Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

01.11.2019 [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] (далі - відповідач) заборгованості за договором позики від 26.07.2017 в сумі 345743 грн 43 коп., що складається із: суми позики в розмірі 295400 грн, відсотків за користування позикою в сумі 42938 грн 20 коп., трьох процентів річних нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 7405 грн 03 коп., а також стягнення 6000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката. У судовому засіданні представник позивача пред`явлений позов підтримав і наполягав на задоволенні; відповідач не з`явився вдруге, хоча про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином. 03.01.2020 за згодою представника позивача судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 26.07.2017 [PERSON] надав відповідачу позику в сумі 295400 грн, яку останній зобов`язався повернути в строк до 31.12.2018; на підтвердження факту отримання позики відповідач видав [PERSON] письмову розписку, оригінал якої приєднано до справи (а.с. 33). Відповідно до частини другої статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) розписка позичальника, яка посвідчує факт передання позикодавцем визначеної грошової суми, є підтвердженням укладення договору позики. Згідно статей 526, 530 Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений ним строк. За приписом частини другої статті 625 Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 29.10.2019 [PERSON] уклав з позивачем Договір про відступлення права вимоги, яким відступив позивачеві право вимоги виконання зобов`язання за договором позики у сумі 295400 грн, сплати процентів, пені, інфляційних і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання (а.с. 11). Враховуючи те, що відповідач умови договору позики не виконав та в установлений цим договором строк суму позики [PERSON] як позикодавцеві не повернув, зазначене є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача як нового кредитора позики в сумі 295400 грн і трьох процентів річних за період з 01.01.2019 по 01.11.2019 включно (як просить позивач) в сумі 7405 грн 23 коп., а всього 302805 грн 23 коп. Частиною першою статті 1048 Кодексу передбачено право позичальника на одержання від позикодавця процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. Суд констатує, що договором позики не встановлений розмір процентів за користування позикою, водночас позивач нарахував проценти за період після закінчення строку дії договору позики з 01.12.2018 по 01.11.2019 включно в розмірі 42938 грн 20 коп. - що є періодом позадоговірного користування грошовими коштами, на якій не поширюється дія частини першої статті 1048 Кодексу. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, сформульованою в постанові від 23.05.2018 (справа № 910/1238/17). За таких обставин, у цій частині позов не підлягає задоволенню. За приписом частини другої статті 141 ЦПК України понесені позивачем витрати на правову допомогу адвоката покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки судом задоволено вимоги позивача на 87.58% /302805.23 : 345743.43 х 100/, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді в розмірі 5254 грн 80 коп. [6000 х 87.58%].

Outcome: partial