Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є членом родини відповідачів та у 2008 році вони разом з матір'ю [PERSON], яка померла у 2009 році, приватизували квартиру [ADDRESS]. Після смерті матері він та його сестра - відповідач [PERSON] успадкували по 1/12 частині цієї квартири. Будучи власником 1/4 частини квартири, з 1993 року він має в ній зареєстроване місце проживання, однак за сімейними обставинами та умовами праці деякий час проживав поза межами м. Житомира, а після повернення відповідачі стали заперечувати його проживанню у квартирі. На теперішній час у квартирі проживають його сестра - відповідач [PERSON] та її син - відповідач [PERSON] Іншого власного житла він немає та тимчасово проживає у своєї тещі. У липні 2013 року він домовився зі своєю сестрою [PERSON] про те, що вона надасть дозвіл на прибудову до будинку, яка є самовільною прибудовою, але з часом вона змінила своє рішення. Тому просить вселити його у квартиру [ADDRESS] та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні цією квартирою шляхом зобов'язання їх надати йому ключі від вхідних дверей квартири. У судовому засіданні позивач та представники позивачів вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Позивач пояснив, що з 2012 року йому створюються перешкоди у користуванні квартирою, в якій проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON], ключів від вхідних дверей квартири він не має, а відповідачі [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON] не проживають у спірній квартирі і перешкод йому не чинять. Представник позивача пояснила, що до будинку [ADDRESS] були зведені прибудови 3-7, 3-8, 3-9, 3-10, 3-11, 3-12, що мають статус самовільного будівництва, не узаконені та не прийняті в експлуатацію, тому не можуть враховуватися як належні до спірної квартири. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що позивач ніколи не проживав у квартирі [ADDRESS], в якій проживає вона та її син [PERSON], а її дочка [PERSON] з неповнолітньою дочкою [PERSON] проживають окремо у чоловіка дочки. У позивача ніколи не було та й на теперішній час у нього немає ключів від квартири. На території подвір'я позивачем здійснено самочинну прибудову, в якій позивач зі своєю дружиною проживати не хотіли, тому проживають в іншому помешканні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивач не проживає у квартирі [ADDRESS], до якої відносяться не введені в експлуатацію прибудови, позначені на плані будинку як 3-7, 3-8, 3-9, 3-10, 3-11, 3-12, з яких приміщення 3-9, 3-10, 3-11, 3-12 знаходяться у користуванні позивача. Відповідач [PERSON] не чинить йому перешкод у користуванні квартирою. Позивач не проживає у приміщеннях 3-1 - 3-6 та йому не відомо, чи має він ключі від цих приміщень. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Суд, заслухавши позивача та його представників, відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. А частиною 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов'язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № 58894, видане 12.11.2008 року відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/6 частині, про що 06.09.2011 року було внесено відомості до Державного реєстру речових право на нерухоме майно. На підставі виданих 04.07.2013 року державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом позивач та відповідач [PERSON] успадкували після смерті своєї матері [PERSON] по 1/12 частині вказаної квартири. Таким чином, позивач є співвласником квартири [ADDRESS], частка якого у праві власності на неї становить 1/4 частину (1/6 + 1/12 частини). Як слідує з технічного паспорту КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, виготовленого станом на 28.01.2013 року, вказана квартира складається з 2-х ізольованих жилих кімнат 3-5 площею 10,2 кв.м і 3-6 площею 10,70 кв.м, коридору 3-1 площею 8,10 кв.м, коридору 3-3 площею 3,0 кв.м, кухні 3-4 площею 9,50 кв.м, кладової 3-2 площею 3,20 кв.м. Окрім того, на плані будинку позначено самовільно збудовані приміщення 3-7, 3-8, 3-9, 3-10, 3-11, 3-12. Як убачається з копії паспорта позивача, місце його проживання зареєстроване у квартирі [ADDRESS] з 12.02.1993 року. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON], який проживає у квартирі [ADDRESS] [PERSON], яка є сестрою позивача та відповідача [PERSON], а також [PERSON] підтвердили факт того, що в квартирі [ADDRESS] фактично проживають лише відповідач [PERSON] та її син - відповідач [PERSON] Свідок [PERSON] надав показання про те, що відповідач [PERSON] понад 2 роки не допускає позивача до спірної квартири, виганяє його, про що йому відомо з їхніх розмов. А свідок [PERSON] надала показання про те, що відповідач [PERSON] та її син - відповідач [PERSON] не допускають позивача у квартиру [ADDRESS] через погані відносини, які існують між ними, у нього відсутні ключі від вхідних дверей квартири, але разом з тим, позивач користується самовільними прибудовами. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка проживає у квартирі [ADDRESS] також підтвердила, що у спірній квартирі позивач не проживає близько 20 років, та надала показання про те, що позивач не проживає у квартирі не з причин створення йому перешкод у цьому. Таким чином, суд приймає до уваги показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] щодо створення відповідачами [PERSON] [PERSON] перешкод позивачу у користуванні квартирою [ADDRESS], внаслідок недопущення його цієї квартири, відсутність у нього ключів від вхідних дверей квартири. За таких обставин показання свідка [PERSON] щодо відсутності перешкод позивачу зі сторони відповідачів у користуванні ним житлом суд відхиляє, так як вони спростовуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Проаналізувавши досліджені докази, та, враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним факт створення перешкод позивачу відповідачами [PERSON] та [PERSON] у користуванні ним квартирою [ADDRESS], 1/4 частина якої належить йому на праві спільної часткової власності, внаслідок недопущення його до зазначеної квартири та ненадання йому ключів від неї. Окрім того, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача [PERSON] на ту обставину, що права позивач не порушені у зв'язку тим, що в його користуванні знаходяться не введені в експлуатацію приміщення, позначені на плані будинку як 3-9, 3-10, 3-11, 3-12, зважаючи на те, що вказані приміщення є самовільним будівництвом, через що вони не можуть вважатися складовими частинами квартири [ADDRESS]. За наведених обставин порушені права позивача на користування належною йому на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS] підлягають захисту шляхом вселення його до спірного помешкання, зобов'язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні житлом шляхом зобов'язання їх надати йому ключі від вхідних дверей квартири. Поряд з цим, оскільки позивач у судовому засіданні визнав, що відповідачі [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON] не проживають у спірній квартирі і перешкод йому в користуванні нею не чинять, тому позов у частині вимог, заявлених до них, суд вважає безпідставним. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 487,20 грн., що підтверджено документально, і тому підлягає стягненню з обох відповідачів на його користь порівну по 243,60 грн. судового збору з кожного. Враховуючи викладене та

Outcome: partial