Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна, про визнання договору дарування 1/2 частини будівлі магазину недійсним. У своєму позові позивач просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 09 грудня 2008 року між ним, [PERSON] , та [PERSON] , який посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстрований в реєстрі за №10-4153, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що у 2008 році він домовився з відповідачем [PERSON] , який є його рідним братом, на майбутнє про те, що він подарує братові 1/2 частину будівлі магазину по [ADDRESS] . В свою чергу, брат подарує йому 1/2 частину будівлі магазину по [ADDRESS] . Укладення угоди викликане гарними стосунками між ними та веденням спільної господарської діяльності. 24 жовтня 2008 року на виконання домовленостей [PERSON] видав на ім`я його дочки [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність з правом бути його повноправним представником в усіх державних та недержавних органах та установах стосовно належного йому нерухомого майна. 29 жовтня 2008 року [PERSON] звернулася від імені його брата до КП «Дніпропетровське ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради з метою отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини будівлі магазину по [ADDRESS] . 29 жовтня 2008 року його дочка на підставі довіреності від імені [PERSON] звернулася до КП "Дніпропетровське МБТІ" з метою отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією пам`ятки КП "ДМБТІ" від 29.10.2008 року та копіями повідомлень про сплату за замовлення. Зважаючи на те, що його рідний брат почав таким чином виконувати їхні попередні домовленості, він зі своєї сторони розпочав готувати документи для вчинення договору дарування 1/2 частини належної йому на праві приватної власності будівлі магазину по [ADDRESS] . 09 грудня 2008 року на виконання домовленостей між ним і [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частини будівлі магазину по [ADDRESS] , який нотаріально посвідчений та зареєстрований у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради. Згідно з договором дарування дарувальник передає у власність, а обдаровуваний приймає у власність належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: [ADDRESS] , безоплатно. 26 грудня 2008 року його дочка отримала у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 21425139 для дарування йому 1/2 частини будівлі магазину по [ADDRESS] . Зважаючи на те, що отримання витягу відбулося вже перед новорічними святами, відповідач вмовив його, що після закінчення свята вони разом поїдуть до нотаріуса з метою укладення відповідного договору дарування. В подальшому відповідач постійно відкладав укладення договору дарування належної йому частини будівлі магазину. Але, враховуючи той факт, що відповідач не скасував довіреність, видану його дочці, та є його рідним братом, він був впевнений, що відповідач укладене договір дарування та виконає домовленості. Підтвердженням їхніх із братом домовленостей є угода, яку [PERSON] склав від свого імені та надіслав на його адресу, в якій він підтверджує свою обіцянку щодо дарування 1/2 частини належної йому будівлі магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Всупереч його сподіванням до березня 2011 року відповідач так і не здійснив дарування 1/2 частини належної йому будівлі магазину по [ADDRESS] . Позивач вважає, що відповідач ввів його в оману щодо дійсності своїх намірів, адже якщо б він заздалегідь знав про те, що відповідач не збирається укладати на його користь договір дарування частини іншого магазину, розташованого по [ADDRESS] , то він би не укладав договору дарування відповідачу частини магазину по [ADDRESS] , так як не мав наміру вчиняти безоплатне дарування належної йому на праві власності частини будівлі магазину відповідачу. За цих підстав позивач просив визнати договір дарування 1/2 частини будівлі магазину недійсним та визнати за ним право власності на зазначену частину магазину. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року (головуючий суддя Шклярук Д.С.), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2016 року, позовні вимоги [PERSON] були задоволені, а саме визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який був укладений 09 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою Анастасією Ігорівною і зареєстрований в реєстрі за № 10-4153, а також визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів нижчих інстанцій та передаючи справу до суду першої інстанції на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) суд не перевірив у достатньому обсязі доводів сторін, не визначився із характером спірних правовідносин, не дав їм оцінки та не вирішив, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, суди не визначили підстави наявності чи відсутності помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2019 року (головуючий суддя Кухтін Г.