Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 13 січня 2014 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Горлівського управління по газопостачанню та газифікації публічного акціонерного товариства «Донецькоблгаз», розподіл особових рахунків. Не погодившись із рішенням суду, позивачка принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, а саме: - суд першої інстанції необґрунтовано не задовольнив позовні вимоги стосовно встановлення порядку користування жилим будинком і не взяв до уваги те, що вона обрала собі для проживання меншу кімнату ніж кімната, яку вона пропонувала передати у користування відповідачу, - висновок суду про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача витрат на заміну газового балону є неправильним, оскільки газовий балон вийшов з ладу, а відсутність опалення у будинку ставило під загрозу знищення або пошкодження будинку. Попередити про це відповідача вона не мала можливості через його відсутність за місцем реєстрації, - суд першої інстанції неправильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з відповідача витрат за комунальні послуги. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивачка підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити. Відповідач і його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, сторони і представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, в частині відмови у задоволенні позову про встановлення порядку користування квартирою, скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення з наступних підстав. Із матеріалів цивільної справи вбачається. Квартира [ADDRESS] належить сторонам на підставі двох правовстановлюючих документів: *23 частини квартири належить [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 18 жовтня 1994 року (приватизація) без визначення часток, і по 16 частині квартири належить їм на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх сина [PERSON] (а.с. 6-7). Ця квартира є чотирьохкімнатною квартирою загальною площею 60.7 кв.м., у тому числі жилою площею 43.5 кв.м. Жилі кімнати мають відповідно площу 13.4 кв.м., 12.8. кв.м., 8.8 кв.м. та 8.2 кв.м. (а.с. 12). Сторони зареєстровані в квартирі, однак відповідач створив іншу сім*ю і проживає в іншому місці. Позивачка просила встановити порядок користування квартирою, виділивши їй кімнату площею 12.8 кв.м. (на плані під №6), а відповідачу надати у користування кімнату площею 13.4 кв.м. (на плані під №8), а дві інші кімнати: площею 8.8 кв.м. та 8.2 кв.м. та допоміжні приміщення залишити у загальному користуванні. Відмовляючи у задоволенні позову про встановлення порядку користування квартирою, яка належить сторонам на праві особистої власності, суд першої інстанції виходив із того, що при встановленні такого порядку користування квартирою будуть порушені норми користування жилою площею, визначенні у статті 47 ЖК УРСР. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки позивачка просила встановити порядок користування квартирою, яка належить сторонам на праві сумісної і часткової власності, а тому при вирішенні цього питання необхідно керуватись нормами права, які регулюють правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження особистим майном. Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1 і 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Аналогічне положення закріплено і у частинах 1 і 2 статті 369 ЦК України, відповідно до яких співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. 23 частини квартири належать сторонам на праві спільної сумісної власності, отриманої у результаті приватизації, і по 16 частині квартири належить їм на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх сина [PERSON]. За частиною 2 статті 370 ЦК України частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішення суду. Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є рівними. Таким чином, квартира належить сторонам на праві спільної сумісної і спільної часткової власності, і частки кожної із сторін є рівними, тобто кожному із співвласників належить по 12 частини квартири. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Позивачка просить встановити порядок користування квартирою, виділивши їй кімнату площею 12.8 кв.м. (на плані під №6), а відповідачу надати у користування кімнату площею 13.4 кв.м. (на плані під №8), а дві інші кімнати: жилою площею 8.8 кв.м. і 8.2 кв.м. (відповідно на плані під №7 та №5) та допоміжні приміщення залишити у загальному користуванні. При житловій площі квартири 43.2 кв.м. частка кожної із сторін складає 21.6 кв.м. Прохід у кімнату площею 8.8 кв.м. (на плані кімната під №7), яку позивачка просить залишити у загальному користуванні, можливий лише через кімнату площею 13.4 кв.м., яку позивачка просить передати у користування відповідачу, тобто для користування цією кімнатою вона повинна проходити через кімнату відповідача, що буде порушувати його права, а тому позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою за варіантом, запропонованим позивачкою, не можуть бути задоволені з вище наведених підстав. Виходячи із встановлених фактів та вимог закону, апеляційний суд вважає за необхідне, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про встановлення порядку користування квартирою, скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з вищенаведених підстав. Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення витрат на придбання газового приладу і на виконання робіт по його заміні, а також щодо витрат позивачки, пов*язаних із ремонтом стіни будинку, то суд першої інстанції правильно виходив із вимог статті 368 ЦК України відповідно до якої володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників. Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Оскільки позивачка не узгодила із відповідачем свої дії щодо заміни газового приладу і ремонту будинку, то у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову в цій частині. Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача 12 частини витрат по газопостачанню, то апеляційний суд виходить із наступного. Квартира належить сторонам на праві спільної сумісної і спільної часткової власності. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. А відповідно до частини 1 і 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). В залежності від виду житлово-комунальних послуг нараховується і оплата за них, наприклад: оплата за воду і газ (у разі відсутності приладів обліку) залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, оплата за послуги з утримання будинків і прибудинкової території та оплата за опалення квартири залежить від площі квартири. В квартирі встановлений газовий лічильник, а тому оплата за спожитий газ проводиться на підставі показань лічильника. Правовідносини між споживачем послуг та організацією, яка їх надає, регулюються договором (письмовий або фактичні договірні відносини). Тобто кожний із власників квартири несе відповідальність щодо витрат на утримання своєї частки перед житлово-комунальними органами. На підтвердження виплат по газопостачанню позивачкою був наданий особовий рахунок, із якого вбачається, що в квартирі встановлені газова плита, колонка та газовий котьол. Однак із документу не вбачається ким саме оплачувались послуги по газопостачанню. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат по газопостачанню у квартиру, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач як співвласник квартири повинен нести витрати по її утриманню, однак позивачкою не були надані докази того, які витрати вона понесла по сплаті за газ по опаленню квартири, підігріву води та щодо кількості спожитого газу газовою плитою. Крім того, позивачкою не були надані докази того, що відповідач доручив їй проводити оплату за житлово-комунальні послуги за нього щодо його частки у квартирі, і як слідство, вона має право зворотної вимоги про повернення сплачених за нього сум.

Outcome: partial