Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

02.03.2017 року [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, в якому просить ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням: квартирою №11 по вул. Героїв Майдану, 271, в м. Шаргород Вінницької області. Мотивуючи позовні вимоги зазначила, що 25.07.2008 року вона та відповідач [PERSON] уклали договір дарування, відповідно до якого передали безоплатно у власність позивачці і дочці [PERSON] квартиру №11, що знаходиться по вул. Героїв Майдану (колишня вул. Леніна), 271, у м. Шаргород Вінницької області, а 28.10.2008 року в КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності [PERSON] на вказану квартиру. Вона була одружена з відповідачем [PERSON], проте з листопада 2000 року вона та відповідач сімейних стосунків не підтримують. Відповідач з позивачкою донькою [PERSON] сімейних відносин не підтримує, в квартирі не проживає, проте продовжує бути там зареєстрованим з 18.04.1986 року. Вважає, що відповідач втратив право користування житлом у належній позивачці [PERSON] квартирі, так як не підтримує жодних звязків із дочкою, не проживає у квартирі з листопада 2000 року, проте, знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажає. Такі дії відповідача обмежують права неповнолітньої [PERSON] як власника квартири, оскільки створюють незручності та перешкоди у використанні власної квартири. В судовому засіданні [PERSON], яка є матірю позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки серії І-АМ №086526 (а.с.8), та законним представником неповнолітньої [PERSON] в силу вимог ч.2 ст.39 ЦПК України, підтримала вимоги, викладені в позовній заяві, посилаючись на ті самі обставини. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом: квартирою №11 в будинку №271 по вул. Героїв Майдану (колишня назва вул. Леніна) в м. Шаргород Вінницької області, позбавивши останнього таким чином права користування житловим приміщенням, оскільки, відповідно до договору дарування квартири від 25.07.2008 року, вказана квартира належить її та відповідача дочці неповнолітній [PERSON] З листопада 2000 року відповідач в квартирі не проживає, добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Такі дії відповідача обмежують права позивачки як власника квартири, оскільки створюють незручності та перешкоди у використанні власної квартири. [PERSON], як власник квартири, має право і хоче розпоряджатися нею на власний розсуд, проте, позбавлена цього права, так як в ній зареєстрований відповідач, що є порушенням прав позивачки та створює перешкоди у використанні квартири. Позивачка є студенткою, проте, не може оформити субсидію у такому розмірі, як студентка, оскільки членом її сімї Шаргородська міська рада зазначає відповідача, який зареєстрований у квартирі позивачки, хоча в ній не проживає, проте при розрахунку субсидії вона розраховується і на відповідача як члена сімї [PERSON] Представник третьої особи виконавчого комітету Шаргородської міської ради [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, заперечень щодо задоволення позовних вимог [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся судом належним чином за зареєстрованою адресою місця проживання, проте, поштова кореспонденція повернута до суду відділенням Укрпошти з поміткою про те, що відповідач за вказаною адресою не проживає (а.с.27) та шляхом оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» від 06.04.2017 року про виклик відповідача в судове засідання (а.с.39-40) . Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі ненадання особами, які беруть участь в справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, що не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином. Згідно з ч.9 ст.74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення в пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Заяв про відкладення розгляду справи через поважні причини чи про розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило, тому суд, заслухавши думку законного представника позивачки [PERSON] [PERSON], вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився в судове засідання без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подавав, а законний представник позивачки не має заперечень щодо заочного розгляду справи, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-АМ № 086526 (а.с.8). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25.10.2005 року (а.с.9). Відповідно до договору дарування квартири від 25.07.2008 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON], передали безоплатно у власність (подарували), а [PERSON] прийняла дарунок квартиру №11, що знаходиться в м. Шаргород Вінницької області по вул. Леніна (тепер [PERSON]) в будинку під номером 271, що підтверджується копією договору дарування квартири від 25.07.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі під №5215 (а.с.10-11) та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за номером 3043213 (а.с.12-13). 28.10.2008 року позивачка [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказану житлову квартиру, що підтверджується реєстраційним посвідченням та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.10.2008 року (а.с.15-16). Таким чином, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] є власником житлової квартири №11, що знаходиться на вулиці [PERSON] (колишня назва вул. Леніна) в м. Шаргород Вінницької області. Відповідач [PERSON], [INFO], батько [PERSON], зареєстрований за адресою позивачки, тобто в квартирі №11 по вулиці Героїв Майдану (колишня назва Леніна), 271, в м. Шаргород Вінницької області (а.с.17 -18), але не проживає з листопада 2000 року, що вбачається із пояснень в судовому засіданні законного представника позивачки [PERSON] [PERSON] Також, вказаний факт підтверджується домовою книгою №6369, оглянутою в судовому засіданні, копія з розділу ІІІ «Прописка» якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.18), та довідкою Шаргородської міської ради за №854 від 28.02.2017 року «Про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні, будинку, осіб» (а.с.17). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON], який зареєстрований в квартирі №11, що знаходиться на вулиці Героїв Майдану, 271, в м. Шаргород Вінницької області, в ній не проживає з 2000 року, будь-яких стосунків з дочкою позивачкою неповнолітньою [PERSON] не підтримує, тому втратив право на користування житловим приміщенням у вказаній квартирі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачкою надано суду належні та допустимі докази того, що відповідач [PERSON] не проживає у належній позивачці квартирі з 2000 року, не приймав та не приймає участі в її утриманні, не має права власності чи права на користування житловим приміщенням у вказаному будинку, і, крім того, зареєстрований в квартирі позивачки, чим перешкоджає [PERSON] у здійсненні прав власника квартири щодо користування та розпоряджання нею на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, в судові засідання не зявився двічі, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, пропозицію суду надати заперечення щодо позову проігнорував, не довівши, таким чином, належними та допустимими доказами наявність підстав для перебування на реєстраційному обліку у квартирі [ADDRESS] (колишня назва Леніна) в м. Шаргород. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав перебувати на реєстраційному обліку в квартирі, що належить [PERSON], яку проігнорував. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що позивачка є власником квартири №11, що знаходиться на вул. [PERSON] (колишня назва Леніна), 271, в м. Шаргород Вінницької області на підставі договору дарування квартири від 25.07.2008 року; що позивачка набула права власності на вказаний будинок на передбачених цивільним законодавством підставах; що право власності позивачки на вказаний будинок не оспорене в передбаченому законодавством порядку; що між позивачкою та відповідачем [PERSON] виник спір з приводу чинення останніми перешкод у користуванні та розпоряджанні [PERSON] її власністю внаслідок відмови відповідача добровільно знятися з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом квартирою №11 в будинку за №271 по вул. Героїв Майдану (колишня назва Леніна) в м. Шаргород, підлягає задоволенню. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, за правилами ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Так, згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтями 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, право власності на житло, порядок його набуття та припинення права власності. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі субєкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1, 2, 3 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України). Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу памяток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших обєктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника (ч.1 ст.346 ЦК України). Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняються з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ст.347 ЦК України). Ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч.1 ст.382 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст.383 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Згідно зі ст.ст.71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] в квартирі №11 в будинку №271, що знаходиться на вулиці [PERSON] (колишня назва Леніна) в м. Шаргород Вінницької області не проживає, права власності або права користування вказаною квартирою не має, але зареєстрований, то право позивачки на вільне користування своїм майном порушено та підлягає судовому захисту, а позов [PERSON] задоволенню.

Outcome: approved