Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

01.07.2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити відповідачів з наданням іншого житла з однокімнатної квартири [ADDRESS]; стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування вимог зазначено, що 20.06.2008 року між АБ «АвтоЗАЗбанк» (правонаступник ПАТ «Неос Банк») та [PERSON] уклали кредитний договір, відповідно до якого відповідачу надано кредит 211 000 грн. строком до 20.06.2023 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між АБ «АвтоЗАЗбанк» (правонаступник ПАТ «Неос Банк») та [PERSON] укладено іпотечний договір від 20.06.2008 року, предметом якого є вказана квартира. У звязку з невиконання кредитних зобовязань рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.03.2012 року, змінене рішенням апеляційного суду від 11.03.2013 року, в рахунок погашення кредитної заборгованості було звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS]. 21.07.2014 року на підставі договору факторингу ПАТ «Неос Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами від 20.06.2008 року. 18.12.2014 року ухвалою суду змінено сторону виконавчого провадження зі стягувача ПАТ «Неос Банк» на ТОВ «Кредитні ініціативи». Отже, у позивача виникло законне право на примусове виселення відповідачів в судовому порядку. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справ у його відсутності. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні вимог відмовити, посилаючись на те, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки не була придбана власником [PERSON] за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення та згідно ч. З ст. 109 ЖК України, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду, у той час як позивачем не визначено в позові відповідне постійне жиле приміщення, що є обов'язковим. Крім того, інші відповідачі по справі (син власника, батько та мати власника), є наймачами (орендарями) цього житлового приміщення, тому вони не можуть бути виселені. Державний виконавець, який здійснює примусове виконання рішення про звернення стягнення на іпотеку, має повноваження при зверненні стягнення на заставне майно у виконавчому провадженні подати до суду відповідний позов про виселення із жилого приміщення - предмету іпотеки. Заявив про застосування позовної давності, оскільки минуло 5 років з часу, коли у позивача виникло право звернутися до суду з цими вимогами. Представник служби у справах дітей не з'явився, про день та місце слухання справи неодноразово повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не сповістив. Суд, вислухавши пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 20.06.2008 року між АБ «АвтоЗАЗбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 12/2008-Л (з урахуванням додаткової угоди №1 від 02.10.2009 року до кредитного договору №12/2008-Л), відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію на поточні потреби в сумі 211\~000 грн. строком з 20.06.2008 року по 20.06.2023 року. 20.06.2008 року в рахунок забезпечення виконання кредитного договору №12/2008-Л від 20.06.2008 року між ВАТ «Банк Кіпру» (правонаступником якого був АБ «АвтоЗАЗбанк») та [PERSON] укладено іпотечний договір №13/2008-ИП (з урахуванням договору про внесення змін від 03.10.2009 року до іпотечного договору №13/2008-ИП), за яким забезпечується виконання кредитних зобовязань з повернення кредиту у розмірі 211 000 грн. зі строком повернення до 20.06.2023 року. Відповідно до п. 1 іпотечного договору, в забезпечення виконання вищезазначеного зобовязання, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а саме однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності №2-08-284346 від 13.02.2008 року, видане виконавчим комітетом Управління комунального майна та приватизації відділ приватизації житлового фонду Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету житлового фонду ХМР (а.с. 9,10). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 13.02.2008 року реєстраційний №2-08-284346, квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 16). Рішенням Київського районного суду м. Харкові від 05.03.2012 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Харківської області від 11.03.2013 року, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №12/2008-Л від 20.06.2008 року в розмірі 238813,13 грн. на користь ПАТ «Банк Кіпру» звернути стягнення на однокімнатну квартиру №138 загальною площею 32,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. гв. Широнінців, 108, та належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності №2-08-284346 від 13.02.2008 року, шляхом реалізації його на прилюдних торгах з початковою ціною 256\~000 грн.(а.с.34-41) На підставі вказаного рішення суду 02.04.2014 року судом видані позивачу ПАТ «Банк Кіпру» виконавчі листи №2018/2-1808/11 (а.с.42-45) На підставі вказаних виконавчих листів 09.04.2014 року Київським ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження ВП №42919846 (а.с.46-47) У звязку з укладанням між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні ініціативи» договору факторингу від 21.07.2014 року, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.12.2014 року змінено сторону виконавчого провадження з приводу виконання вказаних виконавчих листів №2018/2-1808/11, а саме змінено стягувача ПАТ «Неос Банк» на ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.48-73) Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-875 цс15. Оскільки квартира [ADDRESS], яка є предметом договору іпотеки, придбана відповідачем [PERSON] не за рахунок отриманого кредиту (свідоцтво про право власності на житло від 13.02.2008 року видане виконавчим комітетом Управління комунального майна та приватизації відділ приватизації житлового фонду Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету житлового фонду ХМР, тобто приватизовано відповідачем), то підстави для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні. Ухвалою суду від 02.07.2015 року позовна заява залишалась без руху з приводу не зазначення позивачем вимог про надання чи ненадання постійного жилого приміщення відповідача при їх виселенні з іпотечного майна. Усуваючи недоліки позовної заяви, позивачем було вказано про виселення відповідачів з наданням іншого житла, однак постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду, вказано так і не було. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи у його відсунуть та винесення рішення на підставі наявних доказів та матеріалів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, на суд не може покладатися обовязок знаходити постійне жиле приміщення, що надається відповідачам, яких виселяють, та яке повинно бути зазначено в рішенні суду. У звязку з цим, саме з вказаних підстав позовні вимоги про виселення відповідачів задоволенню не підлягають. З приводу інших зазначених представником відповідачів підстав для відмови у позові суд зазначає наступне. Представник відповідачів посилається на те, що відповідачі є наймачами цього житлового приміщення згідно з договором від 19.06.2008 року, тому вони не можуть бути виселені. Відповідно до ч. 3 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Договір найму житла від 19.06.2008 року був укладений до моменту укладення іпотечного договору (20.06.2008 року), однак належних та допустимих доказів того, що про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку, - представником відповідача не надано. Крім того, в п. 7 договору іпотеки від 20.06.2008 року іпотекодавець [PERSON] свідчив, що прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки не має. Посилання представника відповідачів на те, що звертатися з вимогами про виселення відповідачів має право державний виконавець, не свідчить відсутність права такого звернення у ТОВ «Кредитні ініціативи» з вказаними вимогами. Представник відповідачів просив застосувати строк позовної давності, оскільки з часу прострочення повернення кредиту, до часу звернення до суду з цим позовом минуло 5 років, що свідчить про сплив позовної давності. Разом з тим, прострочення повернення відповідачем чергових кредитних платежів (при цьому строк повернення всього кредиту визначено до 20.06.2023 року), не впливає на вимоги щодо виселення мешканців з іпотечного майна, на яке рішенням суду від 05.03.2012 року, яке набуло чинності 11.03.2013 року, вже було звернуто стягнення та яке перебуває в процесі реалізації за рішенням суду. У звязку з цим, підстави для застосування строку позовної давності для вимог про виселення відповідачів з іпотечного майна, яке перебуває в процесі реалізації, відсутні. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то підстави для стягнення з відповідачів судового збору у розмірі 243,60 грн. відсутні. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed