Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним пункту 3.6. кредитного договору. Свої вимоги мотивує тим, що 17 березня 2008 року між ним та ВАТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК» був укладений кредитний договір № 38.3/АА-00002.08.2, відповідно до умов якого Банк надав йому грошові кошти у розмірі 23 844, 82 дол. США, терміном до 17.03.2015 року, зі сплатою 12,5% річних за користування коштами. Зазначив, що відповідно до п. 3.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник має сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості. Посилаючись на те, що п. 3.6 кредитного договору є несправедливою умовою, суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки визначений у п. 3.6 розмір пені більше як на половину перевищує розмір процентної ставки, просив визнати недійсним п. 3.6. кредитного договору № 38.3/АА-00002.08.2. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2014 року, позов задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2014 року про задоволення позову скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Крім того, просив поновити строк позовної давності на звернення з даним позовом. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, надав заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що ПАТ «РОДОВІД БАНК» є повним правонаступником ВАТ «РОДОВІД БАНК». Як встановлено у судовому засіданні, 17 березня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 38.3/АА-00002.08.2 (а.с. 4-7), відповідно до умов якого Банк відкрив позичальнику не відновлювану кредитну лінію на суму 23 844, 82 дол. США, терміном до 17.03.2015 року включно. Станом на 07 серпня 2013 року виникла заборгованість, за якою сума заборгованості за відсотками 4 016,72 дол. США, що складало 32 105 грн. 70 коп., сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості визначена у розмірі 1 008 016 грн. 07 коп. (а.с.8) Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 1.5. даного договору передбачено, що процентна ставка за кредитами за цим Договором встановлюється у розмірі 12,5% річних. Згідно з п. 3.6 договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник має сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1.6 (одна ціла шість десятих) процентів від суми простроченої заборгованості. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить визнати даний пункт договору недійсним у зв'язку із тим, що останній не відповідає приписам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та розмір пені, який встановлений у п. 3.6 договору перевищує більше ніж на половину розмір процентної ставки. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Разом з тим, представник відповідача у судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про наявність положень п. 3.6 кредитного договору від 17 березня 2008 року позивач дізнався з часу підписання вказаного договору у березні 2008 року, про що свідчить його підпис під вищевказаним договором. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак про порушення свого права. З зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише у жовтні 2013 року. Представник позивача у судовому засіданні надав суду заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій просив поновити строк позовної давності, оскільки зміст пункту 3.6 договору позивач зрозумів лише після отримання від банку вимоги про сплату пені, а саме 07 серпня 2013 року. Однак суд, не бере до уваги дані твердження представника позивача, оскільки суду не було надано доказів та наведено будь-яких поважних причин його пропуску, а як вбачається зі змісту договору від 17 березня 2008 року [PERSON] своїм підписом підтвердив те, що він ознайомлений і згоден з умовами договору. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed