Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та відновлення порушених майнових прав дитини, покликаючись на те, що 26 вересня 2017 року до позивача звернулися [PERSON] та [PERSON] щодо надання дозволу на відчуження частки квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності малолітній доньці [PERSON] , [INFO] , взамін на придбання в цілому на її ім`я будинку [ADDRESS] . Розпорядженням №538 від 09 жовтня 2017 року від імені малолітньої доньки [PERSON] було надано дозвіл на відчуження частки квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності малолітній доньці [PERSON] , [INFO] , взамін на придбання в цілому на її ім`я будинку [ADDRESS] . Також, згідно такого розпорядження [PERSON] та [PERSON] було зобов`язано протягом 3 місяців подати документи, що підтверджують забезпечення власністю [PERSON] 03 січня 2018 року відповідач [PERSON] звернулася із заявою про відтермінування розпорядження №538 від 09 жовтня 2017 року у зв`язку із неможливістю придбання будинку [ADDRESS] та зазначила, що [PERSON] буде забезпечено право власності на будинок [ADDRESS] . 20 лютого 2018 року відповідач [PERSON] повторно звернулась із заявою про відтермінування розпорядження №538 від 09 жовтня 2017 року у зв`язку із затримкою оформлення документів на земельну ділянку до 01 квітня 2018 року. Однак [PERSON] та [PERSON] не подали документи щодо забезпечення власністю [PERSON] , хоча квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2017 року відчужили. Просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2017 року, зобов`язати реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та провести державну реєстрацію речових прав на Ѕ частку квартири [ADDRESS] шляхом внесення запису про перехід права власності на Ѕ квартири до [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, давши аналогічні пояснення, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов заперечили, покликаються на те, що договір купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2017 року був укладений за попередньої згоди позивача, з дотриманням усіх норм законодавства, а тому відсутні будь-які підстави визнання такого договору недійсним. Просять у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, хоча згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Лазаренко та інші проти України", належно повідомлені про час та місце розгляду справи, однак відповідачі про причини неявки не повідомили, а тому, суд вважає, що справу слід вирішити у їх відсутності на підставі наявних у ній даних та доказів. Треті особи у судове засідання не з`явились, хоча згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Лазаренко та інші проти України", належно повідомлені про час та місце розгляду справи, однак відповідачі про причини неявки не повідомили, а тому, суд вважає, що справу слід вирішити у їх відсутності на підставі наявних у ній даних та доказів. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що 26 вересня 2017 року до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування звернулися [PERSON] та [PERSON] щодо надання дозволу на відчуження частки квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності малолітній доньці [PERSON] , [INFO] , взамін на придбання в цілому на її ім`я будинку [ADDRESS] . Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування №538 від 09 жовтня 2017 року від імені малолітньої доньки [PERSON] було надано дозвіл на відчуження частки квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності малолітній доньці [PERSON] , [INFO] , взамін на придбання в цілому на її ім`я будинку [ADDRESS] . Згідно такого розпорядження [PERSON] та [PERSON] було зобов`язано протягом 3 місяців подати документи, що підтверджують забезпечення власністю [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2017 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які діяли від імені [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 03 січня 2018 року відповідач [PERSON] звернулася із заявою до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування про відтермінування розпорядження №538 від 09 жовтня 2017 року у зв`язку із неможливістю придбання будинку [ADDRESS] та зазначила, що [PERSON] буде забезпечено право власності на будинок [ADDRESS] . 20 лютого 2018 року відповідач [PERSON] повторно звернулась до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування із заявою про відтермінування розпорядження №538 від 09 жовтня 2017 року у зв`язку із затримкою оформлення документів на земельну ділянку до 01 квітня 2018 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. Відповідно до ст 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові № 462/5536/16-ц від 08 липня 2020 року, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Отже, суд вважає, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваного договору частково недійсними, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності не є ефективним засобом відновлення порушеного права малолітньої [PERSON] , адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно скасування державної реєстрації права власності про державну реєстрацію права власності, визнання договору щодо відчуження спірного майна недійсним не матиме наслідком звільнення майна чи усунення перешкод у користуванні таким, а тому не відновить порушеного права [PERSON] , яка не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу. Також, запропонований позивачем спосіб захисту порушених, на його думку, прав беззаперечно негативно вплине на права та інтереси відповідача [PERSON] , оскільки, представник позивача, не навівши жодних аргументів щодо порушення нею прав неповнолітної, не зазначає яким саме способом відповідач [PERSON] , повернувши набути нею майно, повинна отримати належну їй грошову компенсацію за оскаржуваним договором купівлі-продажу. Окрім того, як вбачається із договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , такий укладено 20 жовтня 2017 року, а розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування №538, яким було надано дозвіл на продаж від імені малолітньої [PERSON] такої квартири надано 09 жовтня 2017 року, а тому на час укладення оспорюваного договору дозвіл наданий розпорядженням №538 був чинним і не скасованим та представник позивача не змогла навести жодних підстав, які б свідчили про порушення будь-яких норм закону під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Також, відповідачем [PERSON] було подано заяви від 03 січня 2018 року та від 20 лютого 2018 року позивачу щодо відтермінування розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування №538 від 09 жовтня 2017 року, однак такі досі не розглянуті, що підтвердила у судовому засіданні представник позивача, та представник позивача не змогла надати ґрунтовних пояснень, з яких причин такі не розглянуті та які саме права малолітньої [PERSON] порушені [PERSON] , яка належно повідомляла сторону позивача про тимчасову неможливість виконання розпорядження за певних підстав. Крім того, у п. 5 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування №538 від 09 жовтня 2017 року зазначено, що у випадку невиконання п.п.3, 4 розпорядження, особисті немайнові інтереси дитини підлягають захисту відповідно до чинного законодавства. Однак, розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування №538 від 09 жовтня 2017 року не містить п. 3, а містить лише п.п. 1, 2, 4, 5, причин відсутності п. 3, його зміст та яка саме відповідальність настає за його невиконання представник позивача також не змогла пояснити. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте, представником позивача не надано суду жодним належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів щодо порушення будь-яких норм закону щодо укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2017 року. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що представником позивача не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних, допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, які не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed