Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та просила позбавити останнього батьківських прав відносно його сина [PERSON], [INFO]. Позов обґрунтований тим, що з 10.10.2003 сторони перебували у шлюбі, від цього шлюбу мають спільну дитину, [PERSON]. Зазначено, що 20.09.2010 рішенням Солом'янського районного суду м. Києва у справі №2-2777/10 шлюб між сторонами було розірвано, відповідач не заперечував, що після розірвання шлюбу дитина буде проживати з позивачкою. Позивачка пояснила, що весь цей час, з моменту розірвання шлюбу, відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Позивачка посилалася на те, що вони з сином та її теперішнім чоловіком, [PERSON] проживають разом у [ADDRESS] Вказала, що матеріальні умови сім'ї задовільні, дитині забезпечені гідні умови проживання, розвитку та відпочинку. Позивачкою зазначено, що між нею, дитиною та [PERSON] склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. [PERSON] навчається у Бориспільській ЗОШ №5. Нагляд за станом здоров'я дитини з моменту її народження і по сьогоднішній день, а також повне утримання здійснює позивач, батько участі в цій сфері життя дитини не приймає. Крім того, позивачка наголошувала на тому, що відповідач не заперечував і не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його сина, про що ним особисто була підписана заява від 31.10.2016. У зв'язку з наведеним, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою судді від 07 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 06.06.2018 на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю. Вказав, що позивачка з 2007 року почала проживати окремо від нього, син проживав разом із ним, у 2009 році його стан здоров'я погіршився, позивачка забрала сина до себе, згодом шлюб було розірвано. Відповідач пояснив, що в період з 2010 року по 2016 рік він кожні вихідні зустрічався із сином, надавав йому кошти, оплачував комунальні послуги, придбавав речі для сина, тобто, добровільно матеріально та в натуральній формі (продукти харчування, одяг тощо) надавав допомогу позивачці на утримання його дитини, тому остання навіть не зверталася до суду із позовом про стягнення аліментів. Відповідач посилався на те, що ніколи не ухилявся виконання батьківських обов'язків. Щодо обставин підписання заяви про не заперечення позбавлення його батьківських прав, пояснив, що підписав її помилково, вважаючи її дозволом на перетин кордону з матір'ю, які він систематично підписував, а також, цього ж дня він підписав дозвіл на перетин кордону. Вказав, що дану заяву він відкликав. Також відповідач вказав, що на даний час ніде не працює, є інвалідом третьої групи, є учасником бойових дій в зоні АТО. У судовому засіданні позивач та її представник просили позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову. У судовому засіданні представник Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Бориспільської міської ради просив задовольнити позов. Представник Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адімністрації в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи. Суд, заслухавши сторін, свідка [PERSON], дослідивши матеріал справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.10.2003. Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.09.2010 у справі №2-2777/10 шлюб між сторонами було розірвано. Судом встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, [INFO] в останніх народився син, [PERSON]. Так, [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідач з моменту розірвання шлюбу, життям сина не цікавився, у його вихованні участі не бере. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Так, в обґрунтування своїх позовних вимог, позивачкою, зокрема, було надано копію заяви [PERSON] до компетентних органів, від 31.10.2016, засвідченої приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л.Г., реєстровий №2042, в якій [PERSON] заявив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO] Також в матеріалах справи наявні рішення Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 14.08.2017 про погодження висновку щодо можливості позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], та Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету міської ради про можливість позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO] Відповідач в судовому засіданні пояснив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, вказав, що любить свого сина, ніколи не ухилявся від виконання ним батьківських прав. Пояснив, що в період з 18.09.2014 по 15.01.2015 брав участь в АТО, у зв'язку з чим був позбавлений можливості проводити час із сином, на підтвердження чого надав суду довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України №858 від 03.09.2015. Крім того, пояснив, що перебував на лікуванні, пов'язаному з перебуванням у зоні АТО. В матеріалах справи також наявна копія заяви [PERSON] від 04.05.2018 до компетентних органів, засвідченої приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л.Г., в якій [PERSON] заявив, що цією заявою відкликає свою заяву за реєстровим №2042 про позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO] Допитаний у судовому засіданні у якості свідка неповнолітній [PERSON], [INFO], пояснив, що не заперечує проти позбавлення відносно нього батьківських прав [PERSON], проте, хоче з ним спілкуватися і бачитися. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав. Разом з цим, суду не надано доказів саме винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно неповнолітнього [PERSON], не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства, а тому враховуючи те, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], останній має бажання спілкуватися з батьком, та ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON], [INFO]. Судом приймається до уваги і поведінка відповідача під час судового засідання, який, на думку суду, виявляв любов до сина і бажання належним чином виконувати свої батьківські обов'язки. З поведінки відповідача у судовому засіданні не вбачається будь-якого негативного впливу або відношення до сина. Натомість, вбачається конфлікт між батьками неповнолітнього, який, на думку суду, негативно впливає на розвиток та моральний стан дитини. Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Бориспільської міської ради про позбавлення батьківських прав, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку в порядку ст.141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed