Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] предявила через суд позов до [PERSON] про стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10 липня 1999 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на утриманні позивача, проте відповідач, проживаючи окремо від неї з дитиною, не бере належної участі у вихованні і витратах необхідних для виховання дитини, хоча має такий обовязок, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 всіх видів заробітку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не зявилася, через канцелярію суду 03 березня 2015 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримуючи свої вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, подав через канцелярію суду 03 березня 2015 року заяву про визнання позову в повному обсязі з розглядом справи у його відсутність, вказавши, що працює водієм трамваю в МКП ДЕТ Депо №3, має стабільну заробітну плату, у звязку з чим буде сплачувати ? частку доходів на утримання сина [PERSON]. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обовязок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 10 липня 1999 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 195, та підтверджується свідоцтвом про одруження, долученим до матеріалів справи в копії (а.с. 5). Сторони є батьками, народженого у цьому шлюбі сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, наявним в матеріалах справи в копії (а.с. 6). Дитина проживає разом із матірю, що підтверджується довідкою про склад сім'ї, виданою ЖЕД МКП "Дніпропетровський електротранспорт" №09 від 23 лютого 2015 року, та перебуває на її утриманні, що визнано сторонами у поданих 03 березня 2015 року заявах, обставини чого у звязку з цим за правилами ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідач перебуває у трудових відносинах з Депо №3 міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт", де працює на посаді водія трамваю та за даними довідки про доходи №22 від 09 лютого 2015 року його дохід з лютого 2014 року по січень 2015 року склав 47306,19 грн. (а.с.3). Також судом встановлено, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у даній справі досягнуто не було та оскільки відповідач з дитиною не проживає, регулярного утримання їй не надає, то належить визнати, що ним порушено покладений на нього статтею 180 СК України обовязок по утриманню, який є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов'язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, а тому вбачаються усі підстави для присудження до стягнення з відповідача за цим позовом на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Водночас, визначаючи розмір аліментів, які підлягають присудженню до стягнення з відповідача, суд виходить з положень ч. 3 ст. 181 ч. 1 ч. 2 ст. 183 та ч.2 ст.182 СК України, які передбачають присудження за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліменти) у частці від доходу її матері, батька, розмір яких, у будь-якому випадку, не може бути меншим на одну дитину, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відтак, при вирішенні питання щодо присудження до сплати аліментів та їх розміру, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка є неповнолітньою, мешкає разом із матірю (позивачем), перебуває на її утриманні, потребує піклування, утримання, а також стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, має постійне місце роботи та заробіток, інших дітей та непрацездатних членів сімї на утриманні не має, а також інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та визнання позову відповідачем в повному обсязі, суд приходить до висновку, що справедливим та співмірним буде присудити з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В силу п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно зі ст.ст. 81,88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved