Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

01.10.2015 позивач [PERSON] звернулася з даним позовом, який мотивує тим, що 21.11.2012 відповідач [PERSON] позичив у неї 125000,00 грн., які зобов'язався повернути до 01.12.2013 щомісячними платежами по 1255,00 дол. США, про що надав розписку. В зазначений термін грошові кошти відповідач не повернув, на неодноразові її звернення з вимогами повернути позику, свого обов'язку не виконав. З наведених підстав позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 274484,76 грн., з яких: 125000,00 грн. - сума боргу, 8095,89 грн. - 3% річних від простроченої суми, 85875,00 грн. - різниця між проіндексованою сумою боргу та сумою боргу, 52796,20 грн. - проценти від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України, 2717,67 грн. - судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували. Факт надання позики у розмірі 125000,00 грн. відповідач визнав. Однак зазначив, що на час отримання коштів перебував у трудових відносинах з ТОВ «Юпеко - Юкрейн Пест Контрол», власником якого являється позивач. Текст розписки, був підготовлений співробітницею [PERSON], яка власне і видала йому суму позики. На виконання свого обов'язку ним 18.02.2013 було передано 16000,00 грн., 19.03.2013 - 12000,00 грн. та 22.12.2014 - 3000,00 доларів США. При цьому кошти у нього приймала [PERSON], факт передачі коштів фіксувався на окремому документі з назвою «погашення кредиту», який являє собою таблицю до якої заносилась інформація про розмір платежу, здійсненого в рахунок погашення боргу та дату платежу. Зазначений документ був складений у двох ідентичних примірниках, інформація яка до нього вносилась скріплювалась його підписом та підписом [PERSON] Остання є пов'язаною особою з позивачем, оскільки працює на підприємстві ТОВ «Юпеко - Юкрейн Пест Контрол», власником якого являється позивач. Саме [PERSON] від імені [PERSON] приймала платежі в рахунок погашення боргу, які потім передавала [PERSON] Також, згідно домовленості з позивачем надана позика була безпроцентною. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач та його представник наполягали на тому, що зобов'язання відповідача перед позивачем є частково виконаним, а саме, загальна сума погашення боргу склала 97000,00 грн., а залишок суми, який відповідач зобов'язаний був виплатити на користь позивача складав 28000 грн. Пізніше, відповідач додав до заперечень, що від обов'язку повернути решту позики у розмірі 28000 грн. позивач його звільнила за успішну роботу на підприємстві, у рисутності [PERSON] Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.11.2012 позивачем [PERSON] надано відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 125000,00 грн., які останній зобов'язався повернути до 01.12.2013 щомісячними платежами по 1255,00 дол. США. На підтвердження зазначеного відповідачем [PERSON] видано розписку, копія якої наявна в матеріалах справи. Зобов'язання позичальника, який отримав у власність грошові кошти, повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, підпадають під регулювання розділу І книги п'ятої Цивільного кодексу України, яким визначені загальні положення про зобов'язання, параграфу 1 глави 71 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, яким визначені положення про договір позики. Згідно частин першої та другої статті 509 ЦК, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків стаття 11 ЦК визначає договори та інші правочини. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Виконання зобов'язання полягає у вчиненні або утриманні від вчинення дій, які складають його об'єкт. За загальним правилом, визначеним у статті 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини першої статті 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо боржник не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив. Відповідно до положень статті 525 ЦК, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини третьої статті 1049 ЦК, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За положеннями статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що відповідач позичені кошти у розмірі 125000,00 грн. не повернув в повному обсязі. Дана обставина відповідачем визнана частково. Виходячи з фактичних обставин справи, обов'язок доказування належного виконання зобов'язання лежить на відповідачеві. У відповідності до положень статті 60 ЦПК України на кожну сторону покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Положеннями частини першої статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підтвердження заперечень з боку відповідача суду надано, копію письмового документу з назвою «погашення кредиту», який являє собою таблицю до якої занесена інформація, яка свідчить про сплату відповідачем наступних сум грошових коштів: 18.02.2013 - 16000,00 грн., 19.03.2013 - 12000,00 грн. та 22.12.2014 - 3000,00 доларів США. Даний документ засвідчений підписами відповідача та [PERSON] Даний документ судом визнається неналежним доказом по справі з огляду на таке. Позивачем надано суду розписка відповідача. Виходячи із змісту цього документу, позивач надала відповідачу грошові кошти, які він зобов'язався повернути. Таким чином, за борговим документом, що наданий суду, позикодавцем виступає [PERSON], тобто, позивач, позичальником - [PERSON], тобто відповідач. Відповідно до положень статті 527 ЦК, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. В той же час, представлений суду відповідачем письмовий документ з назвою «повернення кредиту» за своїм змістом міг би свідчити про виконання відповідачем свого обов'язку щодо повернення грошових коштів в сумах 16000,00 грн., 12000,00 грн. та 3000,00 доларів США на користь [PERSON] Проте, будь-яких даних про те, що [PERSON], була уповноважена [PERSON] приймати виконання у відповідача за борговою розпискою від 21.11.2012 матеріали справи не містять. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], показала суду, що в наданому відповідачем письмовому документі з назвою «повернення кредиту», у рядках навпроти грошових сум містяться підписи, схожі на її, але ці підписи не її та вона їх не виконувала, текст почерку також схожий на її, але вона його не писала. Даючи оцінку показам свідка [PERSON] суд приходить до висновку, що дані покази не мають правового значення для вирішення справи, оскільки не доведено, що [PERSON] була уповноважена [PERSON] приймати виконання у відповідача за борговою розпискою від 21.11.2012. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], показав суду, що він разом з відповідачем працювали на підприємстві ТОВ «Юпеко - Юкрейн Пест Контрол», яке належить позивачу. Він пригадує, що одного разу, будучи присутнім при розмові [PERSON] та [PERSON], чув, як [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що звільняє його від повернення боргу за успішну роботу. Проте, про який саме борг йшла мова, та у якому розмірі [PERSON] звільнила [PERSON] від сплати боргу йому не відомо. Даючи оцінку показам свідка [PERSON] суд приходить до висновку, що дані покази не є належним доказом з огляду на таке. Як визначено у статті 605 ЦК, зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. За своєю правовою природою прощення боргу як правоприпиняючий юридичний факт є правочином. Глава 50 ЦК України не містить вимог щодо форми зазначеного правочину, тому в даному випадку підлягають застосуванню вимоги статей 206, 207, 208, 209 і 654 ЦК. Зокрема, згідно пункту 3 частини першої статті 208 ЦК визначено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Згідно з вимогами частини четвертої статті 203 ЦК, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За загальним правилом визначеним частиною другою статті 207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 218 ЦК, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Отже, оскільки відповідно до вимог статті 208 ЦК, правочин між позивачем та відповідачем щодо прощення боргу, належить вчиняти у письмовій формі, показання свідка [PERSON] щодо факту укладання такого договору є неналежним доказом. В той же час, інших доказів, які свідчать про виконання відповідачем свого обов'язку, як то, боргової розписки, чи відповідної розписки позивача, з боку відповідача суду не надано. Отже, заперечення відповідача щодо часткового виконання ним свого обов'язку по поверненню суми позики, не були підтверджені належними та допустимими доказами. Таким чином, виходячи з вище викладеного, враховуючи, що відповідач не спростував доводи позивача про невиконання ним свого обов'язку, суд вважає дану обставину встановленою. Згідно статей 610, 611 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі частини другої статті 1050 ЦК, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Оскільки, за обставинами, які були встановлені судом на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про те, що відповідач порушив зобов'язання, в строк суму позики не повернув, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми позики, процентів, 3% відсотків річних та інфляційних втрат, є підставними та обґрунтованими. Дані вимоги ґрунтуються на положеннях закону, яким урегульовано спірні правовідносини, та умовах зобов'язання. Відповідно до розрахунку, представленого суду з боку позивача, розмір 3% річних від простроченої суми складає 8095,89 грн., інфляційних втрат - 85875,00 грн., процентів від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України - 52796,2 грн. Даний розрахунок є детально складений, аргументований, з боку відповідача не спростований. Таким чином позов належить задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 271767,09 грн., з яких 125000,00 грн. - сума боргу, 8095,89 грн. - 3% річних від простроченої суми, 85875,00 грн. - інфляційні втрати, 52796,20 грн. - проценти від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні нею судові витрати на оплату судового збору у розмірі 2717,67 грн.

Outcome: approved