Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.11.2015 її було звільнено з посади начальника відділу маркетингу та реклами ПАТ «КБ «УФС» згідно з ч.1 ст.36 КЗпП України. Посилаючись на те, що станом на день звернення позивача до суду з вказаним позовом, відповідач не виплатив заборгованість просить задовольнити позов, з урахуванням уточнених позовних вимог в заявлений спосіб. В судове засідання позивач не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи, повідомлявся в установленому законом порядку. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, у заочному порядку, оскільки позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.01.2009 [PERSON] була прийнята на роботу в ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» на посаду економіста. В період з 01.11.2010 по 22.02.2012 позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною. 20.11.2015 її було звільнено з посади начальника відділу маркетингу та реклами ПАТ «КБ «УФС» згідно з ч.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Разом з тим, з позивачем у день звільнення не проведено остаточного розрахунку. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 цього ж Закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Позивачем здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати відповідно до вказаного Порядку, розмір якої становить 311, грн. 51 коп. З п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 ""Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"" вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що відповідач не провів з позивачем повний розрахунок в день звільнення, то відповідно до умов ст. 117 КЗпП України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток з 21.11.2015 року по 16.01.2016 року, (311 грн. 51 коп. (середньоденна заробітна плата) * 56 (число робочих днів), що становить суму коштів у розмірі 14 042 грн. 87 коп. Крім того, відповідачем при звільненні не було виплачено позивачу розрахунок за дні невикористаної відпустки Відповідно до розрахунку позивача недоплачена сума компенсації за дні невикористаної відпустки становить 2 793 грн.87 коп. Відповідачем не надано суду доказів на заперечення суми заборгованості. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., то слід зазначити наступне. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів заподіяння моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, позов не підлягає задоволенню в цій частині. Як вбачається зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження відсутності вини у діях ПАТ «КБ «УФС» щодо не проведення останнім своєчасного розрахунку із позивачем, відповідачем не надано. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки при пред'явленні позову позивач був звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України суму судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial