Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

01 вересня 2015 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та розподіл в натурі житлового будинку. Свої вимоги обгрунтовує тим, що починаючи з 1990 року разом вони з відповідачем по справі [PERSON] почали проживати однією сімєю та вести спільне господарство. Зазначає, що в 1991 році під час спільного проживання розпочали будівництво житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами. Будівництво вищенаведеного житлового будинку здійснювалось на земельній ділянці розміром 0,25 га. за адресою: вул. Буковинська, 2Б, с. Колінківці, Хотинського району Чернівецької області, яка була виділена згідно рішення сесії Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 22.11.1991 року для його будівництва та обслуговування. Перед початком будівельних робіт в 1992 році ними було отримано будівельний паспорт за № 244 на забудову земельної ділянки, відведеної індивідуальному забудовнику та отримано проект забудови земельної ділянки. Зокрема ними спільно було побудовано за адресою: вул. Буковинська, 2Б в с. Колінківці Хотинського району Чернівецької області: житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 150,80 кв.м., житловою площею 61,00 кв.м, літня кухня-гараж літ. «Б», сарай літ.«В», сарай літ.«Г», вбиральня літ.«Д», огорожа №1-2, криниця № 3, замощення ІІ. Також зазначає, що з метою оформлення свого права власності на спільну частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а також на спільну частину земельної ділянки по вул. Буковинській, 2Б с. Колінківці Хотинського району Чернівецької області, які належать йому на праві спільної сумісної власності з відповідачкою [PERSON], він звернувся до сесії Колінковецької сільської ради із заявою про надання згоди на виготовлення технічних документів, що підтверджують розмір спільної сумісної ділянки, а також з проханням прийняти рішення про визнання права власності на частину спільно набутого майна, зокрема житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. 20.02.2013 року скликанням сесії Колінковецької сільської ради надано дозвіл на виготовлення технічних документів для передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки розміром 0,25 га. та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Буковинській, 2Б с. Колінківці Хотинського району Чернівецької області. На підставі вищенаведеного рішення позивач звернувся до ТзОВ «Землевпорядник», яке розташоване в м. Чернівці з проханням виготовити технічну документацію на земельну ділянку розміром 0,25 га., яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Колінківці по вул. Буковинській, 2Б Хотинського району Чернівецької області. В березні 2014 року ТзОВ «Землевпорядник» виготовило технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі надану в спільній сумісній власності йому та [PERSON] Вказує, що [PERSON] було запропоновано погодити межі земельної ділянки в натурі та підписати акт прийому - передачі межових знаків на зберігання, проте [PERSON] відмовилась виконувати дану умову. Тому позивач звернувся до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області з заявою про прийняття в експлуатацію з видачею свідоцтва про право власності на ? частину спільного сумісного майна. Інспекцією було повідомлено, що позивач має право зареєструвати свою частину майна та отримати свідоцтво про право власності органах державної реєстрації прав тобто в Реєстраційній службі Хотинського районного управління Юстиції Чернівецької області. Також вказує, що під час звернення до Реєстраційної служби Хотинського районного управління юстиції, йому було повідомлено, що для реєстрації потрібно надати рішення органу місцевого самоврядування про визнання права власності та державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування спільного житлового будинку. У звязку з запереченням [PERSON] щодо належності позивачу ? частини будинку та земельної ділянки в Реєстраційну службу Хотинського районного управління юстиції вище перелічених документів він надати не маю змоги. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати спільною сумісною власністю житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою вул. Буковинська, 2Б у с. Колінківці Хотинського району Чернівецької області. 10.06.2016 року представник позивача [PERSON] надав суду заяву, в якій уточнив позовні вимоги та просив виділити в натурі [PERSON] приміщення в житловому будинку по вул. Буковинській, 2Б, в с. Колінківці, Хотинського району, Чернівецької області згідно варіанту 2 як першому співвласнику, відповідно до висновку дослідження № 15126 від 2016 року; виділити в натурі [PERSON] частину земельної ділянки, яка розташована біля житлового будинку по вул. Буковинській, 2Б, в с. Колінківці, Хотинського району, Чернівецької області згідно варіанту 9, як першому співвласнику відповідно до висновку дослідження № 15126 від 2016 року; виділити в натурі частину господарських будівель і споруд, які розташовані за цією ж адресою відповідно до варіанту 1 як першому співвласнику згідно висновку дослідження № 15126 від 2016 року. Також просив стягнути з відповідача витрати повязані з проведенням в справі судової будівельно-технічної експертизи. Всі інші позовні вимоги просив залишити без змін. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Заперечував щодо викладеного в запереченні представником відповідача [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі в звязку з безпідставністю позовних вимог. Заперечення надане суду 31.03.207 року підтримав, посилаючись на викладене в запереченні. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами розташовані за адресою вул. Буковинська, 2Б у с. Колінківці, Хотинського району, Чернівецької області. Згідно довідки виданої виконкомом Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] з 26.10.1990 року та по даний час (а.с.22). Згідно копії технічного паспорта наданого до матеріалів справи вбачається що він виготовлений на [PERSON] та [PERSON] (а.с.15-17). Однак, твердження позивача про те, що в 1991 році під час спільного проживання вони з відповідачем розпочали будівництво житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами та спільне будівництво вищевказаного житлового будинку здійснювалось на земельній ділянці розміром 0,25 га., спростовуються витягом з рішення ІХ сесії ХХІ скликання від 22.11.1991 року, з якого вбачається, що вищевказана земельна ділянка за адресою: вул. Буковинська, 2Б, с. Колінківці, Хотинського району, Чернівецької області була виділена відповідачу [PERSON] для будівництва житлового будинку по вул. Буковинській, 2Б, в с. Колінківці, Хотинського району, Чернівецької області (а.с.27). Також позивач зазначає, що перед початком будівельних робіт в 1992 році ним спільно з відповідачем було отримано будівельний паспорт за № 244 на забудову земельної ділянки, відведеної індивідуальному забудовнику, однак дані доводи позивача спростовуються копією будівельного паспорта № 244 на забудову земельної ділянки, з якого вбачається що земельна ділянка відведена [PERSON] та [PERSON] в с. Колінківці, ділянка № 23 (а.с.47-51)., та копією проекту на забудову земельної ділянки (а.с.52-54), що не відповідає дійсності та викладеному позивачем позовній заяві. Крім того не відповідають дійсності і посилання позивача на робочий проект щодо підключення електропостачання, оскільки із його копії вбачається, що він виготовлений на підключення до електропостачання житлового будинку [PERSON] в с. Колінківці, по вул. Буковинська, 4а, Хотинського району, Чернівецької області (а.с.54), та робочий проект із газопостачання, з якого також вбачається, що даний проект газопостачання виготовлений на [PERSON] за адресою розташування житлового будинку № 2а по вул. Буковинській в с. Колінківці, Хотинського району, Чернівецької області (а.с.56-61). [PERSON] з рішення Колінковецької сільської ради Хотинського району від 20.02.2013 року надано згоду на виготовлення технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки у спільну сумісну власність подружжя: [PERSON] та [PERSON] по вул. Буковинській 2Б земельну ділянку орієнтованою площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та визнано право спільної сумісної власності майна подружжя на житловий будинок та господарські споруди, які розміщені в с. Колінківці по вул. Буковинській, 2Б (а.с.28), та [PERSON] з рішення Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 22.04.2013 року передано земельні ділянки у приватну власність [PERSON] та [PERSON] по вул. Буковинська 2Б земельну ділянку в розмірі 0,25 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у спільну сумісну власність (а.с.29), на які посилається позивач, то суд вважає, що сільська рада не вправі підміняти інші органи до складу яких входить вирішення даних питань. Також суд не приймає до уваги і посилання позивача на видаткову накладну від 03.06.2004 року як факт купівлі цегли для будівництва житлового будинку з огляду на те, що житловий будинок відповідно до характеристики технічного паспорта побудовано з іншого будівельного матеріалу (а.с.17). Крім того, згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлює, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, позивач стверджує, що з 1990 року він спільно проживає з відповідачем, та веде спільне господарство, на підставі чого і просить визнати майно спільною сумісною власністю, однак дані обставини не підтверджені жодними доказами, та не містять в собі посилань на закон, яким регулюється право доводити в судовому порядку режим спільного проживання однією сімєю, оскільки станом на 1990 рік на території України діяв Кодекс законів про шлюб та сімю, затверджений Законом N 2006-УІІ ( 2006а-07 ) від 20.06.69, ВВР, 1969, N 26, ст. 204 зі змінами та доповненнями. Такий кодекс не передбачає такого порядку та способу захисту свого права чи встановлення факту у справах окремого провадження, що передбачають встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу. Так не передбачено в законі і наслідків, які буде мати за собою встановлення такого факту. Крім того позивачем і не ставилася вимога про проживання однією сімєю з відповідачем, хоча останній і фактично вказує у позовній заяві про існування такого факту, не наводячи при цьому докази на підтвердження таких доводів, також не зазначає про це у позовних вимогах. Також, із досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 724/16/15-ц на запит суду, Хотинським районним відділом РАЦС було надано відповідь з якої вбачається, що згідно перевірки проведеної відділом ДРАЦС за період 1945-2015 роки по поновленим актовим записам щодо наявності актового запису про шлюб на громадян [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] складеного відділом ДРАЦС РС Хотинського районного управління юстиції у Чернівецькій області. Зазначений актовий запис не виявлено (а.с.225). Крім того, як було встановлено вище, згідно довідки виданої виконкомом Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрований в [INFO] з 26.10.1990 року та по даний час (а.с.22), а не по вул. Буковинській, 2Б в с. Колінківці, Хотинського району, Чернівецької області, що спростовує посилання позивача на той факт, що вони з відповідачем спільно будували вищевказаний житловий будинок. Також, позивач зазначає, що він з відповідачкою отримав будівельний паспорт на будівництво житлового будинку за адресою с. Колінківці, Хотинського району, вул. Буковинська, 2Б, однак як вбачається з матеріалів справи, та було підтверджено в судовому засіданні поясненнями представника відповідача [PERSON] замовлення будівельного паспорта можливе лише особами які звертаються за отриманням такого, паспорта, а відповідач [PERSON] не зверталась за отриманням вищевказаного будівельного паспорта, та не надавала у відповідні організації від себе жодних заяв, та не підписувала як таких. Таким чином, суд не приймає до уваги такий доказ, як копія будівельного паспорта, який долучений до матеріалів справи, оскільки даний доказ є неналежним та недопустимим. Також суд не приймає до уваги як доказ і копію кредитного договору від 03.06.2004 року наданого до матеріалів справи (а.с. 11-14), який був наданий на будівництво житлового будинку, на який посилався представник позивача в судовому засіданні [PERSON], оскільки як було встановлено судом будівництво житлового будинку за адресою с. Колінківці, вул. Буковинська, 2 Б, Хотинського району, Чернівецької області було закінчено у 1991 році, що підтверджується копією технічного паспорта (а.с. 17), та не заперечувалося в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] Крім того, суд не погоджується із доводами позивача про те, що будинок спільно будувався ним та відповідачкою, оскільки позивач [PERSON] та його представник [PERSON] жодними доказами не довели суду той факт, що оспорюваний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами будувалися спільно позивачем та відповідачем, тим більше за їх спільні кошти, що і спростовує посилання позивача на викладене ним в позовних вимогах. Також позивач, просить визнати за ним право власності в натурі на ? частину земельної ділянки та ? частину житлового будинку, посилаючись на те, що відповідач обмежує його у даному праві, з чим суд також не погоджується, оскільки згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності належать: набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на обєкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності та визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 376 ЦК). Однак, позивач при цьому не надав суду правовстановлюючий документ на земельну ділянку чи дозвіл, що надає право на будівництво. Також в матеріалах справи відсутня довідка про готовність обєкту будівництва до експлуатації та введення будинку в експлуатацію, а тому виходячи із цього, фактично, якщо не міститься вищезазначених доказів, то даний обєкт слід вважати незавершеним будівництвом, а тому визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК України не передбачено, що і спростовує посилання позивача та його представника щодо визнання за позивачем права власності в натурі на ? частину земельної ділянки та ? частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в с. Колінківці, по вул. Буковинській, 2Б, Хотинського району, Чернівецької області. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 р. за результатами розгляду заяви ТОВ «Черкасизалізобетонстрой» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 10 лютого 2011 р. в справі № 18/314 за позовом ТОВ «Черкасизалізобетонстрой» до ЗАТ «Будсоцсервіс», підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на майно (справа № 3-82гс11/32/14). Крім того, суд вважає, що позивач також і не підтвердив суду той факт, що відповідач якимось чином обмежує чи позбавляє його права власності чи права на оформлення такого права власності, оскільки як встановлено судом, він не дотримався процедури оформлення новоствореного будівництва на реєстрацію обєкта будівництва як нерухомого майна, та введення такого обєкта в експлуатацію, оформлення правовстановлюючого документа на такий обєкт як на нерухоме майно, та звернувся до суду за вирішенням даного питання, однак суд не може підміняти органи, які зобовязані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права, а тому судам необхідно зясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів з питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні цього питання. Вказане підтверджується і практикою ВСС «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», Пленумом ВСУ від 24.10.2008 року за № 13, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень; рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року. «Фадеєва проти Росії»(Заява N 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року. «Кумпене і Мазере проти Румунії» (3аява N 33348/96). Страсбург, від 17 грудня 2004 року. «Єрузалем проти Австрії». (Заява N 26958/95), згідно яких завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Також в матеріалах справи відсутні відомості та докази переходу йому у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування вищевказаного житлового будинку та доказів оформлення права власності на земельну ділянку, право власності на яку і право постійного користування нею у відповідності до ст. 126 Земельного кодексу України посвідчувалися Державним актом. Таким чином, суд вважає, що позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з безпідставністю, так як позивач не виконав вимог, покладених на нього відповідно до ст. 60 ЦПК України. Згідно ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позовних вимог судові витрати стягненню не підлягають. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed