Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-15 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просила визнати за нею право приватної особистої власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути понесені нею в ході розгляду справи судові витрати. Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року відкрито загальне позовне провадження, призначено справу до підготовчого провадження. В ході підготовчого провадження стороною відповідача подано відзив на позов, в якому останні прохали відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю. В свою чергу позивачем [PERSON] подано 11.10.2019 року відповідь на відзив, в якому останньою заперечувались обставини, вказані стороною відповідача у відзиві. 16 жовтня 2019 року стороною відповідача подано заперечення на відповідь на відзив [PERSON] .. Згідно ухвали суду від 06 листопада 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року витребувано з ГУ ДПС у Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Європейська, 4) інформацію та копії документів, які подавалися ФОП [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) в період 2007-2011 років. В період судового розгляду справи, позивач зареєструвала шлюб 28.12.2019 року з [PERSON] та змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", на підтвердження чого в матеріалах справи мається свідоцтво про реєстрацію шлюбу ( т.1 а.с.225). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Остапенко О.П. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Ткаченко С.В., на час прийняття нею участі у справі з представництва інтересів [PERSON] , позовні вимоги не визнали в повному обсязі в зв`язку з їх безпідставністю, вказуючи, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі за рахунок спільних коштів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 29 вересня 2007 року було укладено шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що було здійснено актовий запис № 1733 Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 29 вересня 2007 року, серія [NUMBER] ( т. 1 а.с.9). Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 травня 2019 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб, зареєстрований 29 вересня 2007 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1733, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - розірвано. Прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу залишено без змін - [PERSON] Так, 04 травня 2011 року між [PERSON] та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» та ТДВ «Полтавтрансбуд», як забудовником, було укладено договір про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року, відповідно до умов якого Виконавець - ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» зобов`язувалось закріпити (здійснити резервування) за замовником Об`єкта нерухомості (двокімнатної квартири площею 64,04 кв.м., що у [ADDRESS] ), замовник [PERSON] зобов`язувалась здійснити всі необхідні дії для резервування об`єкта нерухомості за собою. У відповідності до умов вказаного договору передача замовнику об`єкта нерухомості здійснювалась шляхом укладення договору купівлі - продажу об`єкта з одночасним укладенням договору купівлі - продажу Пакету облігацій ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» між Сторонами Договору щодо передачі замовником пакету облігацій виконавцю ( т. 1 а.с. 13-14). Поряд з цим, 04 травня 2011 року між позивачем [PERSON] - покупцем та ТОВ « Компанія з управління активами «Полтавтрансбуд», як продавцем, що діє при посередництві ПАТ «Мегабанк», як Торговця, було укладено договір № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року, загальною кількістю облігацій 8808 штук ( т.1 а.с.15,16, 17-8,19). З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2012 року між позивачем [PERSON] , як продавцем, Спільним українсько - російським ТОВ «Фондова компанія АССА», як повіреним, та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест», як покупцем, було укладено договір на виконання договору № 4329/125/1-БВ купівлі - продажу цінних паперів, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався продати та передати покупцеві у власність, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити продавцеві цінні папери (8808 облігацій) ( т. 1 а.с.21, 22). 11 липня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» було укладено договір купівлі - продажу квартири ( т. 1 а.с.24-26). Так, 11 липня 2012 року було укладено Акт прийому - передачі між [PERSON] та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» щодо прийняття [PERSON] квартири [ADDRESS] ( т. 1 а.с.32). Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є: - майно, набуте нею, ним до шлюбу; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. При цьому, даною Постановою Пленуму, а саме пунктом 24 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі. Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Так, положенням ст. ст. 60,61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. В ході судового розгляду справи стороною позивача вказувалось про те, що даний об`єкт нерухомості є її особистою власності, оскільки квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти останньої в період перебування у шлюбі з [PERSON] .. Судом встановлено, що відповідно до Витягу про Державну реєстрацію прав, право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] ( т.1 а.с.28). Поряд з цим, судом встановлено, що за договором купівлі - продажу облігацій № 3Б-174/173 від 04.05.2011 року, укладеного на умовах виконання договору про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року, а саме квартири [ADDRESS] було сплачено [PERSON] 352 231,92 грн.. Стороною позивача наголошувалось на тому, що резервування вказаної квартири та її придбання в подальшому здійснювалось [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] за її особисті кошти. Дані твердження знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, та не були спростовані стороною відповідача у справі належними та допустимими доказами. Судом встановлено, що 04.05.2011 року між ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест, ТДВ «Полтавтрансбуд» та позивачем [PERSON] було укладено договір № 60 про резервування квартири. У відповідності до умов вказаного договору, а саме п. 2.1 позивачем [PERSON] було взято на себе зобов`язання зі здійснення всіх необхідних дій для резервування об`єкта нерухомості за собою. На виконання умов договору про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року між ТОВ «КУА «Полтавтрансбуд» та [PERSON] було укладено договір № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій. У відповідності до п. 2.4 вказаного договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій [PERSON] в день укладення Договору повинна була сплатити 100% від ціни пакету облігацій (8 808 штук), що складає 352 231, 92 грн.. Так, згідно квитанції № Buy_155_8 позивачем [PERSON] було здійснено валюто - обмінну операцію з продажу 19 770,00 євро, що склало еквівалент 233 088,30 грн.. Сума грошових коштів у розмірі 352 231, 92 грн. була внесена 04 травня 2011 року, позивачем [PERSON] , шляхом проведення перерахунку на розрахунковий рахунок ТОВ «КУА «Полтавтрансбуд» ( т.1 а.с.38). 05 травня 2011 року [PERSON] було прийнято цінні папери у кількості 8 808 штук, на підтвердження чого в матеріалах справи мається Акт прийму - передачі цінних паперів до договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року. В подальшому 11 липня 2012 року позивачем [PERSON] було укладено з ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» договір на виконання договору купівлі - продажу цінних паперів № 4329 -125/1-БВ. У відповідності до вказаного договору на виконання договору купівлі - продажу цінних паперів № 4329-125/1-БВ [PERSON] зобов`язувалась продати ТОВ « Полтавтрансбуд - Інвест» 8 808 штук облігацій за 352 231,92 грн.. Так, 11 липня 2012 року позивачем [PERSON] було укладено з ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» договір купівлі - продажу квартири. У відповідності до пункту 2.3 вказаного договору квартира, що відчужувалась належала ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест», на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 31.01.2012 року, що набрало законної сили 10.02.2012 року, та зареєстрована 24.04.2012 року в ПП ПБТІ «Інвентаризатор» в реєстровій книзі 39, за реєстровим № 1312. Продаж даної квартири проводився за домовленістю між сторонами за 370 711, 92 грн., які були отримані продавцем від покупця до підписання даного договору в повному розмірі. Судом встановлено, що до підписання договору купівлі - продажу квартири між позивачем та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» 11.07.2012 року було укладено договір про залік взаємних вимог № 457. У відповідності до вказаного договору позивачка належні їй грошові кошти від продажу облігацій, на суму 352 231,92 грн., передала в рахунок погашення виконання зобов`язань за договором купівлі - продажу квартири. Відповідно до п. 1.4 договору про залік взаємних вимог № 457 , на виконання зобов`язань по договору купівлі - продажу квартири позивачкою було сплачено 18 480,00 грн.. Позивачем у справі - [PERSON] вказувалось про те, що кошти, які були внесені безпосередньо нею для придбання спірної квартири, є її особистими коштами. Дані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи та були підтвердженні поясненнями свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , наданими останніми в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] за особисті грошові кошти, які не входили до спільної сумісної власності подружжя з [PERSON] , інвестувала в будівництво квартири [ADDRESS] . Вказані фактичні обставини підтверджуються показаннями свідків, відповідно до яких, 28.04.2011 року мати позивачки [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 євро, для резервування квартири донці [PERSON] в будинку, що на той час будувався по [ADDRESS] , оскільки молоде подружжя не мало спільних власних коштів для її придбання . Судом встановлено, що батьками позивачки [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які 01 березня 1986 року, зареєстрували шлюб у Великобагачанській сільській раді Гадяцького району Полтавської області. Після одруження стали носити спільне прізвище [PERSON] ( т. 2 а.с. 15). У відповідності до боргової розписки, датованої 28 квітня 2011 року, мати позивачки [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 20 000 євро, для резервування квартири для доньки [PERSON] в будинку, що будується у [ADDRESS] . Відповідно до змісту даної розписки [PERSON] зобов`язувалась повернути кошти в строк до 27.04. 2015 року. Дана розписка була складена у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] ( т. 1 а.с.34). Оригінал даної розписки був оглянутий судом в судовому засіданні 25 травня 2020 року. Дані обставини були підтверджені показаннями в ході судового розгляду свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Слід звернути увагу, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справах в ухвалах від 24.06.2011 року по справі № 6-6908св11 та від 23.09.2015 року по справі № 6-14950св15 вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; договір позики може бути визнаний дійсним; відсутність оригіналу розписки не є беззаперечним доказом відсутності правовідносин між сторонами, оскільки це може бути підтверджено також іншими доказами по справі. Стороною позивача на підтвердження факту наявності у її батьків [PERSON] та [PERSON] сталого доходу, що вказував про можливість з надання ними своїй дочці [PERSON] грошових коштів у сумі 352 231,92 грн. для резервування квартири, яка є предметом спору та підтвердження дійсності фінансової можливості батьків з виконання взятих на себе зобов`язань за борговою розпискою від 28.04.2011 року, також надано ряд письмових доказів, які суд визнає достатніми, належними та допустимими. Судом встановлено, що батьки позивачки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] займаються обробкою власних земельних ділянок, мають і користуються відповідною сільськогосподарською технікою. Так, з наданих суду письмових доказів стороною позивача, а саме довідки, виданої Виконавчим комітетом Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області № 491 від 02.06.2020 року, вбачається, що в користуванні [PERSON] знаходяться земельні ділянки: -в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер 5320481400:00:004:0059 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) площею 3,6693 га згідно державного Акту ЯМ №961588 від 29.12.2012р.; -в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер 53204811401:00:001:0016 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2499 га згідно державного Акту ЯБ №940732 від 13.01.2006 року; -в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер 5320481401:00:001:0017 для ведення особистого селянського господарства площею 0,5044 згідно державного Акту ЯБ № 940733 від 13.01.2006 року; -у користуванні земельна ділянка в полі в межах населеного пункту площею 0,37 га; -у користуванні земельна ділянка в полі за межами населеного пункту площею 0,50 га ( т.2 а.с.3, 6). У відповідності до довідки № 492 від 02.06.2020 року, виданої Виконавчим комітетом Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області , вказано, що у користуванні [PERSON] знаходяться наступні земельні ділянки: -в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер 5320481400:00:004:0021 для ведення сільськогосподарського виробництва (пай) площею 3,6696 га згідно витягу про реєстрацію права власності № 139812625 від 02.10.2018 року; -в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер 5320481401:00:001:0056 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,16 га згідно державного Акту ЯЗ № 184902 від 17.03.2009 року; -в приватній власності земельна ділянка кадастровий номер 5320481401:00:001:0057 для ведення особистого селянського господарства площею 0,2983 га згідно держаного Акту ЯЗ № 184903 від 17.03.2009 року; -у користуванні земельна ділянка в полі за межами населеного пункту площею 1,00 га ( т.2 а.с.4, 5). На підтвердження можливості [PERSON] та [PERSON] обробляти наведений вище обсяг земель сільськогосподарського призначення надано письмовий доказ щодо наявності у їх користуванні сільськогосподарської техніки. У відповідності до довіреності від 19 січня 2006 року, посвідченої Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Воронкіною О.П., [PERSON] цією довіреністю уповноважив [PERSON] розпоряджатися, на умовах на його розсуд, експлуатувати, керувати, належним йому трактором марки ( моделі) МТЗ-82, 1993 року випуску, номер машини [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , реєстраційний номер № [NUMBER] , зареєстрованим Міською державною інспекцією Держтехнагляду Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області 17.12.2002 року, на підставі свідоцтва року реєстрацію машини [NUMBER] , виданого тією ж інспекцією Держтехнагляду 17.12.2002 року ( т. 2 а.с.8,9). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини, [PERSON] є власником трактора колійсного, марки Т-25 А3, 1987 року випуску, заводський № [NUMBER] , двигун б/н, [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ( т.2 а.с.7) Таким чином, з наведених вище доказів вбачається, що батьки позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] мають у власності та користуванні 10,43 га землі, обробляють її власною та переданою у користування за довіреністю технікою. При цьому, [PERSON] та [PERSON] обробляють земельні ділянки, які належать рідному братові та сестрі [PERSON] у кількості 7,34 га.. Судом встановлено, що даною сільськогосподарською діяльністю останні займалися на період придбання спірної квартири для своєї доньки [PERSON] .. В підтвердження матеріального стану батька позивача у справі [PERSON] , що дозволяв йому надавати своїй доньці у її власність кошти, стороною позивача надано докази пенсійного забезпечення останнього протягом періоду придбання спірного майна. Так, у відповідності до довідки про розмір призначеної та фактичної отриманої пенсії [PERSON] , виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, за період з 01.10.2010 року по 31.12.2010 року, становить 76 979,00 грн., за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року становить 67793,05 грн. ( т.2 а.с.35,36). Згідно, довідки виданої Гадяцьким об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області від 10.01.2019 року за вих. № 173, вбачається, що [PERSON] , що проживає у с. Великі Будища, Гадяцького району, знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Гадяцьке об`єднане управління ПФУ та період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року отримав пенсійне забезпечення у розмірі 127 214,20 грн., в тому числі у березні 2011 року було проведено доплату у сумі 69 058, 65 грн., згідно постанови Гадяцького районного суду Полтавської області від 15.03.2010 року за період з 22.12.2009 року по 28.02.2011 року ( т.1 а.с.130). Таким чином, наведені вище обставини беззаперечно вказують на наявність у батьків позивача [PERSON] станом на період придбання спірної квартири, а саме на час укладенння договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року, загальною кількістю 8 808 штук, вартістю 352 231,92 грн., сталого, реального, достатнього матеріального доходу, що в свою чергу підтверджує фінансову можливість [PERSON] та [PERSON] у наданні в повному обсязі коштів своїй дочці [PERSON] необхідних для резервування квартири [ADDRESS] . В свою чергу наведені вище фактичні обставини справи, які носять дійсний і реальний характер, спростовують твердження сторони відповідача з приводу того, що наданий стороною позивача вище обсяг письмових доказів у справі не підтверджує за своєю суттю факту передання батьками позивача [PERSON] та [PERSON] своїй донці грошових коштів, та не вказують куди саме ці кошти були витрачені батьками [PERSON] та [PERSON] .. При цьому, судом встановлено, та було підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідка [PERSON] , якою безпосередньо надавались в борг матері позивачки [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 євро, яка вказала, що дані кошти отримувались в борг останньою для передання даних коштів своїй донці [PERSON] саме для резервування квартири, у будинку, що у [ADDRESS] . Свідок вказувала, що кошти в сумі 20 000 євро вони отримали разом з чоловіком від продажу власного будинку та планували в подальшому витратити для придбання квартири у м. Полтави для їх сина. Подружжя [PERSON] вони знали тривалий час, а тому у них були і існують по сьогоднішній день дуже дружні і довірливі стосунки. Вказані кошти їм були повернуті в повному обсязі. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду вказували, що з того моменту, як їх донька [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , вони надавали постійну фінансову допомогу своїй донці, оскільки після реєстрації шлюбу подружжя проживало деякий час у гуртожитку, а потім в орендованій квартирі. Батько позивачки- [PERSON] наголошував на тому, що вони з дружиною завжди прагнули, щоб їх дочка мала своє житло. Оскільки відповідач, будучи на той час чоловіком доньки, не мав належного і постійного доходу, який би забезпечував потреби молодої сім`ї. Дочка [PERSON] , перебуваючи у декретній відпустці, постійно займалась написанням контрольних робіт та курсових робіт на замовлення, з метою отримання хоча б якогось матеріального доходу. [PERSON] в судовому засіданні наголошував на тому, що відповідач [PERSON] навіть не міг забезпечити дружину та дітей речами особистого вжитку, що постійно лягало на їх плечі з дружиною, не кажучи вже про власне житло. Суд приходить до висновку, що наведені вище обставини підтверджують факт наявності у батьків позивачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] грошових коштів на суму 352 231,92 грн. та факт передання даних грошових коштів донці [PERSON] для резервування квартири у будинку у [ADDRESS] . Дані висновки суду ґрунтуються на фактичних обставинах справи, так як сам [PERSON] не зміг суду вказати: безпосереднього розміру їх сімейного бюджету з [PERSON] після одруження, наявності спільного бюджету з дружиною та його розміру, а також розміру отриманого чистого прибутку останнім за період з 2007 по 2011 роки. Всупереч цьому, відповідачем [PERSON] вказувалось про те, що фактично спірна квартира була придбана переважно за кошти, що отримані ним від здійснення підприємницької діяльност і тільки кошти в сумі 69058,65 грн. були надані [PERSON] , що суд визнає неспроможним по своїй природі. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечувалось, що, починаючи з 12.07.2007 року, [PERSON] був зареєстрований, як Фізична особа - підприємець, у відповідності до свідоцтва серія [NUMBER] ( т.1 а.с.90). Відповідачем вказувалось про те, що його дохід складав: за 2007 рік - 52 136,65 грн., за 2008 рік - 207 427,59 грн., за 2009 рік - 164 530,00 грн., за 2010 рік - 140 283,20 грн. за 2011 рік - 119 753, 18 грн.. В день внесення грошових кошів 04.05.2011 року, ним були передані дані кошти своєму брату [PERSON] , який супроводжував позивача [PERSON] до банківської установи та котрі були в подальшому внесені дружиною, як спільні кошти подружжя, для резервування спірної квартири. В ході судового розгляду справи, судом було перевірено інформацію щодо дійсності отриманого доходу [PERSON] в ході зайняття підприємницькою діяльністю шляхом витребування інформації з Головного управління ДПС у Полтавській області. Так, у відповідності до Звітів суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку за 2007 -2011 рік, [PERSON] задекларовано дохід за 2007 рік на суму - 52 136,65 грн., за 2008 рік на суму - 207 427,59 грн., за 2009 рік на суму - 164 530,00 грн., за 2010 рік на суму - 140 283,20 грн. за 2011 рік на суму - 119 753, 18 грн.. З аналізу даної інформації, суд приходить до висновку, що суми зазначені в наведених вище Звітах є лише обсягом виручки суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку, від реалізації робіт / послуг, але не доходом (прибутком) відповідача [PERSON] , про що останній вказував в своїх запереченнях, що вкотре підтверджує вищевказані висновки суду. Стороною відповідача не надано суду будь-яких пояснень та доказів щодо обсягу витрат, які були понесені [PERSON] при здійсненні підприємницької діяльності в період з 2007 по 2011 роки, як і не надано належних та допустимих доказів щодо реального доходу відповідача [PERSON] за період з 2007 по 2011 роки, що свідчить про безпідставність заперечень останнього проти даного позову. В свою чергу стороною відповідача наголошувалось на тому, що отриманий ним дохід від здійснення підприємницької діяльності був значним, що дозволяло йому вкладати кошти від вказаної діяльності також у будівництво будинку у с. Марківка та в подальшому внести кошти для придбання спірного майна. Дані твердження сторони відповідача суд визнає неспроможними по своїй природі та такими, що суперечать дійсним обставинам справи в їх сукупності, за наступних обставин. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом Так, у відповідності до листа Виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, Полтавської області №258 від 13.02.2019 року на земельній ділянці в [ADDRESS] капітальні будови відсутні ( т.2 а.