Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

01 липня 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «АК «УКРГАЗБАНК» за кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року звернути стягнення на рухоме майно автомобіль легковий універсал марки «LINCOLN», модель «NAVIGATOR», 2007 року випуску, № шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу № 6252/19/007157, укладеного 16 серпня 2019 року, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмету застави на рівні, не нижчому на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача посилається на те, що, згідно з кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року\~\~Відкрите акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», назва якого була змінена на Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», надало [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 53690,00 дол.США на строк з 30 жовтня 2007 року по 29 жовтня 2010 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою у розмірі 14 % річних та комісії за відкриття позичкового рахунку у розмірі 1 % від суми кредиту, що становить 536,90 дол.США, оплата якої здійснюється у національній валюті України за курсом НБУ на день фактичної сплати або на дату укладання кредитного договору, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом і всіх комісійних платежів в терміни та розмірах, що встановлені цим договором, з кінцевою датою повернення кредиту та усіх нарахувань за ним 29 жовтня 2010 року. В забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за цим кредитним договором, 30 жовтня 2007 року між позивачем як заставодержателем і [PERSON] як заставодавцем був укладений договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашнік О.В. за № 4189, предметом якого є автомобіль легковий універсал марки LINCOLN NAVIGATOR, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого РЕВ-1 МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області 15 червня 2007 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2012 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ акціонерного банку «Укргазбанк»: 1) заборгованість за кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року в сумі 57156 доларів США 63 центи, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 26 квітня 2012 року складає 456550 грн. 01 коп., та 420940 грн. 00 коп., з яких: заборгованість за основним боргом - 44 429,27 дол.США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 354887,67 грн.; заборгованість за сплату процентів 12727,36 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 101662,33грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 360019,55 грн.; пеня за несвоєчасну сплату процентів 60 920,90 грн.; 2) суму штрафу за договором застави транспортного засобу від 30 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. за р.№ 4189, у розмірі 19935 грн. 00 коп.; 3) та судові витрати в сумі 3219 грн. 00 коп. Відповідно до листа № 31/15-4964 від 23 серпня 2019 року, власником автомобіль легковий універсал марки «LINCOLN», модель «NAVIGATOR», 2007 року випуску, № шасі (кузова, рами) [NUMBER] з 16 серпня 2019 року є [PERSON] . Оскільки зазначено майно є забезпеченням кредитного договору, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача у судове засідання не з`явився. Відповідач у судове засідання не з`явився, до суду надав заперечення проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірне майно не є предметом застави за договором; пропущений строк позовної давності, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси № 2-229/2010 від 11 листопада 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість, проте пройшло 10 років з моменту виникнення у позивача права вимоги; відповідач є добросовісним набувачем на зазначено майно. У зв`я \~ \~ \~ \~зку з чим, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року\~\~Відкрите акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», назва якого була змінена на Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», надало [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 53690,00 дол.США на строк з 30 жовтня 2007 року по 29 жовтня 2010 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою у розмірі 14 % річних та комісії за відкриття позичкового рахунку у розмірі 1 % від суми кредиту, що становить 536,90 дол.США, оплата якої здійснюється у національній валюті України за курсом НБУ на день фактичної сплати або на дату укладання кредитного договору, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом і всіх комісійних платежів в терміни та розмірах, що встановлені цим договором, з кінцевою датою повернення кредиту та усіх нарахувань за ним 29 жовтня 2010 року. В забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за цим кредитним договором, 30 жовтня 2007 року між позивачем як заставодержателем і [PERSON] як заставодавцем був укладений договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашнік О.В. за № 4189, предметом якого є автомобіль легковий універсал марки LINCOLN NAVIGATOR, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого РЕВ-1 МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області 15 червня 2007 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2012 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ акціонерного банку «Укргазбанк»: 1) заборгованість за кредитним договором № 531/П від 30 жовтня 2007 року в сумі 57156 доларів США 63 центи, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 26 квітня 2012 року складає 456550 грн. 01 коп., та 420940 грн. 00 коп., з яких: заборгованість за основним боргом - 44 429,27 дол.США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 354887,67 грн.; заборгованість за сплату процентів 12727,36 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 101662,33грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 360019,55 грн.; пеня за несвоєчасну сплату процентів 60 920,90 грн.; 2) суму штрафу за договором застави транспортного засобу від 30 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. за р.№ 4189, у розмірі 19935 грн. 00 коп.; 3) та судові витрати в сумі 3219 грн. 00 коп. Таким чином, банк виконав свої зобов`язання, надавши [PERSON] кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу», застава зберігає\~силу,\~якщо за\~однією з\~підстав,\~зазначених в\~законі,\~майно або\~майнові права,\~що складають\~предмет застави,\~переходять у\~власність іншої\~особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу. Частиною 2 ст.\~586\~ЦК України передбачено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Всупереч вказаним нормам, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, що правочин щодо передачі майна був укладений за згодою банку. Тобто, зазначені дії призвели до порушення прав банка, як заставодержателя. Слід зазначити, що відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що на цей час рішення суду щодо стягнення заборгованості виконані. При цьому, відповідно до Автоматизовоної системи виконавчого провадження, наявні відкриті виконавчі провадження, зокрема, щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «АБ «УКГАЗБАНК» заборгованості. Крім того, згідно із п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Окрім того, поділ, виділ, реконструкція, зміна площі та функціонального призначення іпотечного майна не припиняють іпотеку по суті. Спірне майно не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створене з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів (ВСУ від 6 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суд визнав будівлю предметом іпотеки відповідно до укладеного договору, незважаючи на те, що характеристики будівлі були змінені в результаті реконструкції із проведенням відповідної реєстрації. Новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Отже\~неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (ВС/КГС, справа № 910/4650/17, 18.04.18). Згідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (п. 1 ст. 1054 ЦК України). Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( п. 1 ст. 530 ЦК України). Крім того, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежного виконання). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість ним виконання свого грошового зобов`язання. \~ \~ \~ \~Як слідує з ч. 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням та завдатком. Одночасно з тим, ст. 572 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторам цього боржника, якщо інше не встановлено законом. На підставі ст. 589 ЦК України у разі невиконання обов`язків, забезпечених заставою, заставодержатель отримує право звернення стягнення на предмет застави. 14 липня 2020 року рішенням Конституційного Суду України вказав, що набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин. На підставі вищезазначеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 23 Закону не суперечать Конституції України. Відповідно до Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546). Згідно зі статтею 572 Кодексу за заставою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Також, суд критично ставиться до тверджень відповідача, що він є добросовісним набувачем, оскільки зазначене не встановлено судом, відповідач не звертався до суду з відповідною позовною заявою та зазначене не встановлено. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності становить три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що строк позовної давності не сплинув, оскільки рішення суду до цього часу не виконані та спірне майно було реалізовано 16 серпня 2019 року. \~ \~ \~ \~У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що слід задоволнити позовну заяву. У відповідності до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача [PERSON] передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ Також, суд критично ставиться до посилань відповідачів, що вони є добросовісними набувачами. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункти 146-147). Згідно\~ ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України,\~цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст.\~76\~ЦПК України,\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст.\~80\~ЦПК України,\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі\~«Руїс Торіха проти Іспанії»\~(Ruiz Torija v.\~Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі\~«Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.\~Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі\~«Гірвісаарі проти Фінляндії»\~(Hirvisaari v.\~Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до\~ \~ст.\~263\~ ЦПК\~ України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 2102 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн. 00 коп.

Outcome: approved