Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі» про стягнення грошової виплати у сумі 5929,38 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у сумі 167999,10 грн., посилаючись на те, що 31 серпня 2013 року остання була звільнена з посади доцента кафедри іноземних мов Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі» в зв'язку з закінченням строку контракту . У відповідності до ст. 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» останній повинна була бути виплачена грошова допомога в розмірі 6 місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, що не було здійснено відповідачем в зв'язку з чим, остання змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник за нотаріально посвідченою довіреністю підтримали позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі» Водяник О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що позивачка [PERSON] з 1981 року працювала в Полтавському університеті економіки і торгівлі. Так, 31 серпня 2013 року позивачку було звільнено з посади доцента кафедри іноземних мов у зв'язку з закінченням строку контракту ( а.с.4-8). Поряд з цим судом встановлено, що у відповідно до наказу № 3-к від 12 січня 2001 року, звільнено [PERSON], доцента кафедри іноземних мов 18 січня 2011 року за власним бажанням та у зв'язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України. Надано грошову компенсацію за 23 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 27.08.2000 року по 18.01.2001 року. Згідно Колективного договору надано матеріальну допомогу в розмірі посадового окладу ( а.с.9). Слід зазначити, що статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 8-1 КЗпП України встановлено, що якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних гарантій. Відповідно до ч.3 ст. 94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно - правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці ( за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих , які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями. Частиною 10 статті 24 Закону України «Про наукову, наукову - технічну діяльність» в редакції від 06 квітня 2000 року № 1646 -ІІІ, яка діяла на момент звільнення [PERSON], при виході останньої на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника науковому (науково - педагогічному) працівнику видається грошова допомога у розмірі шести місячних посадових ставок (окладів) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу наукової роботи не менше: для чоловіків - 12,5 років; для жінок - 10 років. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 року № 257 затверджено Перелік посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", відповідно до пункту 2 даного переліку визначено, що доцент вищого навчального закладу ІІІ- ІV рівні акредитації входить до переліку посад, які надають право на отримання призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність". Таким чином, визначена частиною 10 статті 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» грошова допомога у розмірі шести місячних посадових ставок (окладів) з урахуванням надбавок і доплат для наукового працівника при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника за наявності стажу наукової роботи не менше: для чоловіків - 12,5 років; для жінок - 10 років - є гарантією держави оплати праці. Статтею 24 Закону України «Про наукову і наукову-технічну діяльність» визначено, що не вимагається звернення працівника з відповідною заявою, оскільки грошова допомога безумовно видається працівникові при виході на пенсію. Судом встановлено, що позивачку [PERSON] було звільнено з посади доцента, яка входить до Переліку посад наукових працівників державних наукових установ, організацій та посад науково-педагогічних працівників державних вищих навчальних закладів ІІІ - ІV рівні акредитації, перебування на яких дає право на одержання пенсії та грошової допомоги при виході на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і наукову-технічну діяльність», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 1999 року № 923. Більше того, судом встановлено, що у відповідності до Сертифіката про акредитацію серії РІ-IV № 178237 від 28 вересня 2010 року, виданого Міністерством освіти і науки України, Вищий навчальний заклад Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі» відповідно до рішення ДАК від 02 липня 2009 року, протоколу № 79 (наказ МОН України від 16.07.2009р. № 2675-Л) визнано акредитованим за статусом вищого навчального закладу ІV (четвертого) рівня ( а.с.38). Крім того, судом встановлено, у відповідності до Статуту Спільного навчального закладу Полтавського кооперативного інституту , затвердженого Радою Засновників 20 листопада 1997 року пр. №3 , створено Спільний навчальний заклад «Полтавський кооперативний інститут, створений відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від 04 квітня 1974 року № 463 та установчого договору між Центральною спілкою споживчих товариств України, Кримспоживспілкою та облдержадміністраціями всіх областей України, затвердженого зборами Засновників 09 жовтня 1992 року протокол № 1 ( а.