Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати [PERSON] , таким, щовтратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що їй відповідно до договорів дарування належить житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем в даному будинку зареєстровані: донька - [PERSON] , 2004 року народження; донька - [PERSON] , 2009 року народження; батько - [PERSON] , 1950 року народження; мати - [PERSON] , 1950 року народження; брат (відповідач) - [PERSON] , 1973 року народження. Відповідач [PERSON] із 2017 року і по даний час не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, й не здійснює жодних дій, які б вказували на зацікавленість у користуванні житлом. У зв`язку з тим, що [PERSON] не проживає в будинку позивача, а його реєстрація перешкоджає позивачу у здійсненні користування та розпорядження своїм майном, позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 05 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, також зазначив, що позов підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечують. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність, позов визнає у повному обсязі, заперечень не має. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку серія ННН № 005298 від 12 червня 2019 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 червня 2019 року, вбачається, що [PERSON] , є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 8,9). Відповідно до договору дарування земельної ділянки серія ННН № 005300 від 12 червня 2019 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 червня 2019 року, вбачається, що [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 10,11). Згідно із довідки про склад сім`ї № 1068 від 09 липня 2019 року, відомо, що окрім позивача в вищезазначеному будинку зареєстровані: донька - [PERSON] , 2004 року народження; донька - [PERSON] , 2009 року народження; батько - [PERSON] , 1950 року народження; мати - [PERSON] , 1950 року народження; брат - [PERSON] , 1973 року народження (а.с. 12) Згідно до довідки № 1066 від 09 липня 2019 року, відомо, що [PERSON] , являється братом власниці будинку [PERSON] та зареєстрований в вищезазначеному будинку, але фактично не проживає з травня 2017 року (а.с. 13). Відповідно до акту обстеження житлових умов від 08 липня 2019 року, складених депутатом Требухівської сільської ради Броварського району Київської області [PERSON] у присутності сусідів: [PERSON] , та [PERSON] , встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований, але з травня 2017 року не проживає. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно із ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, вивчивши матеріали справи, враховуючи, що [PERSON] позовні вимоги визнає, за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а [PERSON] визнанню таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved