Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, який уточнив 21.11.2017 року, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.01.2010 року у розмірі 39751,51 грн., а також стягнути судові витрати в розмірі 1600,00 грн. В обґрунтування уточнених позовних вимог представник позивача вказав, що відповідно до укладеного договору №б/н від 26.01.2010 року, відповідач отримала кредит у розмірі 7400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, але не виконала свої зобовязання за договором, не здійснила повернення кредиту у встановлений строк та не сплатила відсотки за користування кредитом. В звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором, відповідач станом на 16.11.2017 року має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 39751,52 грн. з яких: 5295,15 грн. заборгованість за кредитом; 4051,97 заборгованість по відсотками за користування кредитом, 28035,28 заборгованість за пенею; 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1869,12 штраф (відсоткова складова), у звязку з чим позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Не погоджуючись з предявленими вимогами, 16.10.2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заву, в якому вона просить відмовити у його задоволенні. У відзиві зазначає, що строк позовної давності щодо всіх платежів за кредитною карткою, яка була видана 26.01.2010 року з терміном дії до жовтня 2013 року, сплинув. При цьому, позивач звернувся до суду тільки у листопаді 2016 року, тобто після закінчення строку, який наданий йому законом для захисту своїх прав та інтересів. Окрім того, відповідач просить звернути увагу, що сума нарахованих штрафів та пені за порушення зобовязань в декілька разів перевищує одержану суму кредиту, що імперативно заборонено законом. Також, на думку позивача, банк не мав права нараховувати одночасно на прострочену заборгованість, як штраф, так і пеню, оскільки вони відносяться до одного виду цивільно-правової відповідальності. Окремо, відповідач звертає увагу, що до позовної заяви додані документи про її статус підприємця на момент оформлення заяви-анкети та встановлення кредитних відносин між сторонами. Наявність статусу фізичної особи-підприємця впливає на правильне визначення підсудності та підвідомчості справи, яка розглядається судом. З огляду на це, не зрозуміло, чи укладений кредитний договір з фізичною особою чи субєктом підприємницької діяльності, в позовній заяві позивач про це не зазначає. При цьому, відповідач стверджує, що кредитні кошти використовувались нею для здійснення підприємницької діяльності. 29.12.2018 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якому він стверджує, що пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. На думку представника позивача, одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки є окремими видами неустойки. Штраф застосовується за порушення виконання зобовязання, а пеня за несвоєчасність виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Окрім того, ЦК України не містить обмежень і заборон на одночасне застосування стороною за договором до винної сторони таких видів штрафних санкцій. Що стосується строку позовної давності, представник позивача зазначає, що відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк пере випущеної картки до останнього дня травня 2017 року. Позивач звернувся до суду з позовом 31.10.2016 року, тобто до спливу строку позовної давності. Враховуючи викладене, представник позивача просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи положення п.2 ч.4 ст.19 ЦПК України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 29.11.2016 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі (а.с.55). Ухвалою суду від 06.06.2017 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів (а.с.97). Ухвалою суду від 28.03.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів (а.с.170). Інших процесуальних дій судом не вчинялось. Представник позивача до судового засідання не зявився, надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив розглянути справу за його відсутності, у разі неявки відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце слухання справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали. Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з належним повідомленням відповідача та його представника про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди представника позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і визначив відповідно до них правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та кредитним договором, укладеним сторонами. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. 26.01.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК» (а.с.11). Підписанням вказаної заяви [PERSON] дала свою згоду на те, що заява разом із запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складають кредитний договір, який по своїй суті є договором приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України (а.с.12-45). Таким чином, між сторонами виникли правовідносини стосовно виконання відповідачем умов укладеного кредитного договору. У спорі, повязаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобовязань та їх розмір. З 21.05.2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи. Судом встановлено, що [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 7400,00 грн. зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 2,5% на місяць (30% річних), що нараховуються з розрахунку факт/360 днів в році. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України). В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Банк свої зобов'язання за кредитним договором №б/н від 26.01.2010 року виконав належним чином, надавши [PERSON] кредит в обумовленому розмірі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, котрому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Натомість, позичальник свої зобовязання не виконував належним чином, допускаючи їх періодичне прострочення, внісши востаннє 20.05.2016 року 300 грн. в рахунок погашення заборгованості, в результаті чого станом на станом на 16.11.2017 року утворилась заборгованість за тілом кредиту 5295,15 грн., по процентам за користування кредитом 4051,97 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.150-155), з яким суд погоджується, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та по процентам підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової), суд вважає дані вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязання. Згідно з ч.1 ст.611, ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Як визначено п.2.1.6.10 Умов та правил, за несвоєчасне погашення заборгованості стягується неустойка відповідно до передбачених тарифів. Сума неустойки нараховується на залишок простроченого основного боргу і розраховується з дати виникнення простроченої заборгованості до дати внесення платежу. Відповідно до п.2.1.6.14 Умов та правил, у разі виникнення прострочених зобовязань, клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів або штраф, розмір якого встановлений в тарифах (а.с.44 оборот). Таким чином, суд приходить до висновку, що за попереднім погодженням сторони передбачили покладення на позичальника цивільно-правової відповідальності за порушення виконання кредитно-договірних зобовязань шляхом нарахування та стягнення неустойки виключно у формі пені або штрафу, без можливості їх одночасного стягнення. У постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Разом з цим, у зазначеній постанові Верховного Суду України відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеня) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення ст.ст.3, 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того, який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (п.6 ст.3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. На цьому також акцентує увагу Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 року у справі №664/2784/15-ц. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідача штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобовязаннями за одним і тим самим кредитним договором. З огляду на рівень виконання позичальником взятих на себе зобовязань, допущення неодноразово істотного прострочення вимог, у тому числі починаючи з 20.05.2016 року повне припинення погашення заборгованості, що призвело до зростання кредитної заборгованості, дотримуючись принципів розумності та справедливості, уникнення подвійної відповідальності за одне порушення, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 500 грн. фіксована частина, 1869,12 грн. процентна складова із стягненням з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пені в розмірі 28035,28 грн. За таких обставин, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором №б/н від 26.01.2010 року станом на 16.11.2017 року становить 37382,40 грн. та складається з: тіла кредиту 5295,15 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 4051,97 грн. та пені 28035,28 грн., а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в рахунок часткового відшкодування судового збору 1504,00 грн. пропорційно частині задоволених вимог (94%).

Outcome: partial