Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

01.03.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила суд стягнути з відповідача грошові кошти за борговою розпискою від 22 травня 2018 року в розмірі 48844,90 грн та 3% річних, на загальну суму 50310,25 грн та 908 грн судового збору. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 22 травня 2018 року надала відповідачу грошові кошти в розмірі 1000 євро та 15 000 грн. Передача грошових коштів була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів, згідно якої грошові кошти мають бути повернуті позивачу на першу її вимогу. Першу письмову вимогу про повернення боргу позивачка направила 20 листопада 2018 року, яку [PERSON] отримав 22 листопада 2018 року. Другу письмову вимогу позивачка направила 19 вересня 2019 року, яку відповідач отримав по пошті 20 вересня 2019 року. Однак борг не повернув. Так, станом на 01 березня 2021 року - момент подання позову, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав. Кошти в розмірі 1000 євро, що по офіційному курсу НБУ складає 33844,90 грн (1000 х 33,8449) та 15 000 грн, що в сумі становить 48844,90 грн не повернув. За прострочення платежу позивач просить стягти 3 відсотка річних за 27 місяців прострочення зобов`язання по поверненню боргу з 22.11.2018 - отримання першої вимоги позивача, що становить 1465,35 грн (48928,90 х 3% за 27 міс). Ухвалою суду від 05 березня 2021 року відкрито провадження у справі та встановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 22). В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовільнити в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, копію ухвали з матеріалами позовної заяви отримав 17.03.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а.с.25). Відзиву на позовну заву не направив. Згідно з ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлено ухвалу суду від 21.05.2021 про проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить переконання, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Судом встановлено, що 22 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. На підставі цієї угоди позивач, надава позику шляхом передачі грошових коштів у розмірі 1000 євро та 15 000 грн. Факт передачі грошових коштів позивач підтвердив оригіналом наданої розписки від 22 травня 2018 року. Відповідно до якої строк повернення грошових коштів становив на вимогу [PERSON] (а.с.13 на звороті). Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана на вимогу позивача. Першу письмову вимогу про повернення боргу позивач направив 20 листопада 2018 року, а відповідач її отримав 22 листопада 2018 року (а.с.5,6). Другу письмову вимогу позивач направив 19 вересня 2019 року, яку відповідач отримав по пошті 20 вересня 2019 року (а.с.7,8). Станом 01 березня 2021 року взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав. Кошти в розмірі 1000 євро, по офіційному курсу НБУ станом на 01.03.2021 становить 33844,90 грн (1000 х 33,8449) та 15 000 грн, що в загальній сумі становить 48844,90 грн не повернув. Відповідно до ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це закріплено в положеннях ст. 629 ЦК України. Згідно із ч.1ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності зі ст.\~526\~ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У своєму рішенні Великою Палатою Верховного Суду (ВП/ВС у справі №340/385/17, від 27.11.19) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Також даним рішенням визначено, що позичальник який скористався правом на стягнення боргу у гривні, має право на стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат та процентів відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Як вбачається з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18 сформував правові позиції, в яких вказав на те, що за змістом ч. 2 ст.\~625\~ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні плати від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Право подати позов про стягнення 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання на час звернення позивача із позовом сплинув, позивач має право вимагати від відповідача, окрім повернення основної суми заборгованості, відшкодування матеріальних втрат у вигляді 3% річних. Позивач заявив вимогу про стягнення 3 відсотків річних за 27 місяців прострочення зобов`язання по поверненню боргу, що по його розрахунку становить 1465,35 грн. Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші в повному обсязі не повернув. Згідно з ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши взяті на себе за договором позики від 22 травня 2018 року зобов`язання на вимогу позикодавця повернути кошти, повинен сплатити останньому за договором позики борг в розмірі 48844,90 грн та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1465,35 грн, на загальну суму 50310,25 грн. Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 908 грн.

Outcome: approved