Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

У липні 2016 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, за ствердженням позивача, подружнє життя у сторін не склалося, сторони переконалися, що перестали розуміти один одного, є зовсім різними людьми, втратили почуття любові та поваги, подальше сумісне життя і збереження сімї стали не можливими, сімя фактично розпалася, і тому позивач вирішила розірвати шлюб. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача аліменти у розмірі ? частки від його доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], а також стягнути з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір щодо позовних вимог про розірвання шлюбу. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила шлюб розірвати та стягнути аліменти на утримання дитини та судовий збір. Відповідач позов визнав частково, погодившись з позовними вимогами щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів у заявленому позивачем розмірі, але заперечив проти задоволення вимог позивача про стягнення судового збору. Крім цього, зазначив, що з часу звернення позивача до суду з даним позовом сплачував аліменти позивачу та надав суду копії квитанцій про сплату аліментів. Дослідивши обставини справи та проаналізувавши вимоги законодавства України про шлюб та сімю, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 17 вересня 2011 року у виконкомі Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (актовий запис № 41), що підтверджується свідоцтвом серії І-ЖС №099567. У шлюбі сторони народили доньку [PERSON], [INFO]. За ствердженням позивача, яке відповідачем не спростовано, шлюбні відносини між сторонами припинені, разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Спору про поділ майна, набутого у шлюбі, між сторонами немає. Неповнолітня дитина проживає з позивачем. Вимог про зміну прізвища після розірвання шлюбу позивач не заявляла. Суд шляхом співбесіди з позивачем та відповідачем переконався, що рішення про розірвання шлюбу є обоюдним, добровільним та твердим, примирення між сторонами неможливе, а з огляду на час, який минув з дня подання позову (два місяці), їх позиції не змінились, тому надавати додатковий час на примирення вбачається недоцільним. Відповідно до ч.1\~ст.110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч.2\~ст.114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3\~ст.115 Сімейного кодексу України\~передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу\~ одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Беручи до уваги те, що відповідач заперечень проти позову не подав, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Вирішуючи інші позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідач визнає дитину своєю, батьківство не оспорює. Відповідно до\~ст.180 СК України\~батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до загальних норм права ст.ст.180,\~181 СК України\~обов'язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які окремо проживають від дитини. Згідно із ч.3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Позивач просила суд визначити аліменти на утримання дитини у розмірі ? частки від його доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог. За правилами\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Відповідно до ч.1 ст.183 СК частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд знаходить заявлений розмір аліментів на дитину обґрунтованим. Згідно із ч.1\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Встановлено, що позов було подано позивачем до суду 27.07.2016 року. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, починаючи з часу набрання рішенням законної сили, оскільки з часу звернення позивача до суду і до часу ухвалення рішення у справі відповідач сплачував аліменти на користь позивача, та стягувати аліменти до досягнення дитиною повноліття. При постановленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що позивач та відповідач в даному випадку не позбавлені права в разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядку\~\~ст.192 СК України. Суд вважає за необхідне на підставі п.1 ч.1\~ст.367 ЦПК України\~допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved