Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданих незаконною бездіяльністю посадової особи органу досудового розслідування. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на те, що 20.12.2012 було порушено кримінальне провадження №42012049990000266 за ч.1 ст.382 та ст.388 КК України, в якому позивача було залучено потерпілим. Досудове слідство проводилось слідчим СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Кожевніковим О.М., а потім була створена група слідчих: Раіхіна А.В. та Кожевнікова О.М. Процесуальним керівником є прокурор прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська Макарчук М.О., начальник СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] є працівником міліції, і керівником органу досудового розслідування. На протязі 10 місяців, в період з 20.12.2012 до 25.10.2013, [PERSON] належним чином не організував роботу підлеглих йому слідчих Раіхіна А.В. та Кожевнікова О.М. Бездіяльність і порушення вимог КПК України, допущені вказаними слідчими при досудовому розслідуванні, не були виправлені керівником органу досудового розслідування, першим заступником начальника, начальником СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON]. Для сприяння досудовому розслідуванню, позивач, як потерпілий по справі, подавав клопотання про виконання слідчих дій, однак вони нехтувались слідчими, а їхні порушення не усувались начальником слідства [PERSON], який через несумлінне виконання своїх службових обов'язків порушив права і свободи позивача, закріплені Конституцією України та Кримінальним процесуальним кодексом України, та не забезпечив ефективної роботи підлеглих йому слідчих. Через неналежне виконання службових обов'язків слідчими та начальником слідства [PERSON], позивач був змушений витрачати час для поїздок до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на особисті прийоми до начальника СВ [PERSON], до начальника СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та до прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська. У зв'язку із зазначеним, начальник слідчого відділу Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] систематично притягувався до дисциплінарної відповідальності за безвідповідальне ставлення до виконання службових обов'язків, що призвело до відсутності контролю за службовою діяльністю підлеглих йому слідчих. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2013 року, у зв'язку з розглядом скарги [PERSON], була визнана протиправною бездіяльність начальника Слідчого відділу Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] Позивач зазначив, що працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, тому при порушенні прав і законних інтересів громадянина, збитки, завдані працівником міліції який виконує свої обов'язки, компенсуються за рахунок держави. Службова особа міліції, яка неналежно виконує свої обов'язки, несе відповідальність у встановленому порядку. Неналежне виконання службових обов'язків начальником СВ [PERSON] зазначено в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, де його бездіяльність визнано протиправною. З посиланням на норми Закону України "Про міліцію", позивач вважає, що бездіяльністю [PERSON] йому завдані матеріальні збитки та заподіяно моральну шкоду, які він поніс у результаті протиправних дій [PERSON] та складаються з наступних витрат і пов'язані зі зверненням до Ленінського райсуду 16.09.2013 р. зі скаргою на бездіяльність [PERSON]; прибуттям у судове засідання Ленінського райсуду 20.09.2013, 22.10.2013 та 25.10.2013, де розглядалися його скарги; прибуттям до прокуратури Ленінського району зі скаргою на бездіяльність слідчою Ленінського РВ ДМУ 09.10.2013; прибуттям до ГУМВС України в Дніпропетровській області на особистий прийом 04.11.2013 зі скаргою; зверненням до МВС України зі скаргою щодо бездіяльності [PERSON]; прибуттям до АНД райсуду 09.01.2014 для подачі позовної заяви. При цьому, для пересування по місту, відвідуючи адвоката, Ленінський райсуд, прокуратуру Ленінського району, ГУМВС України в Дніпропетровській області та АНД райсуд, позивач витрачав гроші на придбання пального для автомобіля, на якому пересувався. Також позивач вважає, що через бездіяльність [PERSON] він переніс стрес в ситуації принципово не вирішуваної для нього проблеми, було порушено його нормальні життєві зв'язки, позбавлено можливості реалізації своїх звичок і бажань, завдало душевних страждань, що стало причиною погіршення відносин з оточуючими його близькими людьми, тобто було заподіяно моральну шкоду. На підставі викладеного та з урахуванням уточненої позовної заяви після перегляду справи ВССУ, позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку відкритого в Казначействі в установленому порядку для забезпечення списання в безспірному порядку коштів державного бюджету матеріальні збитки у розмірі 581,90 грн.; моральну шкоду у розмірі 17 000 грн. та вирішити питання про судові витрати. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2014 року позовні вимоги позивача задоволено частково (а.с.100-101). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2014 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с.149-152). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2014 року скасовані та справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.188-189). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача - Дніпропетровського міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області Бідашка А.В., просив у позові відмовити, надав суду письмові заперечення, в яких посилався на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представник відповідача - Державної казначейської служби України до суду не з'явилася, надавши письмові заперечення на позов. Суд, вислухавши позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 20.12.2012 було порушено кримінальне провадження № 42012049990000266 за ч.1 ст.382 та ст.388 КК України, в якому позивача [PERSON] було визнано потерпілим. Досудове слідство проводилось слідчим СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Кожевніковим О.М., та в процесі слідства була створена група слідчих: Раіхіна А.В. та Кожевнікова О.М. Процесуальним керівником є прокурор прокуратури Ленінського району м.Дніпропетровська Макарчук М.О. За результатом розгляду скарги позивача стосовно неналежного виконання обов'язків та неналежної організації роботи підлеглих йому слідчих, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2013 бездіяльність начальника СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] була визнана протиправною. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідальність працівників міліції передбачена ч.ч.2,3 ст.25 Закону України "Про міліцію", де зазначено, що при порушенні прав і законних інтересів громадянина, збитки завдані працівником міліції який виконує свої обов'язки, компенсуються за рахунок держави. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Також, моральна шкода полягає і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Факт спричинення позивачу моральної шкоди, в результаті бездіяльності начальника СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] знайшов підтвердження під час розгляду справи в судовому порядку, а саме маючи статус потерпілої особи в кримінальному провадженні, позивачу [PERSON] тривалий час приходилося захищати свої порушені права, в тому числі тривалий час оскаржувати дії щодо не вирішення його клопотань заявлених під час кримінального провадження з метою проведення слідчих дій, необхідністю доводити свої права і лише після звернення до суду та проведення службової перевірки клопотання [PERSON] як потерпілого були розглянуті та проведено слідчі дії. Факт невиконання своїх службових обов'язків [PERSON] знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи, що підтверджується наданими письмовими доказами та встановлено ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2013 року. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд вважає відшкодувати [PERSON] моральну шкоду за рахунок коштів державного бюджету в розмірі 500 грн., задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково, з урахуванням обставин справи та наслідків, що наступили для позивача, який зазнав душевних страждань внаслідок невиконання начальником СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] своїх службових обов'язків. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування збитків в сумі 581,90 грн., які складаються з витрат на пальне, яке було витрачене позивачем для пересування на автомобілі, оскільки сплачені грошові суми за пальне по відповідним чекам не є тими грошовими сумами, які можуть бути відшкодовані позивачу на підставі ст.ст. 1166, 1173, 1176 ЦК України. Що стосується вимог про компенсацію за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять у зв'язку із зверненням до суду, то суд приходить до наступного. Відповідно до п.3 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Ч.ч.2,3 ст.85 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Час, витрачений у зв'язку з явкою до суду, складається з часу, протягом якого сторона не могла займатися діяльністю, що дає їй заробіток, зокрема часу, проведеного в судовому засіданні. Цей час визначається шляхом додавання часу тривалості усіх судових засідань, в яких сторона брала участь. До цього часу слід додати і час чекання початку судових засідань, якщо вони почались із запізненням. До цього часу можна додати також час, необхідний для доїзду в приміщення суду. Однак ці обставини повинна довести сторона, яка заявляє такі вимоги. Заявляючи такі позовні вимоги, позивачем розрахунок витрат в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, суду не надано. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 500 грн. 00 коп. В іншій частині позову слід відмовити. Вирішуючи, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України питання розподілу судових витрат, слід дійти висновку, що судові витрати розподілу не підлягають та відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial