Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

У серпні 2017 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] сільської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що її матері [PERSON] на праві приватної власності належали земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,62 га, кадастровий номер 1424281500:07:000:0221, розташована на території [PERSON] сільської ради та площею 0,93 га, кадастровий номер 1424281500:01:000:0162, розташована на території [PERSON] сільської ради. Вказані земельні ділянки належали їй на підставі свідоцтв на спадщину від 14.09.2010, про що в державних актах нотаріусом зроблені відповідні відмітки. 23.09.2016 мама померла, свідоцтво про смерть від 26.09.2016, актовий запис №25, однак звернувшись до нотаріуса за оформленням спадщини я отримала постанову про відмову від 20.06.2017, оскільки мама за життя отримавши свідоцтво на спадщину на вказані землі не зареєструвала у земельному відділі своє право власності на землю. У звязку з чим, просить суд визнати за собою [PERSON], ідентифікаційний номер: [NUMBER], право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої 23.09.2016, на - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,62 га, кадастровий номер 1424281500:07:000:0221, розташовану на території [PERSON] сільської ради; - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,93 га, кадастровий номер 1424281500:01:000:0162, розташовану на території [PERSON] сільської ради. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, вважає за можливим розглянути справу без її участі, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. В судове засідання представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору про надання правової допомоги від 27.06.2017 року (а.с.10) та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №44оо від 04.07.2012 року (а.с11), не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вважає за можливим розглянути справу без її участі, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Донецької області в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вважає за можливим розглянути справу без участі представника відповідача, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив фактичні дані та відповідні їм житлові правовідносини. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON], померла 23.09.2016 року у м. Миколаївка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-НО №948646 (а.с.4). ЇЇ матері [PERSON] на праві приватної власності належали земельні ділянки, а саме: -На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН №170249 (а.с.6) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,62 га, кадастровий номер 1424281500:07:000:0221, розташована на території [PERSON] сільської ради; -На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №723572(а.с.7) площею 0,93 га, кадастровий номер 1424281500:01:000:0162, розташована на території [PERSON] сільської ради. Вказані земельні ділянки належали їй на підставі свідоцтв на спадщину від 14.09.2010, про що в державних актах нотаріусом зроблені відповідні відмітки. При житті [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначені земельні ділянки, після померлої 09.07.2009 року матері [PERSON], яке видане державним нотаріусом Другої Словянської державної нотаріальної контори [PERSON] від 14.09.2010 року (а.с.9), однак право власності не зареєструвала. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У теперішній час, зареєструвати право власності за [PERSON] не можливо, оскільки у відповідності з ч.4 ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Спадкоємцем після померлої [PERSON], є її донька [PERSON], що підтверджується, свідоцтвом про народження серії VIIІ-НО №415912 (а.с.8). Позивач не може оформити у нотаріуса спадщину, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказані земельні ділянки на імя [PERSON]. Крім того, відповідно до листа Другої Словянської нотаріальної контори від 12.09.2017 року №889/02-17 (а.с.22), вбачається, що після померлої [PERSON] заведено спадкову справу за заявою про прийняття спадщини [PERSON]. Також у справі присутня заява про відмову від спадщини [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину ще не видавалось. Вирішуючи питання про визнання права власності на земельні ділянки, суд виходить з наступного. Так, згідно\~ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідність до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування", якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає\~ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.37 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 року " Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", з урахуванням положень ч.1 ст.15\~та ст.392 ЦК,\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Згідно статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6\~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до\~ст.328 ЦК України\~набуття права власності\~це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному\~ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом\~ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень\~ст.392 ЦК України\~є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового\~рішення, та того, що в даний час позивач виконала всі можливі дії для державної реєстрації права власності на земельні ділянки, але нотаріусом було відмовлено з причин, відсутності права власності на вказані земельні ділянки наімя спадкодавця. Таким чином, звернення позивача до суду є єдиним видом захисту порушеного права. У звязку з чим, суд прийшов до висновку, про наявність підстав про визнання права власності за позивачем [PERSON] на земельні ділянки, тому позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved