Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

01 вересня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 30 000 грн. В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що 18.07.2021 року під час відпочинку поблизу річки Південний Буг в с. Завадівці Гайсинського району Вінницької області між нею та відповідачкою виник конфлікт, під час якого з неї зняли частину купальника і [PERSON] її сфотографувала у такому вигляді. Увечері того ж дня відповідачка, не маючи на те згоди позивача, опублікувала фотознімки із її зображенням в соцмережі «Фейсбук». Вона зафіксувала факт появи цих фото, зробивши знімки екрану (скріншоти). Стверджує, що такими діями [PERSON] принизила її честь та гідність, оскільки у вказаній соцмережі почалося обговорення її приватного життя про непристойну, аморальну поведінку, в наслідок чого вона зазнала приниження, друзі та знайомі уникають спілкування з нею, погіршився стан її здоров`я. Ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області від 07.09.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 4 жовтня 2021 року. Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 25.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 23.11.2021 року. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ляховська О.Т. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Підтвердили обставини, викладені у останній. Відповідачка [PERSON] в підготовчі засідання, які були призначені до розгляду на 04.10.2021 року та 25.10.2021 року, а також в судове засідання 23.11.2021 року тричі поспіль не з`явилася, про дату, місце і час розгляду справи кожного разу була повідомлена належним чином, а саме за адресою, наданою виконавчим комітетом №5 Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області (а.с. 51). Конверти з судовими повістками, які були направлені відповідачці, були повернуті суду за зворотньою адресою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» або з інших підстав (а.с. а.с. 54, 61). Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Тому про дату підготовчих засідань 04.10.2021 року та 25.10.2021 року, а також дату судового засідання 23.11.2021 року відповідачка була повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. а.с. 55, 59, 65). Таким чином, відповідач є належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не сповістила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернулася, а також не скористалася правом надання заперечень проти позову. Отже, з урахуванням положень ч.ч. 8, 11 ст. 128 ЦПК України відповідачка вважається такою, що повідомлена належним чином про дату та час слухання справи. Суд у порядку загального позовного провадження, вислухавши пояснення позивача та її представника, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що 18 липня 2021 року, близько 19 години, відповідач [PERSON] у соціальній мережі Інтернет « facebook » у групах «Новини Тепличчини» та «Теплик online» розмістила фотознімки із зображенням позивачки [PERSON] в непристойному вигляді, а також інформацію, яка містила образливі звинувачення на адресу [PERSON] та її чоловіка. Згідно з положеннями ч.ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] у відповідності до вище вказаних вимог ЦПК України не надала суду доказів щодо наявності згоди позивача на розміщення і розповсюдження фотознімку із своїм зображенням. Статтею 269 ЦК України встановлено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом, не мають економічного змісту, тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав, якими фізична особа володіє довічно. Основні положення, які регулюють відносини між особою, яка зображена на фотографії та особою (-ми), які збираються публічно показати, відтворити та(або) поширити фотографію, на якій зображено таку особу, є положення статтей 307-308 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої, другої статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою. Згідно статті 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Якщо фізична особа позувала авторові за плату, фотографія, інший художній твір може бути публічно показаний, відтворений або розповсюджений без її згоди. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб. Аналіз наведеної норми права вказує на те, що охороні підлягає право фізичної особи на зображення, а саме на охорону інтересів зображеної фізичної особи. Таким чином, вказана вище норма забороняє вчинення без отримання згоди особи таких трьох дій: публічно показувати, відтворювати та поширювати. Отже на законодавчому рівні закріплено гарантію, що «без згоди» така фотографія не буде публічно показана, відтворена, та розповсюджена. Форма такої «згоди», процедура її запиту та отримання, строк її дії та таке інше, законодавчо не встановлені. Така заборона кореспондує із закріпленими у Цивільному кодексі України правами особи на індивідуальність (ст. 300 ЦК України), на повагу до її гідності та честі (п. 1 ст. 297 ЦК України), на недоторканність своєї ділової репутації (п. 1 ст. 299 ЦК України), на особисте життя (п. 1 ст. 301 ЦК України), на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (п. 3 ст. 301 ЦК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Судом не встановлено будь-яких із зазначених випадків, які б виключали необхідність отримання згоди від [PERSON] на публічний показ, відтворення та розповсюдження фотографії з її зображенням. У цій справі не викликає сумнівів те, що публікація фотографії позивача тісно переплітається зі сферою її приватного життя. Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини зауважує, термін «приватне життя» є широким поняттям, що не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року). Відносно фотографій Європейський Суд вказав, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватись від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов`язання, невід`ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов`язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 96, 98, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є приватною особою та не виконує публічних функцій. За таких обставин суд приходить до висновку, що розповсюдження відповідачем фотографії із зображенням [PERSON] без її згоди, шляхом розміщення її 18 липня 2021 року в соціальній мережі «Фейсбук», є порушенням особистих немайнових прав позивача. Тлумачення частини першої статті 308 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, фотографія на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких: (а) фізична особа позувала авторові за плату; (б) це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб. Така позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 30 січня 2019 року в справі № 308/5318/15-ц. Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У статті 280 ЦК України передбачено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, якихи фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р., «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних наслідків, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Поскільки неправомірними діями відповідача були завдані моральні страждання та психологічні переживання позивачці, і факт спричинення позивачу [PERSON] моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до переконання, що між вказаними незаконними діями відповідача та нанесенням моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок, а відтак, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину моральних та душевних страждань позивачки, тривалості цих страждань, їх характер, характер правопорушення, допущеного відповідачем та виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, про можливість стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 10 000 гривень, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, що на думку суду буде відповідати засадам розумності та справедливості, а отже позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз. З матеріалів цивільної справи вбачається, що 05.08.2021 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Ляховською О.Т. було укладено договір №47 про надання правової допомоги (а.с. 42). На підтвердження понесених витрат позивачем на правову допомогу останньою в судовому засіданні надано акт приймання-передачі послуг професійної правничої допомоги по договору про надання правової допомоги від 05.08.2021 року №47 та квитанцію про оплату наданих послуг № 60 від 22.11.2021 року в сумі 3000 грн. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку що, вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в сумі 3000,00 гривень підлягають до задоволення.

Outcome: partial