Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

01.03.2017 року адвокат [PERSON], діючий в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що протоколом правління ЖБК «Марін-Білдер» від 01.06.2006р. за №01/07-03 [PERSON] прийнято до членів даного кооперативу, за яким закріплено для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], площею 0,03 га за генпланом. На виконання умов даного протоколу [PERSON] було сплачено вступний членський внесок у розмірі 50 500,00 грн. Протоколом правління ЖБК «Марін-Білдер» від 14.09.2006р. за №14/09-1 [PERSON] затверджено проект будівництва житлового будинку, встановлений розмір загального цільового і пайового внесків, строків їх внесення, а також терміни будівництва, введення в експлуатацію та передання у власність [PERSON] житлового будинку. Відповідно до вимог вищезазначеного протоколу [PERSON] сплатив на користь ЖБК «Марін-Білдер» відповідний цільовий внесок у сумі 202 000,00 грн. Станом на 10.07.2009р. [PERSON] сплачено на користь ЖБК «Марін-Білдер» для будівництва об'єктів загального користування та житлового будинку - 813 555,00 грн. або еквівалент 161 000,00 доларів США. У подальшому [PERSON] сплачено на користь ЖБК «Марін-Білдер» членські внески на загальну суму 71 364,00 грн. Згідно Декларації про готовність об'єкту до експлуатації від 05.02.2014р. №ОД142140360163 закінчений будівництвом об'єкт, а саме житловий будинок, розташований у [ADDRESS] вважати готовим до експлуатації. Рішенням Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області за №53 від 31.03.2014р. даному житловому будинку присвоєно адресу: [ADDRESS] Приблизно у вересні 2014 року членами ЖБК «Марін-Білдер» було прийняте рішення про ліквідацію кооперативу та з метою обслуговування та експлуатації котеджного комплексу членами ЖБК було створено Громадську організацію «Котеджний комплекс «Марін Віллас». Внаслідок прийнятого рішення голова ЖБК [PERSON] був усунутий від керівництва кооперативом та передав усі повноваження та документацію голові комісії з припинення, ліквідатору [PERSON]. [PERSON], як повноправний член ГО «Марін Віллас» і власник житлового будинку [ADDRESS] сплачував на користь ГО членські внески й далі. Однак, на початку грудня в будинку з'явилися невідомі особи, які почали здійснювати там ремонтні роботи та представилися «будівельниками від господаря». Так, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна: [ADDRESS], позивачу стало відомо, що право власності на вказане нерухоме майно оформлено за [PERSON] Право власності на нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. 19.10.2016р. з реєстровим №2038, та на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. 20.10.2016 з реєстровим №2042. Як стало відомо, дані договори купівлі-продажу нерухомого майна укладені між [PERSON] та [PERSON], який здійснив державну реєстрацію на підставі довідки. Державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок, який був побудований із залученням грошових коштів позивача, здійснив 06.08.2016р. реєстратор Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових експертиз економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В. Позивач вказує, що, на його думку, державна реєстрація за [PERSON] права власності на будинок була проведена незаконно, а тому він не мав права відчужувати спірне майно на користь [PERSON], у зв'язку з чим укладені між ними договори купівлі-продажу є недійсними та такими, що порушують права позивача. З наведених підстав [PERSON] просив визнати за ним, як членом ЖБК «Марін-Білдер», речове право на житловий будинок [ADDRESS] визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON], що була здійснена державним реєстратором Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем Олександром Володимировичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.08.2016р.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.10.2016р. 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] й [PERSON], посвідчений 19.10.2016 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. за реєстровим №2038,; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.10.2016 р. 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] укладений між [PERSON] й [PERSON], посвідчений 20.10.2016р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. за реєстровим №2042, усунути перешкоди у користуванні [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення з даного житлового будинку [PERSON]., стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представника відповідача - [PERSON] позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог. Відповідач - [PERSON] до суду не з'явився, пояснень не надав. Відповідач - Державний реєстратор Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В. до суду не з'явився, пояснень не надав. Представник третьої особи - Громадської організації «Котеджний комплекс «Марін Віллас» до суду не з'явився, пояснень не надав. Третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. до суду не з'явився, пояснень не надав. Представник третьої особи - Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» до суду не з'явився, пояснень не надав. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що протоколом правління ЖБК «Марін-Білдер» №01/07-03 від 01.07.2006 року прийнято в члени ЖБК громадянина України [PERSON] і встановлено йому 60-денний термін з моменту прийняття рішення «про приймання в члені ЖБК» для ознайомлення з Положенням, затвердженим правлінням ЖБК (протокол № 2 від 20 лютого 2006 року) (питання 1 порядку денного), закріплено за [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, земельну ділянку, розміщену за адресою: [ADDRESS], площею 0,03 га за генпланом (питання 2 порядку денного), встановлено [PERSON] вступний внесок в розмірі 50 500 (п'ятдесят тисяч п'ятсот) гривень (питання 3 порядку денного), встановлено [PERSON] наступний порядок внесення вступного внеску: вступний внесок вноситься одноразовим платежем в день прийняття [PERSON] в члени ЖБК в касу ЖБК (питання 4 порядку денного). Протоколом правління ЖБК «Марін-Білдер» №14/09-1 від 14.09.2006 року затверджено члену ЖБК [PERSON] проект на будівництво для нього житлового будинку «Бріз» (питання 1 порядку денного), встановлено для члена ЖБК [PERSON] загальний розмір цільового і пайового внесків в сумі 1 004 960, 1 (один мільйон чотири тисячі дев'ятсот шістдесят) гривень 10 копійок, який в еквіваленті до доларів США по офіційному курсу складає 199 002 (сто дев'яносто дев'ять тисяч два) доларів США (питання 2 порядку денного). Окрім того вказаним протоколом встановлено графік та терміни здійснення цільових та пайових внесків, відповідно до якого у випадку внесення останнього пайового внеску [PERSON] здійснюється підписання проміжного акту на проведення робіт по встановленню в незавершеному будівництвом будинку систем опалення та водопостачання. При цьому вказаного акту до матеріалів справи представником позивача не надано, зокрема так і пояснень та доказів щодо здійснення останнього платежу. Рішенням Виконкому Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 53 від 31.03.2014 року присвоєно новозбудованому об'єкту нерухомого майна - закінченому будівництвом житловому будинку, замовником будівництва якого є ЖБК «Марін-Білдер», наступну адресу: [ADDRESS], яка визначена відповідно до генерального плану населеного пункту та місцезнаходження житлового будинку. Статтею 384 ЦК України визначено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 19-1 ЗУ «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. З огляду на вищевикладені положення законодавства України, [PERSON] в обґрунтування заявленої позовної вимоги про визнання речового права на спірний житловий будинок повинен довести, що ним було повністю сплачено кошти за вказаний будинок. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями 58 та 59 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В обґрунтування позовної вимоги про визнання речового права на спірний житловий будинок позивачем надано незавірені копії: довідки ЖБК «Марін-Білдер» №10/07/09-1/С від 10.07.2009 року, відповідно до якої станом на 10.07.2009 року позивачем внесено на користь ЖБК на будівництво об'єктів загального користування і житлового будинку - 813 555,00 гривень 00 копійок або еквівалент 161 100,00 доларів США 00 центів, при цьому вказаною довідкою не визначено суми коштів яка була сплачена на будівництво будинку, а яка на будівництво об'єктів загального користування кооперативу. Окрім того, позивачем надано квитанції до прибуткового касового ордеру №154, квитанції до прибуткового касового ордеру №155, квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 27.08.2014 року, квитанції до прибуткового касового ордеру №554 від 13.06.2013 року, квитанції до прибуткового касового ордеру №278 від 03.10.2012 року, квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 17.04.2013 року, квитанції від 23.02.2015 року, квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 17.04.2013 року, квитанції від 25.02.2015 року. Даючи правову оцінку вищезгаданим доказам, суд зазначає, що будь-яка господарська операція в якій приймає учать готівка, має бути належним чином оформлена первинним документом - розрахунковим документом. Так як розрахунковий документ відноситься до первинних він повинен містити ряд обов'язкових реквізитів. Зокрема, відповідно до постанови правління НБУ від 15.12.2004р. №637, «Про затвердження положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства та касиром. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. Під час роботи з готівкою касири (особи, що виконують їх функції) керуються правилами визначення платіжності банкнот і монет Національного банку України. Надані до матеріалів справи копії розрахункових документів не відповідають встановленим Законом вимогам щодо їх оформлення. Так, частина з них не містить таких реквізитів, як підстава прийняття платежу, або не містить прізвища та ініціалів касира, або головного бухгалтера, або взагалі не завірена печаткою підприємства, з огляду на що суд не вважає їх належними та допустимими доказами позовних вимог [PERSON] Згідно ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Надані до матеріалів справи документи подано позивачем в незасвідчених копіях, оригіналів наданих документів позивачем суду не надано. Крім того, як вбачається із наданих позивачем незасвідчених копій розрахункових документів, загальна сума коштів не відповідає загальній сумі цільових та пайових внесків, що були встановлені для позивача Протоколом правління ЖБК «Марін-Білдер» №14/09-1 від 14.09.2006 року, яким останньому встановлено загальний розмір цільового і пайового внесків в сумі 1 004 960, 1 (один мільйон чотири тисячі дев'ятсот шістдесят) гривень 10 копійок, який в еквіваленті до доларів США по офіційному курсу складає 199 002 (сто дев'яносто дев'ять тисяч два) доларів США (питання 2 порядку денного). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги про визнання за позивачем речового права на спірний житловий будинок, оскільки останнім відповідно до ст. 384 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 19-1 ЗУ «Про кооперацію» не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України викупу у ЖБК спірного житлового будинку [ADDRESS] Суд критично ставиться до наданого представником позивача Акту приймання-передачі нерухомого майна від 10 червня 2014 року, оскільки він підписаний не позивачем [PERSON], а [PERSON], окрім того, підпис на акті приймання - передачі візуально не відповідає підпису [PERSON] на протоколах ЖБК «Марін-білдер» від 01.07.2006р. № 01/07-03 та від 14.09.2006 №14/09-1 та паспорті [PERSON] [NUMBER]. Відповідно до листа голови ліквідаційної комісії [PERSON] вих № 02-01/О/(916/827/15)/3-63 від 17.07.2017р. який був наданий на виконання ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.06.2017р., на сьогоднішній день, у розпорядженні ліквідаційної комісії не має первинних бухгалтерських документів щодо сплати членами кооперативу їх внесків. 06.08.2016 року державний реєстратор Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових експертиз економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В. вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 15813136, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 994956851237, про реєстрацію за [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS] Як вказує позивач, державну реєстрацію речових прав на спірний житловий будинок за [PERSON] було здійснено державним реєстратором Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових експертиз економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. на підставі довідки за №30.7.1 від 30.07.2013р., згідно якої підтверджено членство [PERSON] в ЖБК «Марін-Білдер» та виплату цільового та пайового внесків, встановлених рішенням кооперативу, у повному обсязі (еквівалент 90 тис. дол. США). Вважаючи, що вищезгаданий запис № 15813136 було внесено незаконно, позивач посилається на те, що ЖБК «Марін-Білдер» не мало законних підстав передавати [PERSON] речові права на спірний житловий будинок, оскільки таке речове право на дане майно вже було набуте [PERSON] на законних підставах. Окрім того, позивач зазначив, що як стверджує колишній голова ЖБК «Марін-Білдер» [PERSON], [PERSON] не являвся членом даного кооперативу та ніяких документів (довідок) на підтвердження сплати пайового внеску до кооперативу не отримував. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст.10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, якими він обґрунтовує позовну вимогу про скасування державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не надано суду доказів подання [PERSON] державному реєстратору документів, які не відповідали вимогам, передбаченим Постановою Кабінету міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 року № 1127 (в редакції, яка діяла станом на дату реєстрації), або визнання в судовому порядку поданих [PERSON] документів недійсними. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності. Судом встановлено, що 19.10.2016 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського округу Марченко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 2038, згідно п. 1.1 якого продавець передає у власність покупцю 1/2 (одну другу) частку у праві власності на житловий будинок, а покупець приймає майно і сплачує за нього оговорену грошову суму. Згідно п. 1.2 вказаного договору купівлі-продажу від 19.10.2016 року житловий будинок [ADDRESS] частка у праві приватної власності на який відчужується за даним договором, в цілому складається з житлового будинку під літерою «А», житловою площею 61,8 кв.м., загальною площею 217,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 300 кв.м., яка знаходиться у користуванні продавця. Пунктами 1.3 та 1.4 договору купівлі-продажу від 19.10.2016 року визначено, що житловий будинок належить продавцю на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 65400317 від 09 серпня 2016 року. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 серпня 2016 року, за № 15813136, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 994956851237. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2016 року житловий будинок під забороною відчуження (арештом) та в іпотеці не перебуває. Крім того, 20.10.2016 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського округу Марченко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 2042, згідно п. 1.1 якого продавець передає у власність покупцю 1/2 (одну другу) частку у праві власності на житловий будинок, а покупець приймає майно і сплачує за нього оговорену грошову суму. Згідно п. 1.2 вказаного договору купівлі-продажу від 19.10.2016 року житловий будинок [ADDRESS] частка у праві приватної власності на який відчужується за даним договором, в цілому складається з житлового будинку під літерою «А», житловою площею 61,8 кв.м., загальною площею 217,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 300 кв.м., яка знаходиться у користуванні продавця. Пунктами 1.3 та 1.4 договору купівлі-продажу від 19.10.2016 року визначено, що житловий будинок належить продавцю на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 65400317 від 09 серпня 2016 року. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 серпня 2016 року, за № 15813136, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 994956851237. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 жовтня 2016 року житловий будинок під забороною відчуження (арештом) та в іпотеці не перебуває. В обґрунтування позовної вимоги про визнання вищезгаданих договорів купівлі-продажу недійсними позивач посилається на те, що, на його думку, вони були укладені з порушенням умов дійсності правочину, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, а саме, що дані правочини були вчинені поза межами цивільної дієздатності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оскаржуваних правочинів недійсними з наступних підстав. Так, частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Судом встановлено, що укладаючи оскаржувані правочини [PERSON] був зареєстрованим у встановленому Законом порядку власником спірного житлового будинку, що підтверджується змістом договору купівлі-продажу від 19.10.2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського округу Марченко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2038, та договору купівлі-продажу від 20.10.2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського округу Марченко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2042, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 65400317 від 09.08.2016 року. За вищевикладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання оскаржуваних договорів купівлі-продажу недійсними, оскільки судом встановлено, що при їх вчиненні були дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 79627469 від 06.02.2017 року підтверджується, що станом на день розгляду спору [PERSON] є зареєстрованим у встановленому Законом порядку власником житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 217,7 кв.м., житловою площею 61,8 кв.м. Таким чином, станом на день розгляду спору [PERSON] є добросовісним набувачем спірного житлового будинку. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави того, що заволодів ним. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215 , 216 ЦК України . У разі встановлення наявності речово-правових відносин до них не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.11.2014 року № 6-170цс14, від 17.12.2014 року № 6-140цс14, які є обов'язковими для всіх судів України відповідно до ст.3607 ЦПК України. Натомість, позивачем заявлена позовна вимога на підставі ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні житловим будинком [ADDRESS], шляхом виселення з даного будинку [PERSON] Тобто, враховуючи вищезгадану практику Верховного суду України, позивачем невірно обрано спосіб захисту власного цивільного права. При цьому, матеріали справи не містять, а позивачем не надано суду жодних правовстановлюючих документів на спірних житловий будинок, зокрема відповідної інформаційної довідки або витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не надано позивачем і документів, що свідчать про перебування спірного будинку у його володінні та/або користуванні, що виключає можливість задоволення негаторного позову. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення з даного житлового будинку [PERSON] У зв'язку із наведеним суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed