Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У вересні 2020 року позивач АТ «Універсал банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Новосельська Інна Людвігівна про визнання договору дарування частини квартири недійсним. В позові посилається на те, що АТ «Універсал Банк» є правонаступником всіх прав та обов*язків ПАТ «Універсал Банк», ВАТ «Універсал Банк» та ВАТ «Банк Універсальний». 07 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №053-2008-526 на суму в розмірі 76500 доларів США, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався сплачувати 12,45% річних на суму заборгованості. Строк дії договору був встановлений сторонами терміном до 01.03.2038 р. 11 травня 2016 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по цивільній справі №760/28231/14-ц позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] - задоволено, стягнуто солідарно суму заборгованості в розмірі 80500,27 доларів США та судові витрати у розмірі 1827,00 грн. з кожного. Відповідачами по справі №760/28231/14-ц [PERSON] та [PERSON] було подано апеляційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2016 року. 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] було відхилено та рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2016 року залишено без змін. Зазначає, що [PERSON] весь час розгляду цивільної справи № 760/28231/14-ц був обізнаний про її хід, розуміючи наслідки прийняття судом рішення про стягнення заборгованості та свій обов`язок щодо його виконання. 08 вересня 2020 року АТ «Універсал Банк» дізнався, що 05 вересня 2016 року [PERSON] відчужено 1/4 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом переоформлення її договором дарування від 05.09.2016 року на [PERSON] . До укладання даного договору дарування від 05.09.2016 року, 1/4 частина квартири що розташована за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору міни ВВО/263477, посвідченого 10.11.2004 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П., за реєстровим № 4951. Вказаний договір дарування від 05.09.2016 року був укладений під час активного розгляду справи № 760/28231/14-ц (справа перебувала на розгляді в Апеляційному суді м. Києва), а відтак вчинено з метою ухилитись від виконання судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування. Крім того, зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у родинних відносин. Вказане свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. \~ \~ \~ \~ [PERSON] відчужуючи належне йому на праві власності майно, знав про існування значної суми заборгованості перед позивачем та розумів ризики стягнення з нього заборгованості в майбутньому, а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це майно. Посилаючись на норми чинного законодавства просить визнати договір дарування частки квартири, загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 05 вересня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №5496, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л. та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31230114 від 05.09.2016 року 12:34:07 приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу, Чернівецької області Новосельської І.Л. Стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору. Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 01 квітня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду по суті. 09 квітня 2021 року на адресу суду від третьої особи без самостійних вимог - приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Новосельської І.Л. надійшли пояснення на позовну заяву, в якій остання зазначила, що при посвідченні оспорюваного правочину нею були дотримані всі норми чинного законодавства. Згідно довідки КЖРЕП-4, яка була надана під час оформлення договору дарування, [PERSON] у квартирі, частка якої відчужувалася, не був зареєстрований, а також у наданій копії паспорта на його ім*я є відмітка про реєстрацію у м. Києві з 2008 року, та надана довіреність від його імені свідчить, про його намір подарувати вказану вище частку квартири батькові [PERSON] . Вважає, що при посвідченні договору нею було встановлено дійсний намір дарувальника передати майно третій особі шляхом дарування та підстав для відмови у посвідченні такого правочину у неї не було. АТ «Універсал Банк» мав можливість при вирішенні питання в судовому порядку про стягнення боргу з*ясувати склад майна належного [PERSON] та вжити заходів про забезпечення позову, наклавши заборону відчуження або арешт на майно, однак таким правом не скористався. Вважає, що спосіб захисту, визначений в даному позові, є нічим іншим, як зловживання своїм процесуальним правом. Позов побудований на домислах, припущеннях і не підтверджується належними допустимими доказами, а тому в задоволенні позову просить відмовити. Представник позивача, адвокат Фіногєєв В.М. в судове засідання\~не з*явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує, просить задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з*явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Третя особа -\~приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Новосельська І.Л. в судове засідання не з*явилася, в наданих суду поясненнях просила справу розглянути у її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, по справі слід ухвалити заочне рішення, виходячи з наступного. Судом встановлено,\~що 07 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір на придбання майна № 053-2008-526. Відповідно до договору [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 76500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,45 % річних (а.с.8-15). Рішенням Солом*янського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволений. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №053-2008-526 від 07.03.2008р. в сумі 80500,27 доларів США, з яких: 74601,81 долар США - заборгованість по тілу кредиту; 5808,43 доларів США - заборгованість по сплаті процентів; 90,03 доларів США - заборгованість по сплаті підвищених процентів. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору неукладеним відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір в розмірі 1827 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір в розмірі 1827 гривень (а.с.20-25). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року рішення Солом*янського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року залишено без змін (а.с.26-33). За змістом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 1/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на праві приватної спільної часткової власності належала [PERSON] була відчужена відповідно до договору дарування від 05 вересня 2016 року. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 31230114 від 05 вересня 2016 року (а.с.34-39). Відповідно до змісту оспорюваного договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л., зареєстрованого в реєстрі за №5496, від 05 вересня 2016 року, дарувальник [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] , передає, а обдарований [PERSON] безоплатно приймає в дар ј частку квартири [ADDRESS] (а.с.95-95). Відповідач [PERSON] є рідним сином відповідача [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.134). Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша\~статті 1 ЦК України). Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі\~статтею 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд має ухвалити рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Відповідно до положень\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою\~статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини третьої\~статті 13 ЦК України\~випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У\~ст. 234 ЦК України\~не передбачено коло осіб, які мають право звертатися з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним, тобто це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інші заінтересовані особи. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6\~статті 3 ЦК України\~до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Оцінивши всі наявні у справі докази та встановивши відповідні їх обставини, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно при примусовому виконанні рішення суду про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості перед позивачем. Відповідач [PERSON] здійснив відчуження належної йому частки нерухомого майна своєму батькові [PERSON] , будучи обізнаним про наявність судового рішення про стягнення з нього в солідарному порядку значної суми коштів. На час укладення договору дарування частки нерухомого майна, справа перебувала на розгляді в Апеляційному суді м. Києва. Суд ураховує, що позичальник не дивлячись на наявність у нього заборгованості здійснив розпорядження своїм майном за безоплатним договором, що в даному випадку саме по собі вказує на наявність ознаки фіктивності. Крім того, відчуження відбулось на користь близького родича - батька боржника, що також сприймається судом як укладання фіктивного договору, а справжній намір полягає в ухиленні від виконання боргового зобов`язання. За наведених обставин, дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому такий договір є недійсним на підставі статей\~203\~та\~215\~цього\~ЦК України, тож вимоги позивача про визнання спірного договору дарування недійсним є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Крім того, вступаючи у правовідносини щодо отримання кредитних коштів позичальник усвідомлює наявні в нього зобов`язання щодо повернення коштів, які мав би повертати на виконання умов договору без рішення суду, однак належним чином свого обов`язку не виконав, що і стало підставою для звернення товариства із відповідним позовом до суду, тож усвідомлюючи неналежне виконання обов`язків позичальник відповідно усвідомлює і наслідки, які мають настати, й у такій ситуації здійснення боржником відчуження належного йому майна вказує на його недобросовісність та намагання на майбутнє ухилитись від виконання обов`язку за рахунок належного йому майна. Стосовно вимог позивача про скасування державної реєстрації права власності на квартиру проведеного на підставі оскаржуваного договору дарування у порядку застосування наслідків недійсності правочину, суд дійшов висновку, що такі вимоги також підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої\~статті 236 Цивільного кодексу України\~правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша\~статті 216 цього Кодексу). За змістом\~статті 216 цього Кодексу\~наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, у\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Відповідно до частини другої\~статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у тому числі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав. Таким чином, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача наявні правові підстави для скасування державної реєстрації права власності на частку квартиру, що була проведена на підставі договору дарування, який за цим рішенням суду визнається недійсним. Для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, оскільки оскаржуваний договір дарування не створив жодних юридичних наслідків і в даному випадку такі вимоги позивача є належним та законним способом судового захисту, оскільки за чинним\~Цивільним кодексом України\~право власності виникає з моменту його реєстрації. Також суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, які були понесені ним у зв`язку із зверненням до суду по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн. (а.с.7), що відповідає вимогам\~ст. 141 ЦПК України, оскільки ці витрати, які підтверджені документально платіжним дорученням, залученим до матеріалів справи, є судовими витратами, які у разі задоволення позову підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved