Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

01.08.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом яким просить визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Заявою від 15.11.2018 року позивач змінила позовні вимоги та просить визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністью (а.с. 35). Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона та члени її сім`ї починаючи з 1989 року володіють вказаною квартирою. 01.09.1989 року позивачу та її чоловіку було виділено квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій вони мешкали. В 1999 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розпався по причині психічного захворювання останнього. [PERSON] змінив місце проживання, а позивач разом з дітьми продовжила проживання в квартирі [ADDRESS] , разом із сестрою свого колишнього чоловіка [PERSON] , з якою позивач уклала договір піднайму даної квартири. Протягом всього часу позивач продовжує оплату за комунальні послуги, несе витрати на утримання та благоустрою належної квартири, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, отже вважає, що має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на вищевказану квартиру. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області - Левандовська Г.О., в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Крім того, надала до суду відзив на позов від 16.05.2019 року, згідно якого, зазначає, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши витребувану справу, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] з 22 липня 1989 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 24) та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 64). Встановлено, що у 1989 подружжя та їх двоє неповнолітніх дітей вселилися у спірну квартиру як у службову, без отримання ордеру на житло, що підтверджено актом обстеження житлових умов та клопотанням ЖЕО (а.с. 19, 20). Рішенням Ізмаїльського міського суду від 03 липня 1992 року позов виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради народних депутатів до [PERSON] , [PERSON] про виселення задоволено, відповідачів виселено з квартири [ADDRESS] разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житла. Ухвалою судової колегії у цивільних справах Одеського обласного суду від 22 вересня 1992 року рішення Ізмаїльського міського суду від 03 липня 1992 року залишено без змін. Крім того, ухвалою Ізмаїльського міського суду від 07.12.1992 року надано розстрочку виконання вищевказаного рішення про виселення [PERSON] та [PERSON] до 01.01.1993 року. Судом встановлено, що незважаючи на зазначене рішення позивачка продовжує проживати у квартирі до цього часу. В судовому засіданні встановлено, що у січні 2009 року Ізмаїльська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що у квартирі проживає відповідачка без отримання ордеру. Зазначена квартира є комунальною власністю тому позивач просить виселити з зазначеної квартири відповідачку, яка незаконно проживає в квартирі. В процесі розгляду справи [PERSON] звернулася з зустрічним позовом про визнання за нею права проживання в квартирі та видачу їй ордеру. Згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від від 20 травня 2011 року позов Ізмаїльської міської ради задоволено, виселено [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] , у задоволенні зустрічного позову було відмовлено. Відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 06.06.2012 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2011 року скасовано та апеляційне провадження по справі закрито, згідно з п. 2, ч. 1, ст.205 ЦПК, оскільки є рішення та ухвала суду, що набрали законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет. Також в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 06.06.2012 року зазначено, що зустрічний позов [PERSON] є безпідставним та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, рішенням Ізмаїльського міського суду від 03 липня 1992 року у справі № 2-337/1992 року встановлено, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] області без достатніх на то правових підстав, тому ця обставина не підлягає доказуванню. Згідно довідки комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» №1558 від 08.11.2018 року, право власності на квартиру [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. Відповідно до листа Ізмаїльського управління житлово-комунального господарства №83/03-01 від 18.01.2019 року, зазначено, що квартира [ADDRESS] не приватизована. Згідно поквартирної картки наймачем являється [PERSON] з членами родини, у 1989 року знятий з реєстрації. З цього часу вказану квартиру самовільно зайняла [PERSON] . Крім того, відповідно до листа Ізмаїльського управління житлово-комунального господарства №83/03-01 від 18.01.2019 року, зазначено, що інвентаризація квартири [ADDRESS] , не проводилась, тому вона належить до комунальної власності територіальної громади м. Ізмаїл. Згідно зі ст. 344 ЦК України - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 ЦК). Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав»). Враховуючи наявність рішення Ізмаїльського міського суду від 03 липня 1992 року у справі № 2-337/1992 року, суд вважає, що [PERSON] при заволодінні чужим майном знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, тобто володіння не є добросовісним. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном знала, що на це майно претендує виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Одеської області. Судом встановлено, що позивачка як фактичний володілець майна була обізнана про те, що отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього. У той же час позивачка не надала будь-якого доказу відмови виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області як власника майна від права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] протягом зазначеного в ст. 344 ЦК України періоду. Тривалий час проживання та утримання спірної квартири не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених статтею 344 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищенаведене, суд не вбачає підстав для визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , за набувальною давністю, оскільки відсутні передбачені законом на те підстави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed