Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

У вересні 2019 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] діючи в інтересах [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] . Від самого народження малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач за професією є артистом цирку вищої категорії. В силу своїй професії позивач може проводити та проводить виступи, в тому числі і за кордоном. Відповідно донька має можливість разом з матір`ю виїздити за кордон з метою відпочинку, оздоровлення, в мистецьких, туристичних цілях, тощо. Проте відповідач не завжди погоджується надавати відповідні дозволи на виїзд дитини за кордон, що спричиняє позивачу труднощі як на роботі, так і в сімейному житті. Крім цього, позивач вказує, що відповідач ухиляється від належного виконання своїх обов`язків та не завжди надає допомогу матері для створення нормального життя та розвитку малолітньої доньки. З огляд на викладене, позивач просить суд визначити місце проживання житини з її матір`ю - позивачкою у справі, та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу)на утримання їх спільної доньки. Ухвалою судді від 04.09.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 11.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій проси суд стягнути аліменти в розмірі ј частки всіх видів доходу (заробітку) платника аліментів але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позов підтримав, просив суд задовольнити його. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову у такій редакції. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася. До суду подала заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала та просила суд його задовольнити. Заслухавши учасників процесу, розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд рахує за вірне прийняти визнання відповідачем пред`явленого позову, оскільки це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дитина проживає разом з матір`ю позивачем у справі, вказана обставина сторонами не заперечується, а тому в силу ст.82 ЦПК України не потребує доказуванню. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] [INFO] . Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі "Плахтєєва та Плахтєєв проти України" (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З висновку наданого органом опіки та піклування погодженого рішенням виконавчого комітету міської ради 24.02.2020 року №132 слідує, що питання визначення місця проживання малолітньої [PERSON] розглядалося на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини від 11.02.2020 року за участі обох батьків. Батько дитини не заперечував щодо проживання [PERSON] разом з матір`ю, громадянкою [PERSON] . Враховуючи викладене, орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з її матір`ю, громадянкою [PERSON] , за місцем її проживання. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідач не заперечував, щоб суд визначив місце проживання дитини разом з матір`ю, а тому, враховуючи, що позов визнано відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За таких обставин [PERSON] зобов`язаний утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття. Враховуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, а фактично піклуванням дітей займається позивачка, то вона має право на отримання від відповідача аліментів на утримання їх спільної дитини. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З урахуванням обставин встановлених під час судового розгляду справи, визнання відповідачем пред`явленого позову та вимог ст. 182-184 СК України суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Розмір аліментів необхідно встановити в розмірі ј частки його заробітної плати (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В силу ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи обставини встановлені під час судового розгляду суд вважає, що пред`явлений позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved