Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

У травні 2020 року представник позивача [PERSON] - Міла - Поляков Д.П. звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», 3-я особа [PERSON] , 3-я особа [PERSON] , 3-я особа [PERSON] про визнання протиправним рішення про звернення стягнення на майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про державну реєстрацію права власності. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачка [PERSON] та її троє дітей (двоє з яких неповнолітні), проживають разом однією сім`єю та зареєстровані в квартирі площею 34 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана за рахунок кредиту у валюті, наданого АТ «Перший український міжнародний банк» по договору кредиту №5346171 від 13.04.2007 р. Так, 13.04.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 5346171 від 13.04.2007 р., за яким [PERSON] було надано споживчий кредит в сумі 37 000 доларів США на придбання квартири площею 34 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , строком на 20 (двадцять років). Того ж дня було укладено договір іпотеки №5346179 від 13.04.2007 р., за яким в забезпечення виконання зобов`язань позичальником за названим договором кредиту вказану квартиру було передано в іпотеку. Зазначений договір іпотеки містив застереження (п.4.7 договору іпотеки №5346179) щодо можливості задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього у встановленому законом і договором порядку. Зокрема за п.4.4 договору іпотеки №5346179, у разі порушення умов кредитного договору Іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання в строк не більше тридцять днів, і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та /або чинного законодавства. За п.4.5 договору іпотеки №5346179, після прийняття Іпотекодержателем про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки, максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи не наявності (надання чи ненадання) іншого житла для проживання, можливості чи неможливості звільнити його або найняти інше житло. У 2010 році у зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором №5346171 від 13.04.2007 року банк ЗАТ «ПУМБ» обрав спосіб захисту своїх прав шляхом дострокового стягнення всієї суми заборгованості за кредитом та нарахованих відсотків звернувшись до Сихівського районного суду м.Львова (цивільна справа №2/810/10 ). За результатом розгляду зазначеної справи з позичальниці [PERSON] та її чоловіка [PERSON] стягнуто суму в розмірі 310 554 грн. 46 коп. та видано виконавчі листи на примусове виконання рішення в даній справі. Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вимога рішення №44100/44 відповідачем ПАТ «Перший український міжнародний банк» про прийняття предмету іпотеки у свою власність було ще 03.03.2016 року. Натомість, як вказує позивач, жодних повідомлень про прийняття вказаного рішення не отримувалось ними взагалі і його зміст їм досі невідомий. 20.06.2019 року державним реєстратором Бойко Христиною Романівною, працівником Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №32076744 про право власності на квартиру позивачів на користь відповідача АТ «Перший український міжнародний банк». З огляду на викладене та посилаючись на Закон України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності до виникнення спірних відносин в даній справі, встановлено пряму заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про Заставу» та /або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про Іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, представник позивача просив визнати протиправним рішення ПАТ «Перший український міжнародний банк» про звернення стягнення на квартиру, площею 34 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , як предмет іпотеки за договором іпотеки №5346179 від 13.04.2007 року, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47436926 від 20.06.2019 р. державного реєстратора Бойко Христини Романівни, працівника Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» (код ЄДРПОУ 42033431), стосовно об`єкту нерухомого майна: квартири, що за адресою: [ADDRESS] та скасувати запис №32076744 від 20.06.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» на об`єкт нерухомого майна: квартиру, що за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 08.05.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 09.06.2020 року представником відповідача Панченко О.О. на адресу суду направлено відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти позову, зазначивши, що реєстрація права власності як звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) відбулася не у примусовому, а у договірному порядку, на підставі застереження, яке міститься у договорі іпотеки, який підписаний позивачем 13.04.2007 року. Підписавши умови договору іпотеки про можливість реалізації банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором позивач добровільно і заздалегіть погодився на такий спосіб звернення стягнення. Таким чином представник відповідача зазначив, що посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті », який встановлює тимчасову заборону на примусове звернення стягнення, є безпідставним. Зазначає, що аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постановах від 13.06.2018 у справі №645/52808/16ц та від 21.11.2018 у справі №640/17931/16-ц, тому просить відмовити у задоволенні даного позову. 16.07.2020 року до суду представником позивача адвокатом Міла-Полявим Д.П. подано відповідь на відзив, згідно якої представник позивача не погоджується з мотивами відзиву та заперечує проти такого, а також зазначає, що з урахуваням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, постанові від 19.05.2020 року в справі 644/3116/18, квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не могла бути примусово стягнута в силу дії Закону №1304-VII, в тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Перший український міжнародний банк» як забезпечення виконання іпотекодавцем умов кредитного договору серія та номер: 5346171, укладеного 13.04.2007 року, в іноземній валюті, як це мало місце в спірних відносинах, що розглядаються в даній справі. Ухвалою суду від 16.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 03.08.2020 року представником відповідача подано доповнення до відзиву, в яких вказує, що відповідно до Закону України від 03.06.2014 №1304 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті », протягом дії цього Закону неможе бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зіз статтею 5 Закону України «Про Іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами -резидентами України в іноземній валюті та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя, або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, однак посилається на те, що позивачем не доведено факту відсутності у власності в неї та членів її родини нерухомого майна. Також зазначає, що [PERSON] має у власності інше житло - 1\\2 квартири за адресою: [ADDRESS] . та дану обставину позивач приховує. Факт наявності вказаного житла у власності позивача підтверджується анкетою- заявою на отримання кредиту для придбання нерухомості від 05.04.2007, в якій позивач зазначила про наявність у неї у власності цього житла. Також представник відповідача звертає увагу на те, що позивач перебуває у шлюбі зі [PERSON] , від якого мають трьох дітей - [PERSON] , 2000 року народження, [PERSON] , 2007 року народження та [PERSON] , 2018 року народження. Повідомляє, що квартира [ADDRESS] була набута позивачем під час шлюбу зі [PERSON] . Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Згідно з вказаними нормами законодавства [PERSON] надав згоду на купівлю позивачем та передачу в іпотеку квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується його заявою, посвідченою 13.04.2007 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрованою у реєстрі за№ 1871. Отже, придбана за кредитні кошти квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно із ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Оскільки квартира, яка є предметом спору, згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України .стала об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність за виконання зобов`язань, що випливають з іпотеки. Фактично, співвласник квартири [PERSON] виступив майновим поручителем [PERSON] щодо передачі квартири в іпотеку. Також представник позивача зазначає, що [PERSON] проживає за іншою адресою: [ADDRESS] , а отже, у майнового поручителя є інше житло, до якого може вселитися позивач та діти, як члени родини. Оскільки квартира є об"єктом спільної сумісної власності позивачки [PERSON] та [PERSON] і родина може проживати в житлі, в якому мешкає [PERSON] , що буде відповідати принципам єдності сім"ї та вихованню дітей, вважає, що твердження позивача, що спільна квартира є єдиним житлом для позивача та її дітей є безпідставним. Також представником відповідача 20.08.2020 року на адресу суду було подано клопотання про приєднаня доказів до матеріалів справи, в яких зазначається, що 05.04.2007 [PERSON] звернулася до Закритого акціонерного то; «Перший Український Міжнародний Банк» з метою отримання кредиту у сумі 37 000, дол.США - на 20 років для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , під заставу цієї ж квартири. В якості підтвердження свого фінансового стану для належного виконання зобов`язань кредитним договором надала довідку про заробітну плату. Як з`ясувалося пізніше, вказана довідка виявилася підробленою. За фактом підроблення довідки про заробітну плату для отримання кредиту Галицьким РВ ЛМУ: УМВСУ у Львівській області була порушена кримінальна справа № 141-2721 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. З ст. 358 КК України. Постановою Галицького районного суду м.Львова від 10.08.2009 у справі № 1-255/2009 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. «а» ст. 1 України «Про амністію» від 12.12.2008, провадження по кримінальній справі закрито. Отже, представник відповідача вважає, що документи кримінальної справи є доказами, які підтверджують, що [PERSON] отримала кредит злочинним шляхом, надавши підроблену довідку про доходи (заробітну плату) а також те, що вона заздалегіть знала, що не зможе виконувати кредитні зобов`язання та зловживала своїми правами, на підставі вищенаведеного просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Міла -Поляков Д.П. вимоги підтримали повністю, з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити, а саме визнати протиправним рішення про звернення стягнення на майно, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасувати запис про державну реєстрацію права власності, Представник відповідача у судовому засіданні відносно позову заперечив та проситв у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та доповненні до відзиву а також клопотанні про приєднання доказів до матеріалів справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.. Відповідно до ч.1 cт. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є, серед іншого, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 13.04.2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ «Перший український міжнародний банк» було укладено договір № 5346171 від 13.04.2007 р., за яким [PERSON] було надано споживчий кредит в сумі 37 000 доларів США на придбання квартири площею 34 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , строком на 20 (двадцять років). Того ж дня було укладено договір іпотеки №5346179 від 13.04.2007 р., за яким в забезпечення виконання зобов`язань позичальником за названим договором кредиту вказану квартиру було передано в іпотеку (а.с.16-34). Зазначений договір іпотеки містив застереження (п.4.7 договору іпотеки №5346179) щодо можливості задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього у встановленому законом і договором порядку. Зокрема за п.4.4 договору іпотеки №5346179, у разі порушення умов кредитного договору Іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання в строк не більше тридцять днів, і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встанвленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та /або чинного законодавства. За п.4.5 договору іпотеки №5346179, після прийняття Іпотекодержателем про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет предмет іпотеки максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи не наявності (надання чи ненадання) іншого житла для проживання, можливості чи неможливості звільнити його або найняти інше житло. У 2010 році у зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором №5346171 від 13.04.2007 року банк ЗАТ «ПУМБ» обрав спосіб захисту своїх прав шляхом дострокового стягнення всієї суми заборгованості за кредитом та нарахованих відсотків звернувшись до Сихівського районного суду м.