Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

У січні 2019 року позивачка [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбу з 5 серпня 2011 року. Від подружнього життя у них народився син - [PERSON], [INFO]. Шлюб був розірваний на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2018 року. [PERSON] зазначає, що дитина після розірвання шлюбу, проживає разом з нею і знаходиться на повному її утриманні. Позивач зазначає, що на сьогоднішній день їхні стосунки з відповідачем [PERSON] фактично припинені. Батько її неповнолітньої дитини у вихованні неповнолітнього сина [PERSON] участі не приймає, кошти на утримання сина останній рік взагалі не надає. Тому позивач просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO] аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з моменту подання позову і до досягнення повноліття. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.01.2019 року відкрито позовне провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 27.02.2019 року [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву в якій зазначив, що з позовною заявою не погоджується, оскільки після розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON], він намагався добровільно надавати аліменти на утримання сина, але позивачка відмовлялася їх отримувати, мотивуючи це тим, що вона вирішить це питання у судовому порядку. Відповідач зазначає, що посилання у позовній заяві про те, що він не надає матеріальної допомоги та продає велосипеди, жодним чином не підтверджені, відсутні докази того, що дитина проживає разом з матір»ю та знаходиться на її утриманні. Тому позовні вимоги позивача [PERSON] просить залишити без розгляду, оскільки позовна заява подана особою, яка не має повноважень на ведення справи, а також позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. 15.02. 2019 року позивач направила до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що ми з відповідачем [PERSON] уже більше як півтора року не проживаємо разом, за цей час Відповідач не намагався налагодити стосунки та допомагати матеріально своїй дитині, а лише навпаки коли я зверталась до суду про стягнення аліментів, писав заперечення про позову. Заперечував про обов»язку його, як батька утримувати дитину. Більш того Відповідач поставив її скрутне матеріальне становище, з якими вона весь час намагається справлятися, оскільки вона самостійно утримує сина та сплачує борги за комунальні послуги, хоча навіть у тій квартирі не проживає. Відповідач дійсно останні два місяці перераховував кошти на утримання сина. Однак, беручи до уваги попередню поведінку Відповідача, вона йому не довіряє. Тому звернулась з позовом про стягнення аліментів. Так як відповідач у будь-який момент може припинити сплачувати матеріальну допомогу на дитину. Тому на підставі вищевказаного просила відмовити у проханні відповідача залишити позовну заяву без розгляду та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання з'явилась, позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився. До суду направив заяву про слухання справи у його відсутності, в якій просив врахувати поданий ним відзив на позовну заяву. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При розгляді справи встановлено, що 05 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис № 260, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER]. Від подружнього життя сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 13 листопада 2012 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 липня 2018 року (справа 369/6431/18) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], разом із нею за вищевказаною адресою проживає та знаходиться на її утриманні син [PERSON], [INFO]. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідач є працездатним, відповідно до ст.180 СК України зобов'язаний утримувати свою дитину. Між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів. Доказів про наявність стягнень по виконавчим документам з [PERSON] та доказів щодо утримання інших дітей суду не надано. Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов'язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а відтак, вимога позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 04.01.2019 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. З огляду на те, що неповнолітня дитина проживає з матір'ю і знаходяться на її утримання, вартість речей першої необхідність, вік, стан здоров'я дитини, суд приходить до висновку про задоволення позовних та стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що забезпечить утримання дитини відповідно до її віку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved