Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

02.03.2021 [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Суд ухвалою від 11.03.2021 позовну заяву залишив без руху з огляду на те, що її подано без додержання вимог, викладених у п. 3 ч. 3 ст. 175 та ч. 4 ст. 177 ЦПК України, надав позивачці строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків позову ухвалою від 11.03.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 05.05.2021. Ухвалою від 11.03.2021 суд відмовив у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову на підставі ч. 1 ст. 150 ЦПК України, оскільки позивач ні у заяві, ні у позові не зазначила та не надала доказів того, що квартира, на 1/2 частину якої вона просила накласти арешт, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачеві [PERSON] , про наявність таких доказів і неможливість їх самостійного подання до суду також не зазначила, а інші способи забезпечення позову, застосувати які просила позивач, є пов`язаними саме з фактом перебування цієї квартири у власності відповідача. Суд ухвалою від 06.04.2021 задовольнив повторно подану заяву [PERSON] про забезпечення позову, до якої позивач надала докази того, що спірна квартира належить відповідачеві,та наклав арешт на 1/2 частину квартири, розміщеної за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1466071380000, що належить [PERSON] на праві приватної власності, шляхом заборони відчуження майна, на яке накладено арешт. У позові [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розміщеної за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,23 кв.м. та стягнути з [PERSON] судові витрати. Позов обґрунтовано наступним. 10.11.2015 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. 02.03.2018 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав № 13378/РН-К від 30.11.2015 [PERSON] набув майнові права на об`єкт, а саме: квартиру [ADDRESS] загальною фактичною площею 69,40 кв.м., яка розташована на 25 поверсі у житловому будинку [ADDRESS] (поштова адреса: [ADDRESS] ). Згідно з актом [ADDRESS] від 05.04.2017, вказана квартира була передана [PERSON] під заселення. Відповідно до витягу, підставами набуття відповідачем права власності на спірну квартиру є: договір купівлі-продажу майнових прав № 13378/РН-К від 30.11.2015; акт прийому-передачі майнових прав на об`єкт, виданий 21.07.2017; довідка про оплату Ф/412, видана 25.04.2017. Враховуючи, що квартира, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,23 кв.м., придбана і зареєстрована за [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] , вона є спільною сумісною власністю подружжя, а тому 1/2 частка цієї квартири належить позивачці. Вирішити питання щодо поділу майна мирним шляхом не вбачається за можливе. У відзиві відповідач проти позовних вимог заперечив з таких підстав. З 10.11.2015 по 02.03.2018 сторони перебували у шлюбі. Дітей від шлюбу немає. Протягом офіційного терміну реєстрації шлюбу сторони розходились і сходились, а вже наприкінці 2017 року відповідач прийняв рішення про оформлення розірвання шлюбу в органах РАЦС, оскільки набуте майно під час шлюбу, що є джерелом спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя, було відсутнє, а відповідно, був відсутній спір про поділ майна подружжя. Позивачка не заперечувала проти розірвання шлюбу в органах РАЦС. На обґрунтування вимог позивачка посилається на норму ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої - майно, набуте подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом. На спростування цього зазначив, що між ним та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 13378/РН-К, зідно з яким відповідач придбав майнові права на об`єкт, а саме - квартиру [ADDRESS], у житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2. Договору, під майновими правами сторони розуміють право набути право власності на квартиру після введення об`єкту будівництва в експлуатацію. Квартира, відповідно до Договору має наступні характеристики: загальна площа 69.23 кв.м., поверх 25, квартира [ADDRESS] , кількість кімнат 2. Вважає, що на підтвердження вимог позивачка не надала докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на придбання квартири у період шлюбу, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Зазначив, що застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, оскільки статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Стверджує, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України спірна квартира є його особистою приватною власністю оскільки набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а саме - коштів, які він отримав за договорами безвідсоткових позик, укладених між [PERSON] та ТОВ агрофірма ім. Стратілата в особі директора Бутунця В.В.: №1 від 26.10.2015 у розмірі 149 500,00 грн, №2 від 26.10.2015 - 149 500,00 грн, №3 від 27.10.2015 - 115 000,00 грн, №4 від 23.11.2015 - 145 000,00 грн, №5 від 24.11.2015 - 145 000,00 грн, №6 від 25 11.2015 - 80 000,00 грн, на підставі яких видано видаткові касові ордери. Всього відповідч отримав за договорами безвідсоткових позик від ТОВ агрофірма ім. Стратілата 784 000,00 грн. В подальшому, позичені грошові кошти, відповідно до договору купівлі-продажу майновихправ №13378/РН-К від 30.11.2015 вартість майнових прав на об`єкт, а саме - квартиру [ADDRESS], загальною фактичною площею 69.40 кв.м. (V черга) Дарницький район м. Києва (адреса - [ADDRESS] ) сплачено за заявами на переказ готівок від 01.12.2015, 04.12.2015, 07.12.2015, у розмірі 908 536,00 грн. Різниця, між сумою позичених коштів (135 935,00 грн) та розміром сплаченої вартості майнових прав - власні заощадження відповідача. Тобто відповідач станом на 25.04.2017 сплатив 100% вартості майнових прав, у розмірі - 919 935,17 грн за свої особисті кошти. Станом на сьогоднішній день, жодна з безвідсоткових позик, отриманих відповідачем від ТОВ агрофірма ім. Стратілата в особі директора [PERSON] - не повернута. Зазначає, що 19.03.2018 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме у будинку [ADDRESS] , згідно з яким відповідач самостійно сплачує за відповідні послуги з утримання спірної квартири. У відповіді на відзив представник позивачки заперечив щодо доводів про придбання квартири за особисті кошти відповідача. Зазначив, що спірна квартира набута за час шлюбу, вона не є річчю індивідуального користування, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Окрім того, позивачка мала свій дохід та отримувала значну заробітну плату, якою робила вагомий внесок в сімейний бюджет, чим приймала участь в купівлі майнових прав на цю квартиру. Оскільки квартиру сторонами придбано за час перебування у шлюбі, вона є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, тому висновок відповідача про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним і суперечить нормам матеріального права, що нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріплений законодавцем в ЦК України та в СК України. До даних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17, які він просив суд урахувати під час ухвалення рішення. Зазначив, що відповідач надав тільки договори позики, однак ці договори жодним чином не підтверджують факт використання саме позичених коштів на придбання квартири, а доказів про наявність особистих заощаджень загалі не надано. Вважає, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своєї позиції. Крім того, просив урахувати, що факт отримання коштів відповідачем на підставі договорів позики, не свідчить, що вони були використані на оплату вартості майнових прав на оспорювану квартиру та є особистою власністю відповідача, відповідачем не доведено джерело надходження та наявність особистих заощаджень, якими за словами відповідача було сплачено решту від вартості квартири. Крім того, просив суд урахувати висновок про застосування норми ч. 1 ст. 70 СК України, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, окладається на того з подружжя, який її спростовує. У клопотанні від 16.06.2021, яке задоволено судом ухвалою в судовому засіданні 22.06.2021, представник відповідача просила долучити до матеріалів справи як докази акт за результатами технічного огляду об`єкта від 04.06.2021, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; фотографії квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; копію меморіального ордеру від 04.06.2021; копію рахунка-фактури №4/06/21; копію квитанції від 04.06.2021 на суму 2 500,00 грн; відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів [PERSON] за період 01.2015-01.2019. У клопотанні від 22.06.2021, яке задоволено судом ухвалою в судовому засіданні 23.09.2021, представник позивачки просив долучити до матеріалівсправи як докази довідки про заробітну плату позивачки № 261 від 15.06.2021, № 262 від 15.06.2021, № 263 від 15.06.2021, розрахунок добових за період з 01.07.2015 по 31.12.2015 та за період з 01.01.2016 по 31.12.2018. У клопотанні від 26.06.2021, яке задоволено судом ухвалою в судовому засіданні 23.09.2021, представник відповідача просила долучити до матеріалів справи копії договорів безвідсоткових позик, укладених між [PERSON] та ТОВ агрофірма ім. Стратілата в особі директора [PERSON] № 7 від 21.07.2021, № 8 від 22.07.2021, № 9 від 24.07.2021, № 10 від 25.07.2021, № 11 від 28.07.2021, № 12 від 02.08.2021, № 13 від 30.08.2021, № 14 від 31.08.2021, № 15 від 04.09.2021, № 16 від 10.11.2021, № 17 від 06.12.2021 та копії відповідних видаткових касових ордерів. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Коваленко Д.А. позов підтримав повністю з підстав, зазначених у позові та інших письмових заявах сторони позивача, просив стягнути з відповідача понесені позивачкою судові витрати: судовий збір за подання позову у розмірі 4 599,69 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у задоволенні вимог повністю з підстав, наведених у відзиві та інших письмових заявах сторони відповідача. Пояснила, що спірну квартиру було придбано у період шлюбу сторін, але за особисті кошти відповідача, а також, що квартиру придбано не з метою проживання там сім`ї сторін, а з метою вкладення особистих коштів відповідача, тому не проводився ремонт і станом на час розгляду справи судом квартира перебуває в тому ж стані, що й на час її придбання. Мотиви та норми права, з яких виходить суд. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15 та постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 595/324/17, від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц, викладено наступні висновки щодо застосування норм ст. 60, п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, які суд також враховує під час розгляду цієї справи: статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до висновку про застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки сторонами не заперечується факт придбання спірної квартири у період шлюбу, до предмету доказування у справі входять обставини щодо джерела набуття цього майна (за рахунок спільних коштів подружжя чи за рахунок особистих коштів одного з подружжя). Отже, у справі, що розглядається, довести обставини, необхідні для спростування зазначеної презумпції, повинен відповідач, оскільки саме він її спростовує. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів. 10.11.2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3023 (а.с. 6). 02.03.2018 шлюб між сторонами розірвано, про що видане свідоцтво про розірвання шлюбу від 02.03.2018 серія [NUMBER] та Дарницьким районним у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис № 118 (а.с. 7). Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав № 13378/РН-К від 30.11.2015 [PERSON] набув майнові права на об`єкт, а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 69,23 кв.м., кількість кімнат 2, яка розташована на 25 поверсі у житловому будинку [ADDRESS] (поштова адреса: [ADDRESS] ). Згідно з п. 3.2 цього договору покупець зобов`язується здійснити оплату 99% вартості майнових прав у розмірі 908 535,40 грн, що складає 68,54 кв.м., протягом 5 банківських днів після підписання цього договору, у строк по 07.12.2015 (а.с. 8-12). Згідно з актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт від 21.07.2017 до договору купівлі-продажу майнових прав № 13378/РН-К від 30.11.2015, [PERSON] прийняв майнові права на квартиру [ADDRESS] загальною площею 69,40 кв.м., житлова площа 33,10 кв.м., кількість кімнат 2, яка розташована на 25 поверсі у житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 цього акта покупець сплатив 100% вартості майнових прав, в сумі 919 935,17 грн (а.с. 13). Згідно з актом [ADDRESS] від 05.04.2017 цю квартиру передано [PERSON] під заселення (а.с. 14). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано в реєстрі прав власності 16.01.2018, номер запису про право власності 24472490 (а.с. 55). Підстава реєстрації права власності за відповідачем: договір купівлі-продажу майнових прав № 13378/РН-К виданий 30.11.2015, видавник: Сторони; Акт прийому-передачі майновиї прав на Об`єкт, серія та номер: б/н, виданий 21.07.2017, видавник: Сторони; Довідка про оплату, серія та номер: Ф/1412, виданий 25.04.2017, видавник: ПрАТ «ХК «Київміськбуд» (а.с. 55). Згідно з п. 2.1.3. договору купівлі-продажу майнових прав № 13378/РН-К від 30.11.2015 у 30-денний термін піля оплати покупцем в повному обсязі вартості майнових прав ПрАТ «ХК «Київміськбуд» зобов`язалася видати покупцеві відповідну довіду (а.с. 9). Отже, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] придбана сторонами в період шлюбу та зареєстрована на праві приватної власності у розмірі 1 частки за відповідачем [PERSON] . Вартість квартири станом на час її придбання 919 935,17 грн (а.с. 13). При цьому як зазначив відповідач у відзиві (а.с. 97), що також узгоджується із зазначеною підставою реєстрації права власності за відповідачем та змістом п. 2.1.3. договору купівлі-продажу майнових прав № 13378/РН-К від 30.11.2015, суд дійшов висновку, що повну оплату вартості квартири у розмірі 919 935,17 грн покупець здійснив не пізніше 25.04.2017. Тому надані на підтвердження позиції відповідача копії договорів безвідсоткової позики за період після 25.04.2017, а саме - з 21.07.2017 по 06.12.2017 не є належними доказами, оскільки вони не стосуються обставин, що входять до предмету доказування у справі, тому суд не бере їх до уваги. Згідно із заявами на переказ готівки від 01.12.2015, 04.12.2015, 07.12.2015 [PERSON] переказав на рахунок ПАТ «ХК» КРИСТАЛБАНК» відповідно 463 000,00 грн, 185 000,00 грн, 260 535,40 грн; на загальну суму - 908 535,40 грн; призначення платежу: 2800513035; за кв. [ADDRESS] зг.дог. № 13378/РН-К від 30.11.2015 з ПДВ, [PERSON] (а.с. 112-114). Суд установив, що частину вартості спірної квартири у розмірі 908 535,40 грн покупцець оплатив у наступні дати: 01.12.2015, 04.12.2015, 07.12.2015, залишок вартості - до 25.04.2017. Згідно з довідками від 15.06.2021 № 261, 262, 263, виданими ПрАТ «Міжнародні авіалінії України», [PERSON] працювала з 23.06.2015 по 23.12.2015 на посаді бортпровідника та її середньомісячний заробіток становив 2 992,66 грн, з 24.12.2015 по грудень 2017 року - на посаді старшого бортпровідника та її середньомісячний заробіток становив 16 162,45 грн (а.с. 158-160). Відповідно до розрахунку добових за період з 01.07.2015 по 31.12.2015 по співробітнику [PERSON] всього нараховано 67 801,42 грн (а.с. 163). Зазначені довідки та розрахунок підтверджують доводи позивачки про те, що у період з 23.06.2015 по грудень 2017 року вона працювала і мала заробіток. Згідно з довідкою з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів від 02.06.2021 (а.с. 153), [PERSON] за період з 01.01.2015 по 31.12.2018 як підприємець отримав 300,00 грн доходу. Тому доводи представника відповідача, що спірну квартиру відповідач придбав не за спільні кошти подружжя і не в інтересах сімї, а за особисті кошти з метою інвестування і захисту від знецінення власних заощаджень суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідач не довів у нього наявність особистих коштів станом на час придбання квартири у розмірі її вартості. У період з 26.10.2015 по 25.11.2015 між [PERSON] та ТОВ агрофірмою ім. Стратілата, в особі директора [PERSON] укладено договори безвідсоткової позики, згідно з якими позикодавець передає безвідсоткову позику у власність позичальникові протягом 3 років з моменту підписання договору строком до 20 років, що може бути продовжений за домовленістю сторін, на підставі яких [PERSON] отримав грошові кошти у день укладення відповідних договорів згідно з видатковими касовими ордерами на загальну суму - 784 000,00 грн (а.с. 100-111). Однак на думку суду, ці договори та видані на їх підставі видаткові касові ордери не підтверджують того факту, що саме ці кошти були витрачені відповідачем для придбання спірної квартири. Окрім того, на підтвердження доводів відповідача, що різниця між сумою позичених коштів відповідно до договорів позики (784 000,00 грн) та розміром сплаченої вартості майнових прав (908 536,00 грн) - це його власні заощадження (135 935,00 грн), відповідач не надав жодних доказів. На підтвердження того, у який саме період, починаючи з 07.12.2015 по 25.04.2017 сплачено решту вартості квартири (135 935,00 грн), доказів суду також не надано. З фотографій та акта технічного огляду об`єкту від 04.06.2021 встановлено, що квартира станом на червень 2021 року знаходиться у невідремонтованому стані (а.с. 139-143). Однак, на думку суду, той факт, що сторони фактично не проживали у спірній квартирі після її придбання, не спростовує того, що це майно є спільним сумісним майном подружжя. Договір про надання послуг з утримання будинків від 19.03.2018, та квитанції Приватбанка щодо сплати за цим договором, а також довідка ТОВ агрофірма ім. Стратілата № 26 від 12.05.2021 про склад дебіторської заборгованості є неналежними доказами, оскільки вони не стосуються обставин, що входять до предмету доказування у справі про поділ подружнього майна, тому суд не бере їх до уваги. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на підставі ст.12 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст. 13 ЦПК України, згідно з якою цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що квартиру, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м., придбано і зареєстровано за [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] , вона є спільною сумісною власністю, а тому 1/2 частка цієї квартири належить позивачці; відповідач не довів, що квартиру він придбав за особисті кошти, отже він не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо цієї квартири, тому позовна вимога про поділ майна подружжя на підставі ч. 3 ст. 368 ЦК України підлягає задоволенню. Згідно положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядомсправи. Відповідно до п. 1, п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. З метою підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи, представник позивача надав копію акта надання послуг від 01.03.2021; копію договора про надання правничої допомоги №28/02 від 28.02.2021 (а.с. 20-23). Згідно з попереднім розрахунком суми судових витрат, які позивач понесла у зв`язку з розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу складаються із підготування позовної заяви від 01.03.2021 - 4 000,00 грн, які представник позивача просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] разом із витратами на сплату судового збору за подання позову у розмірі 4 599,69 грн, судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн. З огляду на те, що позивач довів та документально підтвердив заявлений ним розмір фактично понесених витрат на суму 4 000,00 грн, які підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, ці витрати відповідають складності справи та наданим адвокатом послуг; часу, витраченому адвокатом на надання цих послуг та їх обсягу; значенню справи для сторони. що не спростовано відповідачем, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, судовий збір за подання позову у розмірі 4 599,69 грн, та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн, сплачені позивачем, підлягають стягненню з відповідача. Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи, що від учасників справи жодних клопотань щодо заходів забезпечення позову не надходило, заходи забезпечення позову відповідно до ували суду від 06.04.2021 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Outcome: approved