Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

У січні 2012 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 21 листопада 2008 року в м. Дніпропетровську на вул. Аеропортовській з вини відповідача [PERSON], який керуючи автомобілем ВАЗ 21063 з державними номерними знаками [NUMBER], порушив вимоги Правил дорожнього руху України, внаслідок чого скоєна дорожньо-транспортна пригода. На дату скоєння пригоди відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вина та данні обставини встановлені та підтверджуються постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2008 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення. У результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль [NUMBER], що був під керуванням [PERSON] Згідно висновку спеціаліста-автотоварознавця розмір матеріального збитку становить 7485, 94 гривень. Відповідач [PERSON] відшкодування за завдану матеріальну шкоду добровільно не сплатив. 29.12.2008 року [PERSON] скориставшись своїм правом подав відповідну заяву з метою отримання грошового відшкодування за матеріальну шкоду завдану [PERSON], у зв'язку з настанням події, передбаченої ст.41 п.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було здійснено виплату відшкодування [PERSON] в розмірі 6 238,28 грн. Крім того МТСБУ були понесені витрати на послуги аварійного комісару в сумі 470 грн. та на послуги з надання правової допомоги в сумі 1 500, 00 гривень. На підставі викладеного позивач просить стягнути на свою користь з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 6238 грн. 28 коп., витрати з надання послуг аварійного комісара у сумі 470 грн. а також судові витрати по справі в сумі 214,60 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн. Представник позивача подав до суду заяву в якій зазначив про те, що позовну заяві підтримує в повному обсязі та просив винести по справі заочне рішення. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомив. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки представника позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача у заочному порядку. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21 листопада 2008 року в м. Дніпропетровську відповідач, керуючи автомобілем [NUMBER], порушив вимоги Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем „ВАЗ 21124, д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON] Вина та данні обставини встановлені та підтверджуються постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2008 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення (а.с. 46). 29.12.2008 року [PERSON] скориставшись своїм правом подав відповідну заяву з метою отримання грошового відшкодування за матеріальну шкоду завдану [PERSON] (а.с.13). Згідно умов страхування, позивач здійснив виплату страхових відшкодувань страхувальнику на загальну суму 6238 грн. 28 коп., крім вказаного позивач сплатив 470.00 гривень за послуги аварійних комісарів ( а.с.14, 15). З огляду на вимоги п.38.2.1 Закону України, від 01.07.2004, № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Як зазначено у ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Ст.ст. 1187, 1188 ЦК України та роз'ясненнями наданими в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року (з послідуючими змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одному з володільців підвищеної небезпеки з вини іншого - відшкодовується винним. Таким чином, до позивача, як до страховика, що виплатив страхове відшкодування за Договором, в межах сплаченої суми в розмірі 6238 грн. 28 коп. та послуг аварійних комісарів в сумі 470.00 гривень, перейшло право вимоги, яке [PERSON] на підставі ст.ст. 1187, 1188, ЦК України, мав до відповідача. Дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. З врахуванням викладеного, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача, щодо відшкодування на його користь відповідачем витрат на правову допомогу в сумі 1500 гривень, оскільки, згідно із Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006, № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", в редакції, що діяла на момент сплати отриманих послуг, витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинні перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. У матеріалах справи відсутній погодинний розрахунок витраченого часу особи, яка надавала правову допомогу на виконання робіт, передбачених договором, що виключає можливість задоволення позову у частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про те що, з відповідача [PERSON] на користь позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України необхідно стягнути судові витрати в сумі - 214.60 гривень.

Outcome: partial