Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

01 квітня 2013 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що 05 березня 2013 року вона дізналася про той факт, що нібито, між відповідачами було укладено договір позики № 4/2-4 від 09.08.2006 року, яким [PERSON] заборгував [PERSON] суму у розмірі 639440,00 грн. Про це вона дізналася з позову [PERSON] до [PERSON] та до неї, в якому [PERSON] зазначає, що 09 серпня 2006 року між [PERSON] з однієї сторони та подружжям [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на надання грошової строкової позики [PERSON] Нібито [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, що нібито підтверджується розпискою від 09.08.2006 року. Строк повернення коштів за вказаною розпискою нібито зафіксовано - до 20.02.2007 року. Далі, незрозуміло чому, але [PERSON] зазначає, що він знову надав нібито [PERSON] додаткову строкову грошову позику у розмірі 30000 доларів США, що підтверджується також нібито власноручно написаною розпискою [PERSON] від 10.09.2007 року зі строком повернення коштів до 10.09.2008 року. Про існування такого Договору вона не знала, його наявність заперечує, згоду [PERSON] вона не надавала. Проаналізувавши такий Договір, вважає його недійсним. Зі змісту преамбули договору позики № 4/24 від 09.08.2006 р. вбачається, що він укладений між [PERSON], [PERSON] та дружиною [PERSON], але дружиною [PERSON] Не зовсім зрозуміло постає питання чия дружина є позивачка: [PERSON] чи [PERSON] Невірне застосування юридичних термінів та правопису говорить про недбалу підготовку фахівців, що готували такий Договір, тим більше, що вона, як позивачка не є дружиною ані одного з відповідачів, бо з [PERSON] у шлюбі вона ніколи не перебувала, а з [PERSON] рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2007 року по справі № 2-887/2007 рік шлюб з [PERSON] є розірваним. В цьому рішенні на 1-й сторінці зазначено, що шлюбні відносини між ними, [PERSON], припинені з жовтня 2006 p., тобто в той час, на який посилається [PERSON], зазначаючи про факт укладення договору позики № 4/24 від 09.08.2006р. з [PERSON] Далі, з огляду на описову частину тексту договору, вбачається, що цей правочин не є юридичним документом та не встановлює правові наслідки, оскільки, його пункти є сфальсифікованими. Так, наприклад, замість першого пункту умов договору, договір починається з пункту № 4. Пункти №№ 1, 2, З відсутні. Після пункту «чотири», пункти договору тривають за літерами «5», «6». Але потім, замість літери «7» знову пункт договору продовжується літерою «4», а потім «14», «15», «16». Таким чином, ідентифікація всього змісту договору є неможливою, оскільки сторони, якщо й припустити, що такий договір укладали, пункти «7»,«8»,«9»,«10»,«11»,«12»,«13» приховали. Тож, цей договір вчинений з прихованою метою, але вона стверджує, що він не вчинявся зовсім. Далі - гірше. Замість продовження правочину за змістом літерою «17» і далі, договір продовжується літерою «8», а потім відразу «10». Тож питання є не тільки в оформленні Договору, а й завуальованими змістами, які ховаються під неіснуючими пунктами договору. Самі реквізити та підписи Сторін взагалі є незрозумілими. Так, наприклад, Договір був підписаний містом Кривий Ріг, що є Позикодавцем та сел. Валове Криворізької району, який є Позичальником. Тож укладення Договору відбувалася між одним населенні пунктом та іншим, але ніяк не між фізичними особами. Також, звертає увагу суду на той факт, що в тексті Договору є описки, помилки та слова, які вписувалися від руки, як, наприклад, сума договору, що є істотним значення для правильного вирішення справи, реквізити сторін, підписи, які невідомо ким підписувалися, дата договору, прізвища сторін, тощо. Слід поставити питання про строк повернення цих коштів тією стороною, про яку наполягає [PERSON] Так. у пункті 4 Договору, який мав би бути першим, сума зазначеної пози доречи яку не видно з тексту самого договору, має бути повернутою в строк до 20.02.2007 р. Висунути вимога [PERSON] до неї з пропущенням строку позовної давності. Відповідач [PERSON] зазначає про існування нібито свідків, які знали про підписання такої угоди з боку [PERSON], та надання згоди на таке підписання нею, позивачкою [PERSON] Ці свідки вказані в договорі, а саме: [PERSON] та [PERSON]. Зазначає, що таких свідків не має бути, оскільки самого договору не укладалося, його підписання нею вона заперечую, згоду чоловіку, з яким вже не мешкала на той час, вона не надавала на таке укладення. Крім того, анкетні данні, реєстрація, паспортні данні цих свідки, які начебто, стверджують про факт укладення такого договору, не зазначені, що ставить під сумнів їх присутність та наявність при його укладенні. Зазначаючи про наявність надуманого боку з її сторони та сторони [PERSON] в адресу [PERSON], останній вказує про наявність штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 3500934,40 грн., суми індексу інфляції у розмірі 88242,72 грн., суми у розмірі три проценти річних 57549,60 грн. та суми основного боргу у розмірі 639440 грн. Строк позовної давності для нарахування штрафних санкцій є припущенним так само як і строк позовної давності суми боргу, яку бажає [PERSON] з неї. Усі свої докази [PERSON] доводить на підставі копій документів, оскільки оригінал цих договорів, розписок та інших не має бути, у зв'язку з їх відсутністю взагалі. Тож при визначенні ним існування суми боргу з її боку, аналіз [PERSON] робиться на підставі неоригінальних документів. Вона заперечує щодо надання згоди на отримання такої позики та на укладання такого договору з боку [PERSON], оскільки ані згоди на його підписання, не надавала, ані сама не підписувала жодного документи щодо отримання будь-яких коштів. Просила визнати недійсним договір позики № 4/2-4 від 09.08.2006 р. та стягнути з відповідачів судові витрати на її користь. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позові. Інші сторони у судове засідання не з'явилися. [PERSON] та представник [PERSON] [PERSON] надали до суду письмові заперечення. Справа розглянута в порядку ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] з 12.10.1989 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10.12.2007 року між сторонами розірваний, про що також свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] (а.с. 8). 09 серпня 2006 року між [PERSON] та подружжям [PERSON] та [PERSON] був укладений договір - позики № 4/2-4, за яким подружжя [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися повернути [PERSON] суму позики в строк до 20.07.2007 року, зазначена обставина підтверджується рішенням колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2013 року (а.с. 225-227). Також рішенням колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2013 року встановлено той факт, що договір займу не є юридичним документом, оскільки є сфальсифікованим, має описки, помилки, містить рукописний текст (сума боргу) та [PERSON] його взагалі не вчиняла. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 1, 2 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується поясненнями позивачки у судовому засіданні, а протилежне не доведено відповідачами у справі, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторонни в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка не досягла ніякої згоди із відповідачами щодо умов договору позики, ніяких пропозицій укласти договір від відповідачів не отримувала та не підписувала спірного договору позики. Крім цього в процесі слухання справи 11 березня 2014 року судом була призначена почеркознавча експертиза на вирішення якої було поставлено питання: чи виконаний підпис на Договорі позики № 4/2-4 від 09.08.2006 року на розписці від 09.08.2006 року та на розписці від 10.09.2007 року позивачкою [PERSON] чи виконаний іншою особою? Однак згідно матеріалів справи цивільна справа була повернута до суду без виконання, Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що оспорюванний правочин - договір позики, був укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України, не може створювати правових наслідків для позичальника [PERSON], тому підлягає визнанню недійсним в частині укладання його між [PERSON] та [PERSON] Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачкою частково доведені обставини викладені у позовній заяві, натомість відповідачами викладені обставини не спростовані, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним задовольнити частково; визнати недійсним договір - позики № 4/2-4 від 09.08.2006р. в частині укладання його між [PERSON] та [PERSON], а також на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у сумі 114 грн. 71 коп.; в решті заявлених позовних вимог [PERSON] - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial