Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

У лютому 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником домоволодіння №35 в м.Дніпро. [PERSON] має двох синів, один з яких [PERSON] проживає з нею зі своєю дружиною [PERSON], яка була зареєстрована в будинку за її згодою в якості члена сімї. Згодом відносини позивача і відповідача погіршилися. Відповідач [PERSON] почала ображати позивачку, висловлюватися на її адресу нецензурною лайкою. Потім відповідачка стала застосовувати до позивачки заходи фізичного впливу наносила удари по тулубу та обличчю, тягала за волосся, штовхала, разом з дітьми висміювала її, неодноразово виганяла з будинку, через що позивачка була вимушена проживати у знайомих, знімати помешкання для власного проживання або, взагалі, проводити ніч на вулиці. Позивач є людиною похилого віку, отримує пенсію і не має змоги орендувати житло, а тому повернулася до свого будинку, проте відповідач почала ще гірше відноситися до неї. Так, [PERSON] винесла з кухні належну позивачу газову плиту, установила свою, та заборонила [PERSON] використовувати її для приготування їжі, для цього вона знімає ручки вмикання газу на плиті. Також, прибрала з кухні належні позивачці полиці для посуду та причепила свої, якими забороняє позивачці користуватися. Між сторонами постійні сварки, відповідач наносить позивачці тілесні ушкодження, у звязку з чим [PERSON] неодноразово зверталася до поліції. Проте органи поліції не реагують на її звернення, у звязку з чим позивач зверталася до прокуратури АНД району, прокуратури області, Генеральної прокуратури, адміністрації Президента. Оскільки порушуються права [PERSON], як власника будинку, вона просить суд усунути їй перешкоди в користуванні будинком №35 по вул. Новоковальська в м. Дніпро шляхом виселення з цього будинку [PERSON] Ухвалою від 02 травня 2018 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 18 червня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 31 липня 2018 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала\~та надала пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві, позов просила задовольнити. Так, зокрема, пояснила, що [PERSON] дійсно була зареєстрована з її згоди як член сімї. Проте, протягом тривалого часу відповідач знущається над нею, застосовує фізичну силу, у звязку із чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів та знімала побої. Вважає, що [PERSON] у звязку із такими своїми діями підлягає виселенню, про що просить суд. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив, що в матеріали справи надано достатньо доказів порушення [PERSON] прав позивачки [PERSON], а тому на підставі в тому числі і ст.116 ЖК України, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, підтримала наданий на позов відзив і суду пояснила, що все що зазначає позивач є неправдою. Так, дійсно виникають сварки, які сама позивач і провокує. Ніколи вона фізичного насилля до позивача не застосовувала. Домоволодіння №35 по вулиці Новоковальська в м. Дніпро є її єдиним житлом, вона проживає там разом з чоловіком і у разі виселення іншого житла вона не має. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що доказів неналежної поведінки з боку відповідача позивачем [PERSON] не надано. Сама позивач провокує сварки, після чого звертається до правоохоронних органів. Вважає, що позов позивачем не доведено, а тому просив у його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння №35 по вулиці Новоковальська в м. Дніпро, в якому зареєстрованими є позивач [PERSON], відповідач [PERSON], син позивача та чоловік відповідача [PERSON] Вони всі і проживають у зазначеному домоволодінні. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Судом також встановлено і не заперечується сторонами по справі, що відповідачка [PERSON] заселилися до будинку з дотриманням встановленого порядку за згодою позивача [PERSON] в якості члена її сімї. Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тобто, відповідач [PERSON] набула право користування житловим будинком № 35 по вул. Новоковальській в м. Дніпро. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Наведені положення кореспондуються з відповідними приписами ст. 47 Конституції України. Згідно ст. 157 Житлового кодексу, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Під передбаченими ч. 1 ст.\~116\~Житлового кодексу заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами виникли неприязненні стосунки з приводу спільного проживання та утримання домоволодіння. Із розяснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України відповідно до яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття \~і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, обовязковими фактичними обставинами, які є підставою для виселення члена сімї власника житла є: - систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або неможливість для інших проживання з такими особами в одній квартирі чи в одному будинку внаслідок систематичного порушення такими особами правил співжиття; - застосування до таких осіб внаслідок таких дій заходів запобігання і громадського впливу; - безрезультативність таких заходів. На підтвердження позовних вимог позивачем [PERSON] надано висновки АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами неодноразових звернень [PERSON] з приводу неправомірних дій [PERSON] Проте, суд зазначає, що висновки АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами звернень [PERSON] у 2014, 2015 році були предметом розгляду в іншому цивільному провадженні, за результатами якого ухвалено рішення. Водночас, оцінюючи надані позивачем докази у вигляді тих же висновків АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами звернень [PERSON], що є достатньою підставою, на думку сторони позивача, для застосування вимог ч.1 ст.116 ЖК України, для виселення відповідача [PERSON], то суд з цим погодитися не може, оскільки в судовому засіданні не встановлено і не доведено позивачем, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, а саме домоволодіння №35 по вулиці Новоковальська в м.Дніпро, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку. Позивачем не надано доказів, що відповідач взагалі псує або руйнує житлове приміщення. Крім того, як встановлено судом до відповідача [PERSON] ніколи не вживалися заходи попередження або громадського впливу. Дані обставини також підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], які узгоджуються з дослідженими судом письмовими доказами та встановленими обставинами у рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року. Твердження позивача [PERSON] щодо застосування до неї фізичного насилля з боку відповідача [PERSON] також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи. Посилання на неодноразові звернення до лікарні, зняття побоїв, про що наявні висновки СМЕ, позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено. Пояснення позивача [PERSON] щодо викрадення в неї відповідачем [PERSON] та [PERSON] правовстановлюючих документів спростовується висновком ДМ АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.01.2014. Згідно із\~ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Натомість, стороною позивача не доведено позовних вимог, не надано на підтвердження належних доказів. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому є такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи результат розгляду справи, вимоги ст.141 ЦПК України, те, що позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed