Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

01.10.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В позові зазначив, що є пенсіонером за віком, страждає на тяжкі захворювання, отримує лише пенсію, розмір якої є недостатнім для забезпечення, в зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги з боку сина, який в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу не бажає. Заочним рішенням від 29.01.2019 року позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 01.10.2019 року. Ухвалою суду від 23.12.2019 року заочне рішення скасовано, справа призначена до розгляду. У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представники сторін надали заяви щодо розгляду справи у відсутність сторін та їх представників. При розгляді справи по суті позивач просив позов задовольнити, суду пояснив, що він є непрацездатним, отримує пенсію, якої не вистачає для забезпечення, оскільки хворіє на ряд захворювань, що потребує значних витрат, понад 2000-2500 тис., щомісячно, власного житла не має, оскільки відповідач та його мати незаконно позбавили його житла, тому він змушений винаймати літню кухню у знайомої, за що сплачує усі комунальні послуги, а вона його годує, бо власних грошей на харчування не вистачає, на теперішній час він не з`ясовував питання щодо можливості отримати ліки безкоштовно. Представник позивача вважав заявлені позовні вимоги законними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Представник відповідача за позовом заперечував, оскільки позивачем не доведена потреба в отриманні аліментів від відповідача, бо останній отримує пенсію у достатньому розмірі, своїм правом на отримання ліків за рахунок держави не скористувався. [PERSON] у 2015 році виїхав до Росії, про його розмір доходів представникові невідомо, лише відомо, що постійної роботи він не має, за цивільно-правовими угодами отримує приблизно 5-7 тисяч гривень, має мати пенсійного віку та доньку, 2013 року народження, аліменти на її утримання не стягуються, бо допомогу надає добровільно. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що відповідач по справі, [PERSON] , є сином позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 21 вересня 2018 року, виданого Заводським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Запорізькій області, зроблено актовий запис №130. Згідно пенсійного посвідчення № 1800727433 від 20.02.2007 року [PERSON] знаходиться на пенсії за віком, на теперішній час не працює, отримує пенсійне забезпечення у розмірі 6735,96 грн. Згідно листа з 6-ї міської клінічної лікарні від 15.02.2017 року, а також витягу із медичної карти хворого № 1091, наданої КУ «Міська лікарня №8» від 04.08.2016 року, [PERSON] страждає на ряд тяжких захворювань, у тому числі, хворіє на дефіцитну, ідіопатичну хворобу Паркінсона, а також на анемію середньої тяжкості, хронічний гастрит, хронічний коліт, геморой, хронічний панкреатит,хронічний простатит, потребує щоденного прийому ліків, зокрема левовому та мірапексу та ін. [PERSON] перебуває під наглядом невролога. Відповідач [PERSON] є працездатним. [PERSON] матеріальної допомоги батьку не надає, не піклується, не допомагає, аліментних зобов`язань немає. [PERSON] інших дітей, крім відповідача, не має. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Правові висновки, щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц. Зокрема, у постанові зроблено висновок, про те, що отримання позивачем пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, не є безумовною підставою для відмови у позові, а повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про потребу в матеріальній допомозі. При вирішенні позовних вимог, суд враховує те, що позивач є пенсіонером, непрацездатним, має ряд стійких хронічних захворювань, потребує постійного прийому ліків для підтримання життєдіяльності, відсутність у відповідача на території України нерухомості та інших доходів крім пенсії, яка хоча і перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, але на думку суду, з урахуванням вартості продуктів харчування та ліків не може у повному обсязі забезпечити потреби позивача, а тому має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідач, який є його сином, не надає, хоча є працездатним, офіційно не працевлаштований і має можливість сплачувати аліменти на утримання батька. Доводи щодо представника відповідача щодо наявності у позивача нерухомості у вигляді частки будинку на території Троснянського району Орловської області Російської Федерації належними доказами суду не підтверджені, оскільки довідка, видана спеціалістом Троснянської сільської адміністрації, датована 2001 роком, ( на яку посилається представник відповідача на обґрунтування своїх доводів) не підтверджує право власності позивача на зазначену нерухомість на час розгляду справи. Доводи представника відповідача щодо можливості отримання позивачем ліків безкоштовно є голослівними, оскільки жодного доказу на підтвердження таких доводів, останнім суду не надано. Відповідно ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Як встановлено з пояснень сторін, позивач розлучений, інших дітей не має, відповідач має на утриманні неповнолітню доньку та матір пенсійного віку. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про за часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь [PERSON] аліментів на його утримання у розмірі 1/6 частки його доходів . Крім того, з відповідача підлягає стягнення судового збору в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial