Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Прокурор міста Ужгорода в інтересах держави в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого. Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16.02.2015 року встановлено винність [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло [PERSON] 22.08.2014 року середньої тяжкості тілесного ушкодження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16.02.2015 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення у звязку з примиренням з потерпілим з підстав передбачених ст. 46 КК України, а кримінальне провадження відносно нього закрито. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Ужгородській міській центральній клінічній лікарні і витрати на його лікування становлять 3610 гривень 78 копійок. Оскільки, внаслідок вчинення кримінального правопорушення [PERSON] державою в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради витрачено 3610 грн. 78 коп. на лікування потерпілого [PERSON] , чим спричинено шкоду державним інтересам на вказану суму, з посиланням на норми ст.121 Конституції України, ст.ст. 1166,1206 ЦК України, просить суд ухвалити рішення , яким стягнути з [PERSON] на користь держави в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради грошові кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] в сумі 3610,78 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові, не заперечив проти заочного розгляду справи. В\~своїх\~поясненнях\~посилався\~на\~обставини,\~що\~викладені\~в\~позові.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для\~ розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 16.02.2015 року Ужгородським міськрайонним судом було винесено ухвалу, якою [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення у звязку з примиренням з потерпілим з підстав передбачених ст. 46 КК України, а кримінальне провадження відносно нього закрито. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16.02.2015 року встановлено винність [PERSON] у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди яка відбулась 22.08.2014 року о 22 год. 00 хв. в м. Ужгород на перехресті вулиць Заньковецької - Достоєвського внаслідок якої [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, що стверджується ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16.02.2015 року, копія якої приєднана до матеріалів справи /а.с.5-7/. Так варто зазначити, що закриття провадження в справі з підстав передбачених ст. 46 КК України не є реабілітуючою підставою. Частиною 4 статті 61 ЦПК України передбачено, що вирок/ухвала у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з калькуляції №13 від 23.06.2015 року видатків на лікування хворого [PERSON] Ужгородської міської центральної клінічної лікарні, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі охорони здоров'я Ужгородської центральної міської клінічної лікарні 17 ліжко - днів. Згідно проведеного розрахунку, всього на лікування потерпілого [PERSON] закладом охорони здоров'я було витрачено 3610 гривень 78 копійок./а.с.8/ Правовідносини\~між\~сторонами\~по\~справі\~є\~цивільноправовими\~та\~урегульовані\~положеннями\~ЦК \~України. Статтею 1166 ЦК визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до положень ст.1166 ЦК єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Згідно положень ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Тобто, виходячи з положень даної статті особа, яка вчинила злочин, крім загального обов'язку відшкодувати шкоду потерпілому від цього злочину, зобов'язана відшкодувати закладу охорони здоров'я витрати на лікування потерпілого. При цьому дана стаття має застосовуватися не тільки коли особа вчиняє злочин проти життя та здоров'я особи, але і у випадку вчинення особою будь-якого іншого злочину, що кваліфікується за іншими статтями Кримінального кодексу України, якщо вчинення такого злочину потягло за собою необхідність лікування потерпілих у закладах охорони здоров'я. Крім того, даною статтею передбачено два виключення із загального правила про відшкодування витрат закладу охорони здоров'я, а саме: - завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони, - завдання шкоди у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Разом з тим слід зазначити, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат"№11 від 07.07.1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) (далі Постанова), питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року (далі Порядок). Зокрема, передбачено що, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від кримінального правопорушення на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. В матеріалах справи є калькуляція №13 від 23.06.2015 року видатків на лікування хворого [PERSON] Ужгородської міської центральної клінічної лікарні на загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Згідно вищезазначеного «Порядку», в разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. Відповідно до положень\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Зважаючи на положення чинного законодавства , аналізуючи докази, у судовому засіданні надані позивачем на підтвердження позовних вимог, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] зобов'язаний відшкодувати витрати закладу охорони здоров'я на лікування потерпілого [PERSON] , який перебував на стаціонарному лікуванні в Ужгородській міській центральній клінічній лікарні 17 ліжко-днів, через неправомірні дії відповідача, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 3 ст.88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved