього рішення і вирішує спір по суті. Зважаючи на те, що на час ухвалення селищною радою оспорюваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність [PERSON], вона внаслідок своєї смерті перестала бути її власником, це рішення повинно було стосуватись іншого власника цієї земельної ділянки (спадкоємця), тому рішення в цій частині є незаконним. Оскільки наслідком такого рішення стало виготовлення державного акту на земельну ділянку, його суд також вважає таким, що виготовлений без відповідних на те законних підстав. Враховуючи роз'яснення п.п.2, 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, та вимог ст.152 ЗК України, належним способом захисту права на земельну ділянку є визнання рішень органу місцевого самоврядування та державних актів недійсними.

Outcome: partial