Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

02.02.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між ним, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яким було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів міста Одеси 07 вересня 1996 року, про що було видано свідоцтво про одруження [NUMBER] від 07 вересня 1996 року та відповідно 07 вересня 1996 року в Книзі реєстрації актів про одруження було зроблено запис № 683. Місце проживання сина [PERSON], [INFO] визначити з батьком- [PERSON]. В обгрунтування свого позову посилається на те, що з 07 вересня 1996 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають сина, [PERSON] [INFO]. Позивач стверджує, що подружнє життя з відповідачем не склалось, причиною цього є різні погляди на життя, а також виникаючі між ними сварки та розбіжності по найважливішим життєвим питанням, втрачено почуття любові та поваги. Крім того позивач зазначає, що їх син [PERSON] після того, як вони з дружиною стали проживати за різними адресами, залишився проживати з ним, і відповідачка не заперечує проти цього. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судове засідання з'явився, позов підтримав в повному обсязі, наполягав на розірвані шлюбу, зазначаючи, що з відповідачкою не проживає разом та не підтримує шлюбні стосунки вже майже 2 роки. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, надала нотаріально посвідчену заяву, в якій позов визнала у повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечувала. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 07 вересня 1996 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 683, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Вказане підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] виданого 07 вересня 1996 року. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син, [PERSON], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічіського райадміністрації виконкому Одеської міськради в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 304, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER]. Під час розгляду справи судом встановлено, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе за обставин, зазначених позивачем у позовній заяві. Під час розгляду справи, судом також було встановлено, що у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався та існує формально. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка - [PERSON], та жінки - [PERSON], й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Примирення між сторонами неможливе. Спорів з приводу розподілу спільного майна подружжя немає. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні позивача. Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). У відповідності до ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітній [PERSON], [INFO] проживає з батьком (позивачем по справі) [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Проте частиною 3 статті 160 СК України встановлено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти рків визначається нею самою. Враховуючи те, що дитина [PERSON] 1999 року народження, тобто йому виповнилось 15 років, то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial