Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 12.12.2002 року вона перебувала з відповідачем в шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 25.07.2014 року розірвано. В шлюбі у них народилося шестеро дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Позивач із сім"єю проживають без реєстрації в [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 11.12.2002 року, виданого Коломийським МБТІ. У вказаній квартирі також проживає без реєстрації відповідач. За час шлюбу відповідач не доглядав дітей, вживав алкогольні напої, вів аморальний спосіб життя, часто влаштовував сварки та навіть бійки, принижуючи честь та гідність позивача. З приводу вказаної поведінки відповідача позивач неодноразово зверталась до Коломийського відділу поліції з метою захисту від його нападів. Проте, відповідач продовжував зловживати спиртними напоями, через погрози та залякування останнього позивач боялася звертатися до Коломийського відділу поліції. На час розгляду вказаного позову психологічний стан дітей є дуже складним, відповідач застосовує до них фізичну силу, в їх присутності відбуваються скандали та сварки, вони бояться батька. Відповідач не бере участі у витратах по утриманні вказаної квартири, не сплачує комунальні послуги, не проводить ремонтних робіт, а лише порушує правила співжиття, робить неможливим проживання позивача та вказаних малолітніх дітей в даній квартирі, які перебувають в стані постійного стресу. Добровільно відповідач не погодився виселятись. Тому позивач просить виселити відповідача із зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлена належним чином. Позивач подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В звязку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Позивач [PERSON] з 12.12.2002 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. Згідно з даними свідоцтв про народження сторони є батьками малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8-13). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.07.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Цим рішенням місце проживання дітей визначено з позивачем. Дане рішення набрало законної сили 25.08.2014 року (а.с.14). Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого Коломийським МБТІ 05 грудня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 111 квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] (а.с.7). [INFO] [PERSON] померла, про що виконкомом Сідлищенської сільської ради Коломийського району зроблено відповідний актовий запис за № 8. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] має намір стати власником вказаної квартири, так як інших спадкоємців у померлої не було. Однак, на даний час право власності на квартиру не зареєструвала. Позивач із сім"єю проживають у вказаній квартирі з 2003 року без реєстрації, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 23 січня 2017 року комісією Сідлищенської сільської ради Коломийського району (а.с.15). Судом також встановлено, що за заявами [PERSON] Коломийським ВП ГУНП проводились перевірки, за якими затверджено висновки від 06.05.2016 року та 02.08.2016 року. Згідно з цими висновками встановлено, що колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] після розлучення проживає спільно із нею, зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого вчиняє сімейні конфлікти, погрожує фізичною розправою. В ході проведення перевірок було опитано [PERSON], який пояснив, що дійсно перебуваючи в стані алкогольного сп"яніння висловлювався нецензурною лайкою на адресу [PERSON]. В зв"язку з наведеним з [PERSON] було проведено профілактичні бесіди направлені на недопущення з його боку проявів антигромадсбької поведінки (а.с. 16,17). Відповідно до ч. 2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Стаття 156 ЖК України передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сімї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу, а саме якщо члени сімї або інші особи, які проживають разом з власником, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні. Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі даної статті та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї; якщо вони зареєстровані за іншою адресою - вони вважаються тимчасовими мешканцями і підлягають виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника або членів його сім'ї, зареєстрованих за даною адресою, відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК. Згідно правил ч.3 ст.98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). На підставі досліджених доказів та наведених законодавчих положень суд приходить до висновку, що відповідач має статус тимчасового мешканця, оскільки місце його проживання не зареєстроване в спірній квартирі на час винесення даного рішення. Крім того, він не належить до членів сімї власника цього житла відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що відповідача слід виселити із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. На підставі наведеного, ст. ст.98, 116, 150, 156, 157 ЖК України, ст.ст.13, 317, 321,383 ЦК України та,

Outcome: approved