Львова (цивільна справа №2/810/10 ). За результатом розгляду зазначеної справи з позичальниці [PERSON] та її чоловіка [PERSON] стягнуто суму в розмірі 310 554 грн. 46 коп. та видано виконавчі листи на примусове виконання рішення в даній справі. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, їх обтяжень визначені ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Положення ст. 572 ЦК України встановлюють, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»). При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 ЗУ «Про іпотеку». За приписами ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Так, положенням п. 4.7 Іпотечного договору було встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса або відповідно до застереження про задоволення вимог. Способи звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя визначаються сторонами таким чином: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення Іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Пунктом 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна. Крім того, пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що її не надходило та вона не отримував жодних повідомлень та письмових вимог від іпотекодержателя в розумінні ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», згоду на відчуження предмету іпотеки позивач також не надавала. Однак, АТ «ПУМБ» за вих. номером 44100/44 від 03.03.2016 року на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) було скеровано вимогу-попередження стосовно ухвалення рішення публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» про прийняття предмету іпотеки у свою власність, посилаючись на те, що станом на 03.03.2016 року боржник порушив зобов`язання та має несплачену в строк заборгованість (далі-прострочена заборгованість) за кредитним договором №5346171 від 13.04.2007 року та договором іпотеки №5346179 від 13.04.2007 року в розмірі 42 030,91 USD. В даній вимозі банк вимагав усунути порушення своїх зобов`язань за Кредитним договором та попередив, що у випадку невиконання законних вимог банку, він буде змушений через 30 днів з моменту отримання цієї вимоги розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (прийняття Предмету іпотеки у свою власність) . Порушення Боржником своїх зобов`язань за кредитним договором є підставою для ініціювання банком процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Право банку звернути стягнення на передане в іпотеку майно передбачено п.4.1 Іпотечного договору, в якому зазначено, що Іпотекодержатель (банк) вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця в тому числі у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання. Разом з тим банк попередив [PERSON] , що якщо вона не має наміру усувати зазначені порушення умов основного зобов`язання, чи не усуне їх протягом 30 днів з дня отримання даного повідомлення, ПАТ «ПУМБ» вимагає протягом 30 днів з дня отримання даного повідомлення добровільно звільнити житлове приміщення, яке є предметом іпотеки. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, дану вимогу [PERSON] отримала 25.03.2016 року, що підтверджується розпискою (вручено особисто). Здійснивши аналіз наданих документів судом встановлено, що 03.03.2016 року на адресу позивача направлялась письмова вимога, однак вона залишилась без реагування. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок про те, що законодавець визначає три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16. Відповідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. П.1 ч. 3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: наявність обтяжень прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що 18.06.2019 року державним реєстратором Бойко Христиною Романівною, працівником Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» на підставі договору іпотеки №5346179, серія та номер: 1873, виданого 13.04.2007 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., згідно вимоги-попередження стосовно ухвалення рішення публічним акціонерним товариством «Перший український Міжнародний Банк» про прийняття предмету іпотеки у свою власність; серія та номер 44100/44, виданий 03.03.2016 публічним акціонерним товариством «Перший український Міжнародний Банк» на підставі кредитного договору серія та номер: 5346171, виданий 13.04.2007 закритим акціонерним товариством «Перший український Міжнародний банк», внесено інформацію до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №32076744 про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на користь відповідача АТ «Перший український міжнародний банк». У пункті 1Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ізстаттею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно ізстаттею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню». Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду);позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону;2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону». В судовому засіданні доведений факт, що згідно п.4.4 договору іпотеки, укладеного між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк та [PERSON] » №5346179 від 13.04.2007 року у разі порушення умов кредитного договору Іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання в строк не більше тридцять днів, і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та /або чинного законодавства. За п.4.5 договору іпотеки №5346179, після прийняття Іпотекодержателем про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки, максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи не наявності (надання чи ненадання) іншого житла для проживання, можливості чи неможливості звільнити його або найняти інше житло. За таких обставин, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37,38 Закону України «Про іпотеку». Також позивачем не доведено факту відсутності у власності в неї та членів її родини нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] має у власності інше житло - 1\\2 квартири за адресою: [ADDRESS] . Факт наявності вказаного житла у власності позивача підтверджується анкетою- заявою на отримання кредиту для придбання нерухомості від 05.04.2007, в якій позивач зазначила про наявність у неї у власності цього житла. (а.с. 159-160) В судовому засіданні також встановлено що позивач перебуває у шлюбі зі [PERSON] , від якого мають трьох дітей - [PERSON] , 2000 року народження, [PERSON] , 2007 року народження та [PERSON] , 2018 року народження. (а.с.48-55), а також підтверджено той факт, що квартира [ADDRESS] була набута позивачем під час шлюбу зі [PERSON] . Згідно з вказаними нормами законодавства [PERSON] надав згоду на купівлю позивачем та передачу в іпотеку квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується його заявою, посвідченою 13.04.2007 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрованою у реєстрі за№ 1871. (а.с.158). а також виступав поручителем, що підстверджується договором поруки №5352683- ПОР від 13.04.2007 року. (а.с.161). Отже, придбана за кредитні кошти квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Також представником позивача доведено такі факти, що [PERSON] проживає за іншою адресою: [ADDRESS] , а отже, у майнового поручителя є інше житло, до якого може вселитися позивач та діти, як члени родини. Оскільки квартира є об"єктом спільної сумісної власності позивачки [PERSON] та [PERSON] і родина може проживати в житлі, в якому мешкає [PERSON] , що буде відповідати принципам єдності сім"ї та вихованню дітей, вважає, що твердження позивача, що спільна квартира є єдиним житлом для позивача та її дітей є безпідставним. Крім того. представником відповідача подано та підтверджено докази, в яких зазначається, що 05.04.2007 [PERSON] звернулася до Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» з метою отримання кредиту у сумі 37 000, дол.США - на 20 років для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , під заставу цієї ж квартири. В якості підтвердження свого фінансового стану для належного виконання зобов`язань кредитним договором надала довідку про заробітну плату. Як з`ясувалося пізніше, вказана довідка виявилася підробленою. За фактом підроблення довідки про заробітну плату для отримання кредиту Галицьким РВ ЛМУ: УМВСУ у Львівській області була порушена кримінальна справа № 141-2721 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. З ст. 358 КК України. Постановою Галицького районного суду м.Львова від 10.08.2009 у справі № 1-255/2009 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. «а» ст. 1 України «Про амністію» від 12.12.2008, провадження по кримінальній справі закрито (а.с.174). Отже, документи кримінальної справи є доказами, які підтверджують, що [PERSON] отримала кредит злочинним шляхом, надавши підроблену довідку про доходи (заробітну плату) а також те, що вона заздалегіть знала, що не зможе виконувати кредитні зобов`язання та зловживала своїми правами. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 (справа №234/3341/15-ц), дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що рішення про реєстрацію права власності за Пат «ПУМБ» на предмет іпотеки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, виходячи з наступного. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року із змінами та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 з подальшими змінами. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 вказаного Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Частиною першої статті 10 Закону визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус. Згідно з частиною першої статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Частиною четвертою статті 18 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до частини другої статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтею 27 Закону визначено підстави для державної реєстрації прав. Зокрема, зазначено, що державна реєстрація прав власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127(далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу. Аналіз вищевказаних положень законодавства свідчить про те, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Крім того, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Враховуючи викладене, суд вважає, що в іпотечному договорі від 13.04.2007 передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на виконання, якого в подальшому АТ «ПУМБ» і було зареєстровано за собою право власності предмет іпотеки, оскільки позивач не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, який забезпечено цієї іпотекою. Крім того, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, банк надав державному реєстратору передбачені Порядком документи та у останнього були відсутні підстави для відмови у державній реєстрації, передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, державним реєстратором було повністю дотримано процедуру реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «ПУМБ», яка передбачена Порядком та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Доказів протилежного позивачем у позовній заяві та доданих до неї документів надано не було. А відтак, суд приходить до висновку про те, що державна реєстрація права власності предмета іпотеки за АТ «ПУМБ» проведена з додержанням норм чинного законодавства. З урахуванням, що сторони договору іпотеки встановили іпотечне застереження, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18)та від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18). Враховуючи встановлені обставини, суд оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки дії відповідача були вчиненні відповідно до норм чинного законодавства, а позивачем не доведено факт порушення його прав у зв`язку із укладенням оспорюваних договорів, крім того, при укладені оспорюваних договорів дотримані вимоги цивільного законодавства. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки викладенні в позові обставини справи нічим не підтверджуються та є безпідставними. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed