Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Національна лізингова Компанія «ЛЮКСКАР» (далі - відповідач) про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 січня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір ревардингу № 76887-36 відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався придбати та передати на умовах ревардингу у користування автомобіль Geely Emgrand X7, а отримувач зобов'язався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі, які передбачені умовами договору. 28 січня 2017 року на виконання умов договору ревардингу, позивачем було сплачено Відповідачу грошові кошти у розмірі 56000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 4. Після оплати з позивачем було укладено договір та додатки до нього. Згодом, позивач зрозумів, що укладений між ним та відповідачем договір ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року не відповідає чинному законодавству України, а також містить ознаки недійсного правочину, окрім того, оспорюваний договір порушує права позивача як споживача, та містить несправедливі умови договору, а сплачені кошти в розмірі 56000,00 грн. це комісійна винагорода, а не оплата 25% в рахунок вартості автомобіля. В належні строки автомобіль позивачу не було передано, по телефону точної дати передачі автомобіля не повідомили, у разі не згоди запропонували звернутися до головного офісу в м. Києві про розірвання договору, але в разі розірвання договору грошові кошти в розмірі 56000,00 грн. не будуть повернуті. Договір не містить вказівки, яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім цього, умови договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Також, при укладені договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року, вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, дотримано не було. Тому позивач просив визнати недійсним договір ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року, укладений між відповідачем та позивачем; стягнути з відповідача на користь позивача 56000,00 грн. та сплачені судові витрати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи, до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного. Судом було встановлено, що 28 січня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір ревардингу № 76887-36 відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно, а отримувач зобов'язався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі, які передбачені умовами договору (а.с. 8-18). Пунктом 3.1 договору передбачено, що товаром по даному договору є автомобіль Geely Emgrand X7, 2,4 АТ 4WD Basic, чорного кольору. Відповідно до п. 3.2 договору, вартість товару на момент укладення даного договору та розмір першого ревардингового платежу вказується в додатку №2 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмета ревардингу складає 224000,00 грн., а вартість фінансування 56000,00 грн. Розділом 1 Договору визначено, що вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного договору отримувачем постачальнику при укладенні договору. 28 січня 2017 року на виконання умов договору ревардингу, позивачем було сплачено відповідачеві грошові кошти у розмірі 56000,00 гривень, що підтверджується квитанцією № 4 (а.с. 23). Зі слів позивача, пізніше він зрозумів, що укладений між ним та відповідачем договір ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року не відповідає чинному законодавству України, а також містить ознаки недійсного правочину, окрім того, оспорюваний договір порушує його права як споживача, та містить несправедливі умови договору. З огляду на наступне, суд вважає, що є підстави для визнання договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року недійсним. Відповідно до розділу 1 договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року, Ревардинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору ревардингу. Згідно п. 2.1 договору, постачальник - ТОВ «НАЦІОНАЛЬНА ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛЮКСКАР» зобов'язується придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно (товар визначений у п. 3.1 цього договору), а отримувач зобов'язується прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Як вбачається зі змісту вказаного Договору, він містить у собі ознаки договору лізингу, найму та купівлі-продажу транспортного засобу. Тому правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закону України «Про фінансовий лізинг», а також імперативними нормами Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки договір укладено з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір Ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Віднесення вказаної категорії договорів до змішаних підтверджено Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 3.6. договору передбачено, що постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Крім цього, вказаний договір не містить вказівки, яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. А отже, зазначені умови спірного договору суперечать вимогам частини першої статті 808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, у договорі ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року суттєво обмежені права одержувача по відношенню до постачальника, у разі неналежного виконання останнім обовязків, передбачених договором та законом. Згідно ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачені обов'язки лізингодавця, а саме: 1) у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; 2) попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; 3) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу; 4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; 5) прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Відповідно ж до п. 4.1.1. спірного договору, постачальник зобов'язаний передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому даним договором. Окрім того, п. 4.1.1. договору не передбачає обов'язку постачальника передати товар у власність. Отже, умовами договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року, суттєво звужені обов'язки постачальника, повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права постачальника. Також, з огляду на наступне, суд вбачає наявність несправедливих умов договору. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Зі змісту спірного Договору вбачається, що несправедливими є зокрема такі умови договору: п. 2.3. отримувач має право самостійно обрати ТЗ та продавця ТЗ і несе пов'язані з цим ризики, продавцем ТЗ є особа що як правило, зазначається у специфікації; п. 3.4 у разі зміни вартості товару до моменту повної сплати першого ревардингового платежу отримувачем, останній повинен сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі товару постачальником з метою виплати не менше 50% від вартості товару на момент його передачі; п. 3.6 Постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець, якого не зазначено в договорі; п. 4.3.3 Постачальник має право залишати твар на складі у випадку прострочення Отримувачем сплати щомісячних внесків; п.п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 встановлюють, що розмір ревардингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета договору, проте формули перерахунку цей Договір не передбачає; п. 8.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі товару між постачальником та отримувачем. За дострокову сплату ревардингових платежів, отримувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10% від суми дострокового погашення; п.8.15 у разі відмови отримувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості товару постачальник має право розірвати даний договір, після чого отримувач зобов'язаний повернути Постачальнику товар протягом 5 днів, при цьому ревардингові платежі поверненню не підлягають; п. 12.11 у випадку розірвання договору отримувачем до підписання акта приймання-передачі товару, постачальник повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми першого Ревардингового платежу. В даному випадку вартість фінансування не повертається; п. 12.1 за несвоєчасне внесення ревардингових платежів отримувач зобов'язаний сплачувати постачальнику проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати. Отже, вказані умови договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Позиція щодо несправедливості названих умов спірного договору підтверджена Постановами Верховного Суду України у справах № 6-65цс16; № 6-330цс16; № 6-2766цс15. При цьому, найменування договору укладеного між позивачем та відповідачем в якості "Договору ревардингу" не змінює його змісту, який включає умови лізингу, найму, купівлі-продажу, аналогічні до тих, які визнані несправедливими Постановами Верховного Суду України у справах № 6-65цс16; № 6-330цс16; № 6-2766цс15. Також, суд дійшов висновку, щодо недодержання форми при укладені договору. Так, оскаржуваний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору лізингу, оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. А отже, положеннями статті 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Варто зазначити, що при укладені договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року, вимоги ст.799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, дотримано не було. Відповідно, виходячи з положень частини першої статті 220 ЦК України у зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Окрім того, необхідність нотаріального посвідчення вказаної категорії договорів підтверджено правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 № «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд бере до уваги, що позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти в розмірі 56000,00 грн. на виконання умов договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року, що підтверджується квитанцією №4 від 28.01.2017 року, тому необхідно застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на користь позивача одержані ним грошові кошти за недійсним договором. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що зміст договору ревардингу № 76887-36 від 28.01.2017 року, укладений між сторонами суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам та не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1280,00 грн. З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 215, 216, 220, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 212 215, 224 - 228 ЦПК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», суд, -

Outcome: approved