с.39-66). Поряд з цим судом встановлено, що з 21 травня 2001 року реорганізовано Спільний навчальний заклад Полтавський кооперативний інститут та перейменовано на Полтавський університет споживчої кооперації України на Вищий навчальний заклад Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі», у відповідності до Статуту Спільного навчального закладу Полтавського кооперативного інституту, затвердженого Радою Засновників 24 березня 1998 року, протокол № 1; Статуту Полтавського університету споживчої кооперації України, затвердженого засновником - Центральною спілкою споживчих товариств України Укоопспілка», Постанови правління Укоопспілки від 04 червня 2001 року № 135; Статуту Полтавського університету споживчої кооперації України, затвердженого Засновником - Центральною спілкою споживчих товариству України «Укоопспілки»), Постановою правління Укоопспілки від 20 жовтня 2003 року та Статуту Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі», затвердженого Постановою Правління Укоопспілки від 01 лютого 2010 року № 27 ( а.с. 67,68-72а, 73-86, 87-106,107-123). Поряд з цим, суд критично відноситься до доводів та тверджень представника відповідача та визнає їх юридично безпідставними про те, що під час звільнення [PERSON] 18 січня 2001 року Університет повинен був виплатити їй грошову допомогу у розмірі шести місячних посадових окладів (ставок). Проте, як зазначив останній в судовому засіданні Колективним договором, укладеним між Університетом та профспілковим комітетом на 2001 рік, здійснення таких виплат передбачено не було, в зв'язку з чим дана допомога останній видана не була. В судовому засіданні представник відповідача, наголошував на тому, що позивачка звільнившись з роботи у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», не зверталась до Університету з вимогою про виплату їй такої грошової допомоги та не оскаржувала дії Університету у встановленому законом порядку, а звернулась з вимогою 07 листопада 2013 року через 12 років після звільнення. При цьому, в судовому засіданні представник відповідача наголошував на тому, що Університет є неприбутковою організацією, усі його видатки фінансуються відповідно до кошторису, який затверджується на календарний рік. Витрачання коштів на здійснення виплат за минулі роки кошторисом Університету не передбачається. Тому, наполягав на тому, що посилання [PERSON] на те, що допомога повинна бути їй виплачена після звільнення її з роботи 31 серпня 2013 року у зв'язку з закінченням контракту є неприйнятними, оскільки після звільнення з роботи 18 січня 2001 року у зв'язку з виходом на пенсію науково-педагогічного працівника заявник працювала в Університеті за трудовими контрактами, які щорічно укладалися з нею, і звільнена вона 31 серпня 2013 року не у зв'язку з виходом на наукову пенсію відповідно до ЗУ «Про наукову науково-технічну діяльність, а у зв'язку з закінченням дії контракту, в зв'язку з чим наполягав на безпідставності позовних вимог. На підтвердження своїх заперечень представником відповідача не було надано відповідних кошторисів на кожен рік які б передбачали виплату даної допомоги [PERSON], та яка з незалежних від відповідача причин не була виплачена останній, а також будь-яких рішень роботодавця з приводу не можливості виплати останній даної виплати, яке було доведено до відому їй в установленому законом порядку та яке остання могла б оскаржити. Більше того, як встановлено судом, роботодавцем будь-яких рішень щодо неможливості проведення такої виплати з моменту звільнення останньої в 2001 році і по даний час прийнято взагалі не було, а дані виплати впродовж цього часу проводилися але іншим працівникам, а не [PERSON]. Вказані твердження представника відповідача спростовуються Статутом вищого навчального закладу, затвердженого Радою Засновників від 20 листопада 1997 року, пр.. № 3, а саме пунктом 51.3, в якому зазначено, що бюджетні кошти та інші надходження на утримання інституту, передбачені його Статутом, використовуються на відшкодування матеріальних та прирівняних до них витрат на виконання робіт (надання послуг), що відповідають профілю інституту, на виплату заробітної плати, стипендій, створення необхідної матеріально - технічної бази, соціальний розвиток та матеріальне стимулювання трудового колективу згідно з чинним законодавством України ( а.с.39-66). Суд критично відноситься до тверджень представника відповідача щодо виплати [PERSON] грошової допомоги в розмірі одного посадового окладу, що передбачено Статутом підприємства, оскільки платіжних відомостей про отримання даних коштів останнім суду так надано і не було. До Акту знищення даних документів суд ставиться критично, оскільки згідно «Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», затвердженого Наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20 липня 1998 № 41, дані документи повинні зберігатися у відповідача. Як зазначила позивач, вона даних коштів не отримувала та про їх нарахування їй також не було відомо, оскільки з наказами про її звільнення вона особисто ознайомлена не була. Дані обставини підтверджуються і даним наказом № 3-к від 12.01.2001 року, згідно якого особистий підпис [PERSON] відсутній. Судом встановлено факт порушення з боку відповідача норм трудового законодавства по відношенню до позивачки [PERSON], що в свою чергу спростовує доводи представника в судовому засіданні. Факт порушення трудового законодавства встановлений також і результатами перевірки від 14 лютого 2014 року, проведеної Територіальною державною інспекцією праці в Полтавській області за дорученням Прокуратури Київського району м. Полтави, якою встановлено , що грошова допомога при виході наукового працівника на пенсію [PERSON] не нараховувалась ( а.с.21). Вказані обставини та факти спростовують твердження представника відповідача за довіреністю Водяника О.В. про те, що розрахунок з позивачкою [PERSON] був проведений в повному обсязі та будь-яких порушень при проведення розрахунку з останньою навчальним закладок не було допущено. Таким чином, зважаючи на вказані обставини та факти судом встановлено, що всупереч нормам чинного законодавства відповідачем - Вищим навчальним закладом Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі» не виплачено грошову допомогу [PERSON] доценту вищого навчального закладу ІV рівня акредитації у відповідності до ст. 24 Закону України «Про наукову і наукову - технічну діяльність». Зважаючи на вказані обставини, позивач [PERSON] має право на отримання грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат. У відповідності до ст. 1 Цивільного кодексу України, визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується. Якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 статті 9 ЦК України, визначено, що положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами. Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки визначену положенням ст. 257 ЦК України та спеціальну позовну давність визначену положенням ст. 258 ЦК України. Поряд з цим, частиною 1 статті 268 ЦК України, визначено перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а частиною 2 даної статті визначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. В судовому засідання представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності посилаючись на те, що грошова допомога у зв'язку з виходом на пенсію, що передбачена Законом України «Про наукову та науково - технічну діяльність», не є заробітною платою, а тому до вимог про стягнення такої грошової допомоги повинен застосовуватись визначений строк позовної давності (3 роки). В судовому засіданні позивачка та її представник за нотаріально посвідченою довіреністю заперечували проти задоволення вказаної заяви, посилаючись на її безпідставність, оскільки вона є такою, що прямо суперечить нормам чинного законодавства, яке регулює дані правовідносини. Так, частиною 1 статті 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Частиною 2 статі 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком. Таким чином, законодавцем чітко визначено та врегульовано дані правовідносини частиною 2 статті 233 КЗпП України, що в свою чергу свідчить про пряму невідповідність доводів представника відповідача про застосування строків давності до даного виду трудових правовідносин, оскільки доводи останнього є юридично невмотивованими та безпідставними по своїй природі. Більше того, рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 розтлумачено норми частини 2 статті 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці», Конституційний суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Зважаючи на вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що позовна давність не поширюється на дані трудові правовідносини, які виникли між сторонами по справі щодо вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати, право на яке гарантоване державою. Положенням частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до частини 2 статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Більше того, слід зазначити, право на працівника на належну заробітну плату кореспондується обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Слід зазначити, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. В судовому засіданні позивачка та її представник за нотаріально посвідченою довіреністю вказали, що в зв'язку з тим, що відповідачем не було виплачено встановлену ч.10 ст. 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» належну позивачці грошову допомогу у розмірі шести місячних посадових ставок. Вказане вище було підтверджено в судовому засіданні представником відповідача, та більше того, вказано, що навчальним закладом не проводилось нарахування такої допомоги, посилаючись на те, що позивачка не зверталась з письмовими заявами щодо виплати їй у відповідності до наказу № 3-к від 12 січня 2011 року вказаної вище грошової допомоги. Таким чином, вказані вище обставини свідчать про пряме порушення з боку Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі» гарантії держави в оплаті праці [PERSON] Слід вказати, що у Постанові Верховного суду України від 29 січня 2014 року ( у справі 6-144ц13) визначено правову позицію з приводу не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, де визначено, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Встановлені судом обставини та факти свідчать про законність вимог позивачки про стягнення середнього заробітку з Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі» за весь час затримки розрахунку з 18 січня 2001 року по день фактичного розрахунку на день звернення з позовом 05 березня 2014 року у сумі 167999,10 грн. ( виходячи з розрахунку 988,23х170 місяців ( з лютого 2001 року по березень 2014 року). Частиною 2 статті 88 Цивільного - процесуального кодексу України визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача Вищого навчального закладу УКООПСПІЛКИ «Полтавський університет економіки і торгівлі» (код ЄДРПОУ 01597997) на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved