Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. З метою прийняття спадщини після смерті чоловіка вона звернулась до приватного нотаріуса Шкляр М.М. із заявою про прийняття спадщини, однак отримати свідоцтво про спадщину за законом не представилось можливим, оскільки їй стало відомо, що 04.12.2003 року її покійний чоловік в с.Михайлівка, Глибоцького району, Чернівецької області склав заповіт на користь синів, відповідачів по справі. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №50. Вважає, що вказаний заповіт слід визнати недійсним, оскільки заповідач [PERSON] на час його складання постійно проживав в [ADDRESS] та не був мешканцем с. Михайлівка, Глибоцького району Чернівецької області й відповідно не був мешканцем відповідної територіальної громади, у зв'язку з чим секретар Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області [PERSON] не мала права посвідчувати заповіт складений не мешканцем відповідної територіальної громади. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати заповіт складений 04.12.2003 року від імені [PERSON], який помер 13.02.2013 року у м. Чернівці на ім'я [PERSON] та [PERSON] посвідчений у виконавчому комітеті Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області секретарем [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №50 недійсним. В судовому засіданні позивач, будучи також допитаною в якості свідка, суду пояснила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з покійним [PERSON], проте з 2005 року по 2012 рік вона виїхала за кордон, у зв'язку з чим вони протягом цього часу разом не проживали, а раніше жили по [ADDRESS], а пізніше по [ADDRESS]. Житловий будинок в с. Червона Дібрава Глибоцького району Чернівецької області належав батькам покійного, проте після того як вона з [PERSON] уклали шлюб батьки подарували йому вказане будинковолодіння. За час перебування за кордоном вона пересилала чоловіку грошові кошти на лікування, а також оформила доручення на отримання її пенсії, таким чином вони підтримували між собою стосунки. Щодо будинку в с.Червона Дібрава показала, що вказаний будинок був у незадовільному стані, зокрема у ньому відсутнє освітлення, опалення, водопостачання, а тому її чоловік не міг там проживати, а також її чоловік не міг постійно проживати у с. Червона Діброва через те, що хворів та знаходився на лікуванні по місцю свого проживання. Вважає, що оскаржуваний заповіт не міг бути посвідченим секретарем Михайлівської сільської ради Глибоцького району, Чернівецької області й відповідно є недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просила позов задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON], будучи також допитаним в якості свідка, суду показав, що його батькові належав житловий будинок в с.Червона Дібрава Глибоцького району, Чернівецької області, що територіально відноситься до юрисдикції Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. Його батько досить часто відвідував вказаний будинок, оскільки там проживала його мати, а після її смерті він продовжував приїздити в с. Червона Дібрава, займався там городництвом та садівництвом, а також з певною періодичністю там проживав, а саме в будні дні він перебував в селі, а на вихідні приїздив в місто. Майже усі літні місяці батько проживав в селі та займався господарством. Останнім часом здоров'я батька погіршилось через ряд вікових хвороб, однак не зважаючи на вказане, він особисто відвозив батька в с.Червона Дібрава. Проти задоволення позову заперечував, вважаючи його безпідставним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених нею у письмових заперечень та просила в його задоволенні відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона перебувала у дружніх стосунках з позивачем та її покійним чоловіком, який був пенсіонером та позивач за ним доглядала до 2005 року, а потім виїхала за кордон, проте вони продовжували підтримувати стосунки, оскілки [PERSON] висилала чоловіку гіршої, а також залишила за ним право отримувати її пенсію. В будинку, який знаходиться в с. Червона Дібрава вона особисто не була, проте багато чула про нього з розповідей своїх знайомих, зокрема їй відомо, що покійний не залишався у вказаному будинку на довго, а лише вранці приїжджав та ввечері їхав назад, там було господарство за яким доглядала мати [PERSON], а потім і сам [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він перебуває у дружніх стосунках з сином позивачки та на протязі певного періоду часу проживав в [ADDRESS] разом із покійним [PERSON], який постійно перебував вдома та він не бачив щоб той кудись з дому на довго відлучався. Свідок [PERSON], будучи допитаним в ході судового розгляду, суду показав, що він є двоюрідним братом померлого [PERSON] Також суду показав, що останній народився в с. Червона Діброва, а пізніше переїхав проживати до м. Чернівці. В селі залишилась проживати мати спадкодавця та після смерті останньої [PERSON] отримав у власність будинок, розташований у с. Червона Діброва. Крім того показав, що після смерті матері [PERSON] , останній часто приїжджав до села, оскільки займався городництвом ті іншим підсобним господарством. Майже протягом усіх літніх місяців, а саме протягом 3-4 місяців, він знаходився у селі, обробляв город, годував собаку. Коли дружина [PERSON] перебувала за кордоном, він до села приїжджав дуже часто. Останні роки перед смертю його до села привозив син [PERSON], який здійснював деякі будівельні роботи по ремонту будинку. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача [PERSON], а також їх покази надані суду в ході їх допиту за правилами допиту свідків, пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази в справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 13.02.2014 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть наявною в матеріалах справи та після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно (а/с 4). Спадкоємцями померлого є його сини - відповідачі в справі та позивачка - дружина померлого. Так, відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зокрема, як встановлено судом, за життя покійному на праві власності належав житловий будинок з господарськими спорудами в с. Червона Дібрава Глибоцького району, Чернівецької області, що підтверджується копією договору дарування від 09.08.1994 року, а також земельна ділянка у вказаному населеному пункті, призначена для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, площа якої становить 0,50 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (а/с 40,41). Також судом встановлено, що 04.12.2003 року [PERSON] склав заповіт відповідно до якого на випадок своєї смерті все своє майно, з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів відповідачам (а/с 2). Відповідно до вимог ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. При цьому, відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності Так, відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Статтею 541 ЦК УРСР передбачено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно ст. 543 ЦК УРСР якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівняні до нотаріально посвідчених, заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка просила визнати складений [PERSON] заповіт недійсним з підстав його посвідчення неналежною особою, а саме через відсутність у посадової особи Михайлівської сільської ради [PERSON] повноважень на вчинення таких нотаріальних дій у відношенні осіб, які не є мешканцями територіальної громади й відповідно такий заповіт є недійсним, оскільки посвідчений посадовою особою за межами території, де постійно проживала особа, яка його склала, тому посвідчено собою, яка не мала на це відповідних повноважень. Так, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, чинної на час розгляду справи, визначено, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК), згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача. Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов'язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. Разом з тим, як встановлено судом, спірний заповіт від 4.12.2003 року, який склав [PERSON] та відповідно до якого на випадок своєї смерті все своє майно, з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів відповідачам, був посвідчений секретарем Михайлівської сільської ради [PERSON] (а/с 2). Зокрема, відповідно до статей 41, 525, 534 ЦК УРСР заповіт є односторонньою угодою. Так, згідно з ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. При цьому, положення ст. 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст. ст. 45-47, 49-58 ЦК Української РСР). Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (з подальшими змінами) угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 37 Закону України від 2 вересня 1993 р. «Про нотаріат», статей 38, 42, 59 Закону України від 21 травня 1997 р. «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N 22/5 (далі - Інструкція) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Зокрема, пп. 1,2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, в редакції чинній на момент посвідчення спірного заповіту, визначено, що у відповідності зі статтею 37 Закону "Про нотаріат" у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів (далі - посадові особи виконавчих комітетів) вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів до охорони спадкового майна; накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти; посвідчують доручення; засвідчують вірність копій документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. Посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів не мають права оформляти документи, призначені для дії за кордоном. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. При цьому, судом встановлено, що відповідно до копії протоколу №5 засідання виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 30.04.2002 року, в обов'язки секретаря вказаної сільської ради [PERSON] входить зокрема вчинення нотаріальних дій з питань віднесених законом до відання, реєстрація актів громадянського стану (а/с 39). Крім того, згідно пп. 7, 8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що нотаріальні дії можуть вчинятися посадовою особою будь-якого виконавчого комітету на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 Закону «Про нотаріат», та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстри нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, установі, організації та ін.) із зазначенням адреси, а також причини цього. Як убачається зі змісту ст. 41 Закону України «Про нотаріат», в редакції чинній на момент посвідчення спірного заповіту, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70 - 73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. При цьому, вказані статті Закону (9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103) не містять висновків про те, що посадові особи органів місцевого самоврядування можуть посвідчувати заповіти лише осіб, які проживають в межах населеного пункту, що є самостійною адміністративно-територіальною одиницею. Не містить такої заборони й інше законодавство щодо таких обставин. Крім того, як встановлено судом, на території Михайлівської сільської ради знаходилось належне на прав власності [PERSON] спадкове майно. Також слід зазначити, що відповідно до пп. 10, 18 Інструкції, при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. нотаріальне посвідчення заповітів підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів Відповідно до п. 19 Інструкції визначено, що усі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету. Нумерація в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій з початку кожного календарного року ведеться з першого номера. При цьому, як встановлено судом, спірний заповіт посадовою особою Михайлівської сільської ради у відповідності до положень чинної на час його посвідчення Інструкції був зареєстрований відповідною посадовою особою у реєстрі реєстрації нотаріальних дій. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також ураховуючи вищевказані норми матеріального права, приходить до висновку, що спірний заповіт посвідчено з дотриманням вимог чинного на час його посвідчення законодавства, уповноваженою на це посадовою особою органів місцевого самоврядування й відповідно підстави для визнання його недійсним відсутні, а тому поданий [PERSON] позов задоволенню з тих підстав, на які вказує позивач не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed