Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

01 березня 2017 року до суду надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи її чоловіка [PERSON], в якій заявниця зазначила, що [PERSON], [INFO], помер 19 жовтня 2016 року у м. Жданівка Донецької області та був похований у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Їй було видані медичне свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті [PERSON], а також свідоцтво про смерть останнього, при цьому у зв*язку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, їй відмовлено, тому підтвердити смерть свого чоловіка у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просила встановити факт смерті особи в певний час. У судове засідання заявниця [PERSON] не з*явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності просила дану заяву задовольнити (а.с.20). Представник заінтересованої особи [PERSON] районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. З*ясувавши позицію заявника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Заявниця [PERSON] (а.с. 3), народилась 27 листопада 1938 року в с. Акі Високогорського району Татарстан, відповідно до копії сторінки з відміткою про місце проживання зареєстрована у [INFO] (а.с.4); згідно довідки № [NUMBER] від 07 вересня 2016 року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання: [INFO], с. Іл*їча, 85143 (а.с.5). Заявниця [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON], [INFO], що мало місце 09 листопада 1959 року у [PERSON] сільській раді Високорського району ТАСРСР, актовий запис № 26, що вбачається з копії паспортів заявниці (а.с. 4), померлого [PERSON] (а.с.12) та копії свідоцтва про шлюб серії ІІ-НБ № 003225 (а.с. 13). Від вказаного шлюбу у заявниці [PERSON] та [PERSON] 06 липня 1971 року народилась дочка [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про народження серії ІІІ-НБ № 284742 (а.с.14), яка змінила прізвище з «Семенової» на «Шмакова» у звязку з реєстрацією шлюбу 21 грудня 1991 року з [PERSON], 01 січня 1971 р.н.(а.с.15). [PERSON] (а.с.11-12) народився 13 вересня 1938 року в селі Великі Клики Високогорського району Татарстан, відповідно до копії сторінки паспорту про місце проживання був зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.12); згідно копії довідки № [NUMBER] від 07 вересня 2016 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання: [INFO], с. Іл*їча, 85143 (а.с.7). [PERSON] помер 19 жовтня 2016 року у м. Жданівка Донецької області, Україна, про що заявницею одержано медичне свідоцтво про смерть останнього № 82 від 209 жовтня 2016 року (а.с. 16), а також свідоцтво про смерть [PERSON], видане Жданівським міським відділом ЗАГС 25 жовтня 2016 року (а.с. 8). При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті [PERSON] видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків, про що заявниці розяснено [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Судом оглянуто довідку про причину смерті № 82 від 20 жовтня 2016 року (а.с. 16) із зазначенням причини смерті [PERSON] - «Церебральний атеросклероз»; оригінал свідоцтва про поховання [PERSON] від 20 жовтня 2016 року видане ФОП [PERSON] [PERSON] (а.с.9), а також фотознімок з місця поховання [PERSON] (а.с. 10). [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за вих. № 15.19-61/153 від 28 лютого 2017 року (а.с. 6), доньці заявниці [PERSON] [PERSON] (а.с. 6) відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON], оскільки пред*явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров*я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідено до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], 19 жовтня 2016 року, що мало місце у м. Жданівка Донецької області Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо, у проведенні державної реєстрації факту смерті за наявними у заявниці документами [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено (а.с. 6). Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву та встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] Татарстан, який проживав за адресою: [INFO], - 19 жовтня 2016 року у м. Жданівка Донецької області, Україна.

Outcome: approved