О.) провадження у справі було закрито з підстав наявності такого, що набрало законної сили рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2019 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року про закриття провадження у справі було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. При новому розгляді справи під час підготовчого засідання відповідачем [PERSON] був поданий відзив на позов, в якому він вважає позовні вимоги необґрунтованими, посилаючись на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів укладення договору дарування під впливом обману. Відповідач у своєму відзиві стверджує, що ніяких повноважень на оформлення документів для дарування 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не надавав. Проект письмової угоди, направленої ним 23.02.2011 року на адресу [PERSON] , стосується домовленостей між ним і [PERSON] щодо спадкового майна і не має ніякого відношення до договору дарування від 09.12.2008 року. Звертає увагу, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.08.2012 року, яке набрало законної сили, було скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року та відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 09.12.2008 року - 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Незважаючи на це, в 2016 році [PERSON] незаконно розпорядився зазначеним магазином, подарувавши його [PERSON] та [PERSON] , яка в 2017 році 1/2 частину магазину продала [PERSON] . Отже, з 2016 року [PERSON] взагалі не є власником магазину по [ADDRESS] . Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності. Тому відповідач просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 9 вересня 2020 року, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа державний нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна, в частині позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] за заявою позивача було залишено без розгляду. При цьому в 2020 році у зв`язку з касаційним оскарженням ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року провадження у справі було зупинено. Після поновлення провадження у справі ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2021 року було залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] , які відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є співвласниками спірної будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02 cерпня 2021 року у справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали з підстав, наведених у письмовому відзиві за позов. Третя особа - державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна в судове засідання не з`явилася. Третя особа [PERSON] в судове засідання також не з`явився, повідомлявся про розгляд справи. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просила позов [PERSON] задовольнити. Крім того, будучи допитаною в судовому засіданні як свідок, [PERSON] пояснила, що позивач є її батьком. Останній зі своїм братом [PERSON] займалися спільною комерційною діяльністю. Між батьком і дядьком була домовленість, що все вони поділять навпіл зокрема, що подарять один одному половину магазинів. Батько подарував брату частину магазину по [ADDRESS] . Її сестра займалася документами щодо магазину дядька. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2009 році одружився з [PERSON] . Її батько та дядько займалися спільним бізнесом. Магазин по проспекту імені Газети «Правда» був оформлений на [PERSON] , а магазин по [ADDRESS] на [PERSON] . Між ними була домовленість, що вони подарують один одному по 1/2 частині магазину. Для підготовки документів відповідач надавав дочці позивача [PERSON] довіреність. Свідок [PERSON] в судому засіданні пояснив, що знає сторін, працював у них, будував магазин по [ADDRESS] . Йому відомо, що між Загорульками була домовленість про дарування один одному частини магазинів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює у [PERSON] , також знає [PERSON] . В 2011 році в магазині чув суперечку між Загорульками з приводу того, що [PERSON] не переписав [PERSON] частину магазину. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знає сторін. Останні з середини 1990-х років до 2015-2016 року були його компаньйонами. Загорульки разом придбали магазин по проспекту імені Газети « Правда », а також разом будували магазин по вул. Орджонікідзе . З приводу будь-яких домовленостей між Загорульками йому нічого невідомо. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне: Судом установлено, що сторони по справі є рідними братами, вели спільну комерційну діяльність, пов`язану з торгівлею запасними частинами для автотранспортних засобів. 09 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстрований в реєстрі № 10-4153, за умовами якого позивач безоплатно передав, а відповідач прийняв у власність належну дарувальникові на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 16 вересня 2009 року на підставі вказаного договору дарування право власності на частину будівлі магазину літ. А-2 по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач посилається на відсутність у нього під час укладання вказаного договору волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного [PERSON] та передачу майна за умови вчинення останнім на його користь іншого правочину - договору дарування частини магазину, розташованого по [ADDRESS] , а також здійснення цього правочину під впливом обману з боку відповідача. Вирішуючи вказаний спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина 2 статті 717 ЦК України). За частиною 1 статті 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. В свою чергу, згідно з частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Таким чином, відповідно до вимог закону при вирішенні спору про визнання договору недійсним як вчиненого під впливом обману саме на позивача покладається обов`язок довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач навмисно ввів його в оману відносно обставин, які мають істотне значення для укладення договору та могли перешкоджати його укладенню. Позивачем не доведено обставини, які б свідчили, що відповідачем були вчинені навмисні дії, внаслідок яких позивач був введений в оману, укладаючи 09.12.2008 року договір дарування з відповідачем. Заявляючи позовні вимоги про визнання договору дарування частини будівлі магазину недійсним, позивач послався на те, що такий договір був укладений ним у зв`язку з існуванням між ним і відповідачем домовленості про дарування останнім йому частини іншого магазину. Однак такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджені відповідними доказами. Суд звертає увагу, що, укладаючи 09 грудня 2008 року спірний договір дарування 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] , сторони у цьому договорі чітко зазначили, що дарувальник передає у власність, а обдаровуваний приймає у власність належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину безоплатно. Будь-якого обов`язку обдаровуваного на користь дарувальника чи третіх осіб сторони в договорі не визначили. Доводи позивача та свідків про те, що відповідач обіцяв йому подарувати частину іншого магазину, але в подальшому цього не зробив, само по собі не є законною підставою для визнання укладеного договору дарування недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, оскільки, підписавши у нотаріуса такий договір, позивач підтвердив, що передає частину належного йому майна у власність відповідачу безоплатно. Відтак, будь-який обман з боку відповідача щодо дарування позивачу частини іншого магазину відсутній. З позовної заяви вбачається, що при укладенні договору дарування позивач правильно розумів зміст цього правочину, зокрема його правову природу та наслідки. Отже, якщо б позивач не бажав безоплатного передання відповідачу права власності на частину будівлі магазину, то він міг не підписувати вищевказаний договір та не вчиняти цей правочин, однак матеріали справи свідчать, що воля позивача була направлена саме на дарування відповідачу цього майна. При цьому суд вважає, що в даному випадку з боку позивача не було помилки щодо обставин, які мають істотне значення, тобто неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Сама по собі видача відповідачем на ім`я дочки позивача [PERSON] довіреності на право подання та отримання документів з приводу реєстрації належного йому нерухомого майна, а також написання відповідачем в лютому 2011 року проекту письмової угоди щодо його відмови від спадщини за умови, що позивач не буде претендувати на частину магазину по [ADDRESS] , яку він йому усно обіцяв «переписати», не свідчить про існування обману з боку відповідача на момент укладення правочину чи неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинули на його волевиявлення, оскільки під час укладення 09.12.2008 року позивачем договору дарування відповідачу частини будівлі магазину, тобто її безоплатної передачі, він знав та розумів, що відповідач зі свого боку аналогічний правочин на його користь не вчиняє та безпосередньо на укладення договору дарування частини магазину позивачу нікого не уповноважував. Той факт, що позивач вважає, що після укладення ним договору дарування відповідачу частини магазину відповідач мав би подарувати йому частину іншого магазину, в яких вони як брати тривалий час здійснювали свою спільну комерційну діяльність, не може вважатися помилкою чи обманом у розумінні статей 229, 230 ЦК України. Більш того, суд звертає увагу, що у жовтні 2011 року позивач [PERSON] вже звертався до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ним і відповідачем 09 грудня 2008 року. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2012 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] . З вказаного рішення вбачається, що позивач, звернувшись до суду, як на підставу своїх вимог посилався на те, що він безоплатно передав своєму братові у власність 1/2 частину будівлі магазину по [ADDRESS] , а відповідач зобов`язався щомісячно надавати матеріальну допомогу їх матері [PERSON] в розмірі 10000 грн., але з листопада 2009 року ця домовленість відповідачем не виконується, у зв`язку з чим він просив визнати договір дарування недійсним. Зазначене спростовує доводи позивача про застосування відповідачем під час укладення договору дарування від 09 грудня 2008 року обману про подальше дарування йому частини магазину, розташованого по [ADDRESS] , адже з часу укладення договору дарування аж до пред`явлення цього позову позивач не вважав себе обманутим відповідачем щодо вказаних обставин, позов з цих підстав не заявляв. Навпаки, подавши в жовтні 2011 року до суду позов про визнання договору дарування недійсним, позивач наполягав на інших фактичних обставинах справи, а саме даруванні ним братові частини магазину взамін надання останнім щомісячного утримання їх матері. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними, законних підстав для визнання договору дарування недійсним не встановлено, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем під час звернення до суду витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Outcome: dismissed