с.49), що спростовує твердження відповідача щодо зведення ним будинку за кошти отримані ним від здійснення підприємницької діяльності та в свою чергу ставить під сумнів правдивість тверджень відповідача щодо наявності у нього значного сталого доходу в тому числі і від здійснення ним підприємницької діяльності в період часу з 2007 по 2011 роки. Згідно листа Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка № 137/01-60/48 від 18.01.2019 року та копії титульної сторінки договору оренди №56/11-Н від 26.08.2011 року, додаткової угоди № 3 від 15.09.2016 року, відповідно до яких [PERSON] орендував площу для розміщення кавових апаратів у даному навчальному закладі з 26.08.2011 року ( т. 2 а.с.51,52). Таким чином, наведені вище докази спростовують твердження відповідача [PERSON] з приводу наявності у нього на момент придбання спірного майна значного доходу від здійснення підприємницької діяльності, безпосередньо з розміщення кавових апаратів, оскільки таким видом діяльності останній почав займатись лише 26 серпня 2011 року, тобто вже після фактично придбання [PERSON] облігацій для придбання в подальшому спірної квартири 04 травня 2011 року, що також вказує про безпідставність та надуманість заперечнь відповідача з даного приводу. В ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження також і твердження відповідача [PERSON] про наявність у останнього на рахунках в АТ «ПроКредит Банк» достатніх коштів для внесення плати за спірну квартиру. Крім того, даними доказами спростовуються показання свідка сторони відповідача [PERSON] з приводу того, що частина коштів для проведення валюто-обмінної операції, що була внесена [PERSON] саме купюрами номіналами по 1,2,5 грн., отриманими з кавових апаратів, як такі, що не відповідають дійсності. Так, відповідно до довідки № 1-2/19/3381 від 17.04.2019 року, [PERSON] в АТ «ПроКредит Банк» поточний рахунок № [NUMBER] було закрито 24.03.2010 року ( т. 2 а.с.47), що вказує про відсутність коштів у [PERSON] , станом на дату придбання квартири 04.05.2011 року, достатніх і необхідних для внесення плати за спірну квартиру. Поряд з цим, в обґрунтування своєї платоспроможності на час придбання спірної квартири відповідачем [PERSON] вказувалось про наявність власних коштів від реалізації транспортних засобів, які перебували у його власності та які були в подальшому спрямовані на придбання спірного майна. Вказані твердження відповідача, суд визнає неспроможними за наступних підстав. Так, відповідно до інформації, наданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Полтавській області № 31/16-946аз від 09.10.2020 року , за [PERSON] у період з 2007 по 2011 роки транспортні засоби не реєструвалися ( т.2 а.с.48), що вкотре вказує про відсутність у відповідача особистих коштів у обсязі необхідному для придбання даної спірної квартири. Таким чином, відповідачем [PERSON] , обґрунтовуючи свої заперечення щодо заявлених позовних вимог фактом наявності права спільної сумісної власності подружжя на майно: квартиру, а саме - кошти для її придбання в сумі 352 231,92 грн., відповідно до ст. 60 СК України, не було доведено в ході судового розгляду даної справи будь-якими доказами чи фактичними обставинами факту, що джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Натомість судом беззаперечно встановлено та підтверджується письмовими доказами у справі в їх сукупності, що станом на дату внесення плати за квартиру [ADDRESS] , а саме 04.05.2011 р., у [PERSON] кошти в сумі 352 231,92 грн. були відсутні. При цьому відповідачем, не доведено і використання майна, придбаного за дані кошти, в інтересах сім`ї, оскільки після здачі будинку по [ADDRESS] в експлуатацію, де розташована спірна квартира, в квартирі, яка є предметом спору тільки через рік, після виконання батьками позивача боргових зобов`язань за борговою розпискою від 28.04.2011 р., були розпочаті ремонтні роботи, саме за їх ініціативою та за їх особисті кошти. На підтвердження чого, стороною позивача, були надані письмові докази - особисті письмові нотатки батька позивача [PERSON] з приводу сум витрачених на проведення у спірній квартирі капітального ремонту, оздоблювальних робіт ( т. 2 а.с.53-55). При цьому, облаштуванням даної квартири, а саме придбанням меблів, побутової техніки займались батьки позивача особисто, чи надавались кошти дочці [PERSON] для придбання контретної речі, чи предмети побуту, що також пітведжується особистими записами батька позивача [PERSON] .. Вказане було підтверджено свідками допитаними в ході судового розгляду справи. Зокрема, слід зазначити, що свідок [PERSON] в судовому засіданнні на підтвердження проведення ремонтних та оздоблювальних робіт у спірній квартирі за їх кошти з чоловіком, вказувала, що всі майстри, які виконували роботи по виконанню: столярних, сантехнічних, ремонтних, оздоблювальних робіт винаймались особисто нею з чоловіком [PERSON] .. В ході судового розгляду справи судом встановлено та було підтверджено свідками у справі, що з усього переліку побутової техніки, якою облаштована спірна квартира, відповідачем [PERSON] було придбано лише холодильник, який в свою чергу за товаро- супровідними документами був оформлений на фірму його брата [PERSON] , що вказує про відсутність зі сторони відповідача належних та достатніх коштів для придбання спірної квартири та в свою чергу і не бажання приймати участь у її облаштуванні з метою забезпечення належних умов для проживання сім`ї. Наведені вище обставини не були спростовані стороною відповідача шляхом поданння належних та допустимих доказів. Судом встановлено, що у відповідності до довідки, виданої ТОВ «Управлінська житлова компанія», від 27.08.2015 року, за вих. № 785, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , донька - [PERSON] , [PERSON] . Склад сім`ї 3 чоловіка з 13.07.2013 року ( т. 1 а.с.124). При цьому, сторонами не заперечувався факт проживання відповідача [PERSON] у даній квартирі з моменту заселення до неї після проведення ремонтних робіт до звернення позивача [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу у жовтні 2018 року. Поряд з цим, з пояснень відповідача та свідка [PERSON] судом встановлено, що відповідач [PERSON] фактично постійно не проживав у спірній квартирі, так як по черзі зі своїм братом [PERSON] вони здійснювали догляд за хворими батьками, які потребували стороннього догляду і допомоги, та проживали у сільській місцевості. Згідно паспорта громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] , останій зареєстрвоаний у [ADDRESS] ( т.1 а.с.7). Дані обставини не заперечувались відповідачем [PERSON] та були підтверджені свідком - його рідним братом [PERSON] .. Будь-яких доказів на спростування даних фактичних обставин стороною відповідача суду надано не було. Наведені вище обставини вказують, що отримані в борг батьками [PERSON] кошти внесені останньою для резервування квартири, шляхом придбання облігацій, виключно на свою користь, а не в інтересах сім`ї, як зазначав відповідач. В свою чергу судом встановлено, що будь-якої домовленості, навіть усної, щодо спільного виконання договору з резервування спірної квартри подружжям [PERSON] чи рідними зі сторони [PERSON] або ж його часткового виконання останніми, між останніми не існувало взагалі. Відповідно до Постанови ВСУ від 07.12.2016 року у справі № 6-1568цс16, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті права. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, алей й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна, кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майна статусу спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, суд приходить до беззаперечного висновку, що кошти отримані позивачкою [PERSON] від продажу облігацій в сумі 352 231,92 грн. є її особистими коштами, які надавались останній її батьками для використання у власних потребах, з метою придбання облігацій та в подальшому їх обмін на спірну квартиру, а не використання їх в інтересах сім`ї, як стверджувалось відповідачем, без підтвердження належними та допустимими доказами, у розумінні положень ст. 81 ЦПК України. Зокрема, однією з підстав для обґрунтування своєї позиції захисту щодо спільності майна набутого під час шлюбу з [PERSON] вказувалось про те, що підпис останньої у Договорі купівлі - продажу від 11.07.2012 року, в преамбулі якого мається посилання на згоду чоловіка, що зареєстрована в заяві нотаріуса за № 2129, що на думку сторони відповідача підтверджує на момент підписання договору факту , що спірна квартира була придбана за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя та спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності як майно, що набувається за час шлюбу. При цьому, стороною відповідача, наголошувалось на тій позиції, що договір купівлі - продажу від 11.07.2012 року було укладено позивачкою в інтересах їх з відповідачем сім`ї, що є підставою для віднесення спірної квартири, яка була одержана на підставі правочину, до об`єкту спільної сумісної власності. Таким чином, факт безпочередньої оплати [PERSON] вартості квартири [ADDRESS] та нотаріальних витрат на укладення даного правочину, вкотре вказує про факт наявності у [PERSON] особистих грошових коштів на момент укладання вищевказаного договору, а також наявність у останньої мети - придбання нерухомого майна у особисту власність за власні кошти. Твердження сторони відповідача, про те, що вказаний договір купівлі - продажу квартири укладався в інтересах сім`ї, подружжя [PERSON] , оскільки на той час [PERSON] в присутності нотаріуса було складено письмову заяву, в котрій останній зазначив, що гроші, які витрачаються на придбання вищевказаної квартири, є їхньою спільною сумісною власністю, не приймається судом до уваги, оскільки дана заява підписана [PERSON] та приватним нотаріусом Удовіченко М.Ю., і не містить підпису [PERSON] .. Згоду на викладення та підписання [PERSON] заяви саме такого змісту позивач не надавала. Більше того обставини укладення [PERSON] договору купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року передували нотаріальному посвідченню договору купівлі - продажу спірної квартири, а тому на час складання такої заяви [PERSON] не могли бути перевірені та засвідчені даним нотаріусом на предмет джерел походження даного майна та коштів, за які воно було придбане. За загальним правилом вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Таким чином, згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово. Відповідно до вказаних норм процесуального права та викладених правових позицій, випливає на наявність процесуального права на звернення сторони відповідача за захистом свого порушеного права, що не є безумовним доказом спільності набутого майна подружжям за період шлюбу. Так, у відповідності до тексту договору купівлі - продажу квартири, Приватний нотаріус Удовіченко М.Ю. лише посвідчила справжність підпису [PERSON] , що і зазначено у преамбулі договору ( т. 1 а.с. 24-26). Встановлені судом вище фактичні обставини в повній мірі спростовують твердження сторони відповідача про те, що на придбання квартири [ADDRESS] в ході виконання умов договору резервування житла [PERSON] використовувала кошти спільно нажиті в шлюбі з [PERSON] при цьому належних та допустимих доказів на спростування обставин вказаних стороною позивача стороною відповідача суду надано не було та судом не встановлено. У відповідності до постанови Верховного Суду України від 24.05.2017 року, у справі №6-843цс17, висловлено позицію з приводу норми ч.3 ст. 61 СК України, яка кореспондує з ч.4 ст. 65 СК УКраїни, та передбачає, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за догвором в інтересах сім`ї. Умовою належності такого майна, яке одержане за догоовром, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї.ю а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. У даній постанові ВСУ зазначено, що той з подружжя, який порушує питанння про спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч.3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалось в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладенння договору були не інтереси сім`ї, а власні, оосбисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані з сімейними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування преземпції, покладається на того, з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція Верховним Судом України ззаначна у постанові від 07.02.2018 року, по справі № 654/5243/14ц. Таким чином, враховуючи позицію Верховного Суду України та враховуючи норми сімейного права, які регулюють спірні правовідносини, позивач [PERSON] спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , шляхом поданння надежних та допустимих доказів, які доводять належність вказаного об`єкта нерухомості на праві особистої приватної власності [PERSON] на підставі прибанння квартири за рахунок власних, особистих коштів. При цьому, стороною відповідача [PERSON] в ході судового розгляду справи не було спростовано, шляхом подання належних та допустимих доказів, обставин щодо джерела походження коштів на придбання спірної квартири та їх предметність. Наведені вище обставини підтверджуються матеріалами справи та спростовують твердження сторони [PERSON] про те, що особистих коштів на резервування житла [PERSON] не витрачала, оскільки це були кошти їх спільні з [PERSON] , при цьому, доказів дійсної його майнової спроможності та зацікавленості у придбанні даної квартири в інтересах сім`ї останнім в ході судового розгляду справи не було наведено та доведено у спосіб встановлений законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] є законними та обґрунтованими. У відповідності до ст. 142 ЦПК України, в зв`язку з задоволенням судом даного позову , судові витратипонесені позивачкою у справі [PERSON] у вигляді сплаченого судового збору на суму 7601,40 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] .. На підставі викладеного та

Outcome: approved