Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до Територіальної громади - Криворізької міської ради в особі виконкому Металургійної районної у місті ради про визнання права власності та просить суд визнати за [PERSON], [INFO] право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з 1-єї кімнати житловою площею 16, 60 кв., кухні площею 6, 10 кв.м., вбиральні 3,0 кв.м., вбудованої шафи 0,70 кв.м., коридору 2,9 кв.м., квартира обладнана балконом 2,0 кв.м., загальна площа квартири 29, 9 кв.м. за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених вимог позивач у позові зазначила, що 18 квітня 2003 року померла племінниця позивача - [PERSON]. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді квартири за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора), б. 44, кв. 9 (копія свідоцтва про право власності). [PERSON] померла у молодому віці, за життя вона заповіту не складала. Крім позивача, інших спадкоємців не має. Матір спадкодавця - [PERSON], померла раніше за неї - 11 квітня 1997 року, спадкодавець не була одруженою та дітей не мала. Після її смерті позивач фактично прийняла спадщину, так як стала користуватись квартирою, оплачувати комунальні платежі, здійснювати ремонт житла. Однак до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини [PERSON] не зверталась. 17.11.2017 року позивач подала до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] заявою про прийняття спадщини. Нотаріус прийняв заяву, відкрив спадкову справу, однак у видачі свідоцтва про прийняття спадщини нотаріус відмовив, надавши постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій стало те, що позивач пропустив встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. [PERSON] фактично прийняла спадщину, однак ст.ст. 529, 530 ЦК України 1963 року встановлено виключно дві черги спадкоємців за законом, які не включають спадкування тітки. Отже позивач не має правових підстав для звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування чи будь-якою іншою вимогою, що випливає з норм про спадкування. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від представника позивача по справі через канцелярію суду надійшла заява в якій представник позивача зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить розглянути справу в його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відповідно до вимог ст.278 ЦПК України відзив на позов не надав. Вивчивши надані докази та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито\~\~ до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти винесення заочного рішення по справ, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріалами справи підтверджується, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 вересня 1998 року [PERSON] придбала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. З свідоцтва про смерть серії II-МЮ № 691174 виданого 26 квітня 2003 року Вернадським РАЦС міста Москви Російської Федерації слідує, що 18 квітня 2003 року померла [PERSON]. 17 листопада 2017 року позивач по справі звернулась до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] з заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті племінниці [PERSON], яка померла 18 квітня 2003 року, однак у звязку з пропущенням шести місячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, приватним нотаріусом 28 листопада 2017 року, було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивач не має підстав для звернення до суду з позовною заявою про продовження строку для прийняття спадщини, так як на момент смерті [PERSON] діяв Цивільний Кодекс України 1963 року. Відповідно до положень ст.\~549 ЦК Української РСР, визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийняття частини спадкового майна означає прийняття спадщини в цілому. Вимогами ст.ст. 529, 530 ЦК України 1963 року встановлено виключно дві черги спадкоємців за законом, які не включають спадкування тітки. Після смерті [PERSON] позивач по справі фактично прийняла спадщину так як стала користуватися квартирою, на підтвердження вказаного факту позивача долучили до позовної заяви копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі ст.331 ЦК України право власності на нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, спорудження і т.п.), що відповідно до закону підлягає державної реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Частина 1 ст. 344 ЦК України визначає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до вимог п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. З цих приписів закону випливає, що для набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю встановлений склад певних юридичних фактів, а саме: добросовісне заволодіння чужим майном, продовження відкритого і безперервного володіння протягом десяти років таким майном. Наявність цих фактів доведені позивачем у змагальному процесі шляхом надання суду своїх доказів, які суд визнає переконливими. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК України). Терміно-поняття цієї категорії у ЦК України та інших законах, які відносяться до актів цивільного законодавства України, відсутнє. У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, зокрема зазначається. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що позивач добросовісно володіє спірною квартирою, оскільки проживає в ній з 2003 року, заволодіння квартирою № 9, будинку № 44 по вулиці Соборності позивачами відбулося без обману, насильства, умислу завдати будь-кому шкоду. Як вбачається з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49918261 від 17.11.2017 року після смерті [PERSON] не було спадкоємців, спадкова справа заводилася лише на звернення позивача у 2017 році. Володіння позивачами вказаною квартирою визнається судом відкритим, тому що позивач не приховували факт знаходження спірним майном у її володінні. Таке володіння визнається судом безперервним, тому що воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком більше ніж 15 років, опікується ним, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі зазначеного, суд визнає за [PERSON], [INFO] право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з 1-єї кімнати житловою площею 16, 60 кв., кухні площею 6, 10 кв.м., вбиральні 3,0 кв.м., вбудованої шафи 0,70 кв.м., коридору 2,9 кв.м., квартира обладнана балконом 2,0 кв.м., загальна площа квартири 29, 9 кв.м. за набувальною давністю.

Outcome: approved