Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У вересні 2020 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді: права на земельну частку (пай), у землі, що перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Козлове Новопсковського району Луганської області, розміром 12,84 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на підставі сертифікату ЛГ №0058708; права на земельну частку (пай), у землі, що перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Козлове Новопсковського району Луганської області, розміром 12,84 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на підставі сертифікату ЛГ №0058705; земельної ділянки площею 10,20 га, що розташована на території Козлівської сільської Новопсковського району Луганської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ №084368 від 17.01.2002; земельної ділянки площею 9,97 га, що розташована на території Козлівської сільської Новопсковського району Луганської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ №084286 від 17.01.2002. Позивач зазначає, що у визначений законом строк своєчасно не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з тим, що [PERSON] помер на тимчасово окупованій території Луганської області, а тому позивачу був потрібен час для встановлення факту смерті батька та реєстрації його смерті у відповідності до вимог чинного законодавства України. Крім того, через призупинення роботи КПВВ «Станиця Луганська», у зв`язку із проведенням заходів передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", позивач не змогла своєчасно прибути до органів нотаріату на підконтрольній українській владі території для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Позивач [PERSON] вказує, що крім неї спадкоємцем першої черги є її мати та дружина померлого - [PERSON] , яка у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини не подала, а своє небажання приймати спадщину вона підтвердила відповідною заявою, поданою до приватного нотаріуса Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Даровської Н.М. Інші спадкоємці щодо майна померлого [PERSON] відсутні. Звернувшись до державного нотаріуса Станично-Луганської державної нотаріальної контори Кондратьєва В.М. позивачу було надано роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд встановити їй додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м. Луганськ, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 05.10.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 04.12.2020. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 04.12.2020 підготовче судове засідання відкладено до 05.01.2021, у зв`язку з визнанням явки позивача у судове засідання обов`язковою. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 05.01.2021 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 08.02.2021, у зв`язку з витребуванням доказів. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 08.02.2021 закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду на 09.03.2021. 09.03.2021 розгляд справи відкладений до 13.04.2021, у зв`язку з перебуванням головуючого по справі у щорічній основній відпустці. Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву, в якій просила суд в розглянути справу без її участі та участі позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача Козлівської сільської ради Новопсковського району Луганської областідо судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника сільської ради, з не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Станично-Луганської державної нотаріальної контори до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника держнотконтори, не заперечує проти задоволення позовних вимог. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом встановлено, що [INFO] в м. Луганськ помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 25.02.2020 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Перевальському та Станично-Луганському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). На момент смерті [PERSON] належало право на земельну частку (пай), у землі, що перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Козлове Новопсковського району Луганської області, розміром 12,84 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на підставі сертифікату ЛГ №0058708; право на земельну частку (пай), у землі, що перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Козлове Новопсковського району Луганської області, розміром 12,84 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на підставі сертифікату ЛГ №0058705; земельна ділянка площею 10,20 га, що розташована на території Козлівської сільської Новопсковського району Луганської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ №084368 від 17.01.2002; земельна ділянка площею 9,97 га, що розташована на території Козлівської сільської Новопсковського району Луганської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ №084286 від 17.01.2002. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 01.12.1974 Артемівським райЗАГС м. Ворошиловград, свідоцтвом про укладення шлюбу серпії [NUMBER] , виданим 03.10.1992 Артемівським відділом ЗАГС м. Луганська. На день смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 07.03.1974 Палацом Щастя м. Ворошиловград. Як вбачається з заяви від 17.09.2020, посвідченою приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Даровською Н.М., дружина померлого [PERSON] - [PERSON] відмовилась від обов`язкової частки у спадщини після померлого чоловіка. Інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відстуня, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №63692436 від 24.02.2021. Згідно довідки №275 від 24.09.2020, виданою адміністрацією Лутугинського району Луганської області, [PERSON] на день смерті - [INFO] , проживав один за адресою: [ADDRESS] . Вказаний документ виданий на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в довідці, виданій на тимчасово окупованій Україні території. Згідно роз`яснення державного нотаріуса Станично-Луганської державної нотаріальної контори від 18.09.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] , з підстав пропущення спадкоємцем строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутись до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом встановлено, що з заявою про прийняття спадщини позивач звернулась 18.09.2020, тобто через 10 місяців після смерті свого батька, останнім днем подачі заяви про прийняття спадщини був - 19.05.2020. Як на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини позивач зазначила те, що [PERSON] помер на тимчасово окупованій території України у м. Луганськ, у зв`язку з чим вона зверталась до суду з заявою про встановлення факту смерті, а також встановлення карантинних обмежень на території України, у зв`язку з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 та неможливістю перетнути лінію розмежування в КПВВ «Станиця Луганська». Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. 11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин до 03.04.2020 встановлено карантин, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України №343 від 04.05.2020, карантин був запроваджений до 22.05.2020, строк його дії неодноразово продовжувався. З метою недопущення поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, збереження життя та здоров`я громадян, за розпорядженням Командувача об`єднаних сил, в контрольному пункті в`їзду-виїзду «Станиця Луганська» під час дії карантину пропуск осіб через лінію розмежування є суттєво обмеженим. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Досліджені в судовому засіданні матеріали справи переконують суд в тому, що [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, строк, який пропустила позивач є незначним - менше чотирьох місяців, у зв`язку з чим суд дійшов висновків, що позовні вимоги слід задовольнити та визначити позивачу додатковий строк три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом.

Outcome: approved