Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору дарування від 27 червня 2008 року він є власником земельної ділянки площею 0,1517 га в с. Нове Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. У січні-лютому 2014 року він втратив свій державний акт на право власності на земельну ділянку. Тому звернувся до управління держземагенства щодо отримання копії державного акту з архіву, де йому стало відомо, що земельна ділянка належить його родичу - [PERSON], який набув у власність земельну ділянку на підставі договору дарування від 28 жовтня 2010 року. Вказав, що даний договір є недійсним, бо укладений на підставі державного акту, який на той час вже був втрачений його дідом та виданий дублікат даного акту. Оспорюваний договір також є недійсним, оскільки укладений після його договору, тобто дарувальник не був власником земельної ділянки та не мав права його укладати. У подальшому [PERSON] за рішенням ради змінив цільове призначення земельної ділянки та уклав 18 вересня 2013 року з [PERSON] договір купівлі-продажу даної земельної ділянки. Вказав, що хоч і [PERSON] є добросовісним набувачем, але відповідно до вимог чинного законодавства він має право витребування свого майна від нового власника. На даний час вважає, що його право власності оспорюється сторонами, тому за рішенням суду він має право вимагати визнання такого права в судовому порядку. Просив суд визнати недійсним договір дарування від 28 жовтня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 10 лютого 2004 року та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 вересня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; витребувати від [PERSON] як добросовісного набувача на користь [PERSON] земельної ділянки; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1571 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована по [ADDRESS] судові витрат покласти на відповідачів. При розгляді справи відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він набув право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку на підставі договору дарування з його дідом. Щодо існування інших договорів його нічого відомо не було. Вказав, що у липні 2014 року [PERSON] вже звертався до суду з аналогічним позовом, в якому вказав, що він є незаконним власником, що він вчинив дії по викраденню державного акту, інші шахрайські дії. Дана інформація є неправдивою та принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Позовна заява була підписана його представником [PERSON] Рішенням суду було відмовлено в задоволенні позову, яке на час розгляду даної справи набрало законної сили і ніким не оскаржено. Своїми діями [PERSON] спричинив оприлюднення інформації, яка не відповідає дійсності та порушує честь, гідність та ділову репутацію, як людини, чим заподіяно йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 60900 грн.. Просив суд визнати інформацію щодо [PERSON], поширену [PERSON]. у його позовній заяві від 08 липня 2014 року, такою, що не відповідає дійсності, а відтак є недостовірною та наносить шкоду особистим правам, інтересам, шкодить діловій репутації; зобов'язати [PERSON] публічно вибачитись перед [PERSON] за поширення недостовірної інформації та нанесену образу; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 60 900 грн.; покласти на відповідача судові витрати. У подальшому було подано заяву щодо уточнення судових витрат на правову допомогу. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що право власності у [PERSON] виникло під час реєстрації правочину, в подальшому жоден договір буде вважатись недійсним, оскільки предметом правочину є його земельна ділянка. З [PERSON] у нього були нормальні відносини, але можливо на час дарування дідом [PERSON] земельну ділянку, останній знав про його договір. Коли і за яких обставин він втратив свій державний акт - не пам'ятає, можливо дитина з'їла. У квітні 2014 року звернувся в усному порядку до держземагенства, де йому стало відомо про нового власника землі. Тому строк позовної давності не пропустив. На спірній земельній ділянці він бував час-від-часу, але жодного будівництва там не бачив, земельну ділянку не обробляв, чи сплачував якісь податки на землю також не пам'ятає. Доводи [PERSON] щодо поширення неправдивої інформації вважає надуманими, в даний час він звернувся до правоохоронних органів щодо перевірки дій [PERSON] Тому просив відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] та задоволити його позов в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували, вимоги за зустрічним підтримали. Подали суду письмові заперечення. Суду пояснили, що правомірність набуття [PERSON] у власність земельної ділянки підтверджена судовим рішенням. [PERSON] до дня смерті доглядав за дідом, який саме тому подарував йому земельну ділянку. [PERSON] за життя діда та після його смерті не цікавився спірною земельною ділянкою. При укладенні оспрюваного договору дарування був оригінал першого державного акту на дану земельну ділянку. Вважає, що неправомірно був укладений перший договір дарування. Просили суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] як з-підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності та задоволити вимоги за зустрічним позовом. У судовому засіданні представник [PERSON] проти позову заперечувала. Суду подала письмові заперечення проти позову. Суду пояснила, що [PERSON] є добросовісним набувачем та у нього не може бути витребуване дане майно. Земельна ділянка була ним придбана для будівництва житлового будинку для проживання його сімї. Будівництво тривало значний проміжок часу та жодних зауважень до нього не було. В даний час будинок закінчений будівництвом та не введений в експлуатацію, зважаючи на судові спори. Вказала, що в держземагенстві відсутній дублікат державного акту, на підставі якого був укладений перший договір дарування земельної ділянки. Просила відмовити в задоволенні вимог [PERSON] як з-підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності, зустрічний позов просила вирішити відповідно до вимог закону. У судовому засіданні представник управління Держзеагенства в Києво-Святошинському районі Київської області подав суду письмові пояснення по суті спору. Просив вирішити позов [PERSON] відповідно до вимог закону. У судове засіданні представники Головного Управління Держзеагенства в Київській області, першої Київської обласної державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Києво-Святошинського району Київської області Федоренко О.І., відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь при розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] та у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). При розгляді справи судом встановлено, що 10 лютого 2004 року [PERSON] отримав державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,1517 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за №2229. За рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 24 січня 2008 року надано дозвіл на виготовлення дублікату Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1517 [PERSON], що знаходиться на території Тарасівської сільської ради в с. Нове, вул. Сагайдачного. 23 червня 2008 року було видано на ім'я [PERSON] дублікат державного акту серія КЖ №424430 на право власності на земельну ділянку площею 0,1517 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за №010832900701. Відповідно до ст. 90 ЗК України, чинної на час укладення договорів дарування, власники земельних ділянок мають право в тому числі продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. 27 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1517 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. При цьому в договорі вказано, що земельна ділянка належить дарувальнику на підставі дублікату державного акту серія ЯЖ №424430. 19 лютого 2009 року [PERSON] отримав державний акт серія ЯЖ №470254 на право власності на земельну ділянку площею 0,1517 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за №010932900030. 28 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1517 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Договір посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори. При цьому в договорі вказано, що земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту серія [NUMBER]. Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №10/1 від 22 червня 2012 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо зміни використання земельної ділянки площею 0,1517га [PERSON] з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. 18 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1517 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О.І. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2014 року відмовлено в позові [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 28 жовтня 2010 року, визнання недійсним державного акту серії КВ№106671. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з недоведеності позовних вимог, не надання правовстановлюючих документів на земельну ділянку на ім'я [PERSON] За ухвалою суду управлінням Держземагенством надано суду для огляду другі примірники державних актів та належним чином завірені копії цих державних актів: серії ЯЖ№470254, виданого на ім'я [PERSON], серія [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON] (два акта, один з актів з відміткою про перехід права власності), серія ЯМ №684552, виданого на ім'я [PERSON]. При цьому дублікату, виданого на ім'я [PERSON] в управління не виявлено. Також жодної технічної документації по виготовлення державних актів, книг видачі державних актів не виявлено. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При розгляді справи сторонами визнавався факт належності на праві власності [PERSON] спірної земельної ділянки, набутої останнім у власність на підставі рішення ради та отримання державного акту [NUMBER]. Суду не подано доказів, що право власності [PERSON] підтверджувалось певним державним актом, а інший акт (дублікат) підроблений або не зареєстрований, не отримувався власником або уповноваженою особою. Оскільки [PERSON] у встановленому порядку отримав державний акт серії [NUMBER], саме на підставі даного акту у нього виникло право власності на спірну земельну ділянку та виданий в подальшому дублікат, тому підстав, які вказані в позовній заяві, для визнання його недійсним суд не знаходиться. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст.ст. 717, 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України №5 від 07 лютого 2014 року вказано, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що при укладенні договору від 28 жовтня 2010 року дарувальник не мав права розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка є предметом виконаного зобов'язання, тобто договір укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до наданого будівельного паспорту [PERSON] розпочав будівництво житлового будинку в 2014 року. З пояснень представника встановлено, що в даний час будівництво жилого будинку практично закінчено, що підтверджується наявними фото та не спростовано в судовому засіданні позивачем та його представниками. Встановлено, що оспорюваний договір дарування укладений 28 жовтня 2010 року. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. За ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. У судовому засіданні відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставин справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При розгляді справи позивач стверджував, що на спірній ділянці бував час-від-часу, але на бачив там спірного будівництва, за яких обставин та коли був втрачений його державний акт суду не повідомив, чи сплачував будь-які податки на землю не пам'ятає, сусідів по межі також не знає, доказів використання земельної ділянки за цільовим призначенням не надав. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, перший раз до суду звернувся з позовом в липні 2014 року, або неможливості дізнатись про укладення оспорюваного правочину, причини пропуску є неповажними, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування від 28 жовтня 2010 року. За ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року: реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У п.21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»№5 спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Враховуючи положення статті 388 ЦК, а саме наведений вичерпний перелік випадків витребування майна, те, що та те, що позивач не довів в судовому засіданні факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі, не вказав яким саме чином майно вибуло з його володіння. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. З урахуванням наведеного, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна. Вимоги за зустрічним позов не підлягають задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 08 липня 2014 року до Києво-Святошинського районного суду надійшла позовна заява [PERSON], підписана його представником [PERSON] При цьому в позові вказано, що «як стало відомо, що незаконним власником даної земельної ділянки являється мій родич, а саме - [PERSON].» та «на мою думку, даний правочин, є шахрайськими діями та маніпуляціями злочинного характеру [PERSON], що призвели до отримання ним державного акту на право приватної власності на землю». Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення проти неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації . Відповідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Закону України «Про інформацію» поняття інформації визначено як будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в постанові №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» в п. 15 роз'яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Також, Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року у п. 19 дав роз'яснення, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про інформацію", відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у поширенні відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Згідно ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд вважає, що викладені вислови є оціночними і не містять відомості про конкретні факти, події та явища, та при вживанні позивач вказує на вислів саме своєю думки. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Стаття 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. В судовому засіданні не доведено, позивачем [PERSON] не надано доказів, що відповідач розповсюджував недостовірну інформацію спрямовану на заподіяння шкоди його честі, гідності, приниження його діловій репутації. Тому, суд розцінює наведені висловлювання не порушенням позивача конституційного права на повагу до його гідності, відповідач не вийшов за межі вільного вираження своїх поглядів і переконань, право на яке гарантоване статтею 34 Конституції України та статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, оскільки цими ж правовими нормами передбачені і обмеження вільного вираження поглядів та переконань для захисту репутації або прав інших людей. П. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проаналізувавши встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд дійшовдо висновку про недоведеність заявлених зустрічних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Крім того, між сторонами тривають судові спори щодо правомірності набуття права власності на спірну земельну ділянку. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивач [PERSON] не довів факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не довела суду, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні. У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні зустрічних позовних вимог про спростування неправдивих відомостей, суд відмовляє в позові про відшкодування моральної шкоди. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачами витрати не підлягають стягненню з відповідачів. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-64, 169, 209, 212-215 ЦПК України,-

Outcome: dismissed