Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

У серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNН4ТР45250975 від 21.07.2006 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № DNН4ТР45250975 від 21.07.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5530,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.01.2010 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором був укладений договір поруки з ПАТ Акцент-Банк № 167 від 20.10.2010 року на суму 10000 грн. Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконав. Станом на 04.07.2013 року заборгованість за кредитним договором складає 61605,75 грн., з яких: 5530,00 грн. - заборгованість за кредитом; 21226,21 грн. - заборгованість за процентами; 31439,74 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2909,80 грн. - штраф (процентна складова). За цих підстав ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] заборгованість у розмірі 10 000 грн. та окремо з [PERSON] заборгованість у розмірі 51605,75 грн. та витрати на юридичну допомогу в розмірі 3200 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 жовтня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк"були задоволені частково (крім стягнення витрат на правову допомогу). У 2019 році відповідач [PERSON] звернувся з заявою про перегляд зазначеного судового рішення. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року [PERSON] був поновлений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 жовтня 2013 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи в його відсутність. Відповідач АТ Акцент-Банк явку свого представника в судове засідання не забезпечив, повідомлявся про розгляд справи судом. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Також відповідачем [PERSON] був наданий відзив на позов, в якому він позов не визнав, зазначивши, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки зі способу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Частиною 3 статті 551 ЦК України суду надана можливість зменшити розмір неустойки якщо він значно перевищує розмір збитків. Окрім того, одночасне стягнення пені та штрафу є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, що суперечить статті 61 Конституції України. Відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків від суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Зазначає, що на підтвердження заборгованості банком не надано кредитний договір № DNН4ТР45250975 від 21.07.2006 року та первинні документи (меморіальні ордери, заяви на видачу готівки тощо), які підтверджують видачу банком кредитних коштів за таким кредитним договором та отримання коштів у рахунок оплати боргу. Просить відмовити в задоволенні позову банку на суму 61605,75 грн., яка складається з заборгованості за процентами, пені та штрафів. У свою чергу, представником позивача АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» була надана відповідь на відзив, у якій він вважає, що підстави для зменшення суми пені відсутні, оскільки відповідач належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором та, укладаючи договір, сторони погодили суму неустойки (штрафу, пені). Зазначає, що відповідач не надав жодного доказу важкого фінансового становища з моменту порушення умов кредитного договору. Заперечення відповідача щодо неможливості одночасного нарахування пені та штрафу вважає помилковим, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня и штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону або суті відносин між сторонами, що, на його думку, дозволяє здійснити відповідне врегулювання в договорі. Застосування банком штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень у даному випадку різний. Отже, вимоги статті 61 Конституції України банком не порушені. В пункті 6.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам встановлено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1,25 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. Позов про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення неустойки у вигляді пені відповідачем не заявлявся, а тому договір у цій частині є дійсним. Тому просить позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк"підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 21.07.2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника № DNН4ТР45250975, відповідно до якої банк надав відповідачу строковий кредит на загальну суму 5530, 00 грн. на строк 42 місяці по 21.01.2010 року включно за умовами сплати процентів за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Відповідно до умов укладеного договору, відповідач [PERSON] зобов`язався щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 200,14 грн. для погашення заборгованості. Крім того, сторони погодили, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 6,00 % на місяць, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. В обґрунтування своїх позовних вимог та підтвердження невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором банк надав суду копію заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та розрахунок заборгованості станом на 04.07.2013 року, згідно з яким загальний розмір заборгованості склав 61605,75 грн., з яких: 5530,00 грн. - заборгованість за кредитом; 21226,21 грн. - заборгованість за процентами; 31439,74 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2909,80 грн. - штраф (процентна складова). Разом із тим, надані банком документи не містять належних доказів, що умовами укладеного між банком і [PERSON] кредитного договору було передбачено нарахування неустойки у вигляді пені та штрафів, які нараховані банком позичальнику до сплати. Суд виходить з того, що за змістом статей 626, 628\~ЦК\~України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК\~України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526\~ЦК\~України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1\~статті 1049 ЦК України\~також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207\~ЦК\~України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 633\~ЦК\~України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634\~цього\~Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку КБ «ПриватБанк»), а другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК\~України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549\~ЦК\~України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551\~ЦК\~України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Суд враховує, що в заяві позичальника № DNН4ТР45250975, яка підписана [PERSON] , відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Заявляючи позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, зокрема неустойки у вигляді пені та штрафу, банк долучив до позову Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Однак матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження ознайомлення відповідача як позичальника із вказаними Умовами. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови надання кредиту, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Згідно з частиною шостою статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки в даному випадку долучені банком до позову Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не містять підпису відповідача, суд вважає, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21.07.2006 року. Цей висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц. У зв`язку з цим, позов в частині стягнення з [PERSON] пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором та штрафів (процентної складової та фіксованої частини) є необґрунтованим. Більш того, одночасне нарахування відповідачу неустойки як у вигляді пені, так і у вигляді штрафів за одне й те саме правопорушення, не відповідає статті 61 Конституції України, якою заборонено подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення. Крім того, суд вважає безпідставною вимогу у цій справі про стягнення з позичальника відсотків за користування кредитом за період із 22.01.2010 року до 04.07.2013 року, оскільки, на переконання суду, право кредитора на нарахування позичальнику відсотків за користування кредитом відповідно до статті 1048 ЦК України припинилося після 21.01.2020 року. \~ \~ \~ \~У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №\~\~444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631\~ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050\~ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625\~ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048\~ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625\~цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048\~ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Суд враховує, що сторони у кредитному договорі (заяві позивальника) від 21 липня 2006 року узгодили кінцевий термін погашення кредиту - 21 січня 2010 року. Банком позовні вимоги про стягнення з позичальника відсотків за користування кредитом за період, починаючи з 22 січня 2010 року, на підставі статті 625 ЦК України не заявлялися. Положення кредитного договору також не містять посилання на норми\~ст. 625 ЦК України. Зі змісту укладеного між сторонами договору не вбачається домовленість про порядок повернення позики та сплати процентів поза межами строку дії договору, зокрема сплату відсотків у підвищеному розмірі, а саме 6% на місяць від суми залишку непогашеної заборгованості, після закінчення строку погашення кредиту, тобто після 21 січня 2010 року. Натомість цього, з матеріалів справи вбачається, що банк вже скористався таким правом, нараховуючи відповідачу відсотки за ставкою 72 % річних до 21.01.2010 року. З огляду на наведене, позовні вимоги банку про стягнення з відповідача [PERSON] відсотків за користування кредитом з 22 січня 2010 року по 4 липня 2013 року задоволенню не підлягають. Також суд вважає безпідставною вимогу банку щодо солідарного стягнення з поручителя Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованості в розмірі 10000 грн. За змістом статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Якщо договором не встановлено інше, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, відповідальність боржника і поручителя є солідарною. Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Тобто у\~разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами: з моменту настання строку виконання зобов`язання або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зі збігом вищевказаного строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Отже, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачаться з матеріалів справи, 20 жовтня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (поручитель) та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір поруки, предметом якого є надання поруки за виконання зобов`язань боржником [PERSON] за кредитним договором №DNН4ТР45250975 від 21.07.2006 року на суму 5530,00 грн. Розмір відповідальності поручителя 10 000 грн. Суд враховує, що кредит надавався позичальнику [PERSON] на строк з 21.07.2006 року по 21.01.2010 року, договір поруки з ПАТ «Акцент-Банк» був укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» 20.10.2010 року, тобто після закінчення строку основного договору з позичальником. У свою чергу, банк із дійсним позовом звернувся до суду 23.08.2013 року. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено встановлений законом строк для пред`явлення вимоги до поручителя, у зв`язку з чим позовні вимоги до ПАТ «Акцент-Банк» не підлягають задоволенню. Відтак, позов необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNН4ТР45250975 від 21.07.2006 року, яка утворилася станом на 04.07.2013 року та складається з наступного: 5530, 00 грн. - заборгованість за кредитом, 7290,61 грн. - проценти за користування кредитом станом на 21 січня 2010 року, а всього 12820,61 грн. Доводи відповідача щодо ненадання позивачем доказів укладення кредитного договору та наявності заборгованості спростовуються матеріалами справи. Так на підтвердження отримання кредиту банк надав копію заяви позичальника, яка підписана [PERSON] , та рахунку-фактури на товар, придбаний у кредит. Будь-яких доказів погашення кредиту відповідачем суду не надано. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. \~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду банком був сплачений судовий збір у розмірі 616 грн. 06 коп. Оскільки позов задоволено частково, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 128,20 грн. (20,81 %). Щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3200 грн., то зазначена вимога банку не підлягає задоволенню, оскільки позивачем, який, до речі, є юридичною особою з відповідним штатом юристів, не надано жодних доказів на підтвердження понесення цих витрат.

Outcome: partial