Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

У серпні 2019 року до суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на Ѕ частини квартири та скасування державної реєстрації. Ухвалами суду від 21 серпня 2019 року та від 20 вересня 2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, як таку, що подана без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України. Позивачем подано позовну заяву в новій редакції. Відповідно до ч.4 та ч.6 ст.19, ч.ч. 1-4 ст.274 ЦПК України ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справив порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 02 березня 2020 року до участі в справі залучено третю особу Житлово-будівельний кооператив №16 виконавчого комітету Світловодської міської ради, від якого витребувано докази. Позиція позивача, [PERSON] : В обгрунтування вимог позивач [PERSON] зазначив, що в 1974 році зареєстрував шлюб з [PERSON] . З 1982 року він був членом житлово-будівельного кооперативу багатоквартирного будинку [ADDRESS] . У 1982 році він отримав на вказану квартиру ордер та вселився в квартиру з дружиною. З вказаного часу він разом з дружиною [PERSON] проживали у спірній кооперативній квартирі. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, [PERSON] , з 1982 року вони спільно з нею сплачували пайовий внесок за кооперативну трикімнатну квартиру [ADDRESS] . У січні 1992 року вони повністю внесли пай, сплативши в ЖБК №16 загальною сумою приблизно 35 радянських карбованців. Вказаний пай був внесений в ЖБК за рахунок їх спільних коштів, які в своїх розмірах є рівними відповідно до положень законодавства. Після повної сплати пайового внеску він не звертався до реєстраційних органів для оформлення свого права власності у спільній сумісній власності на квартиру, оскільки за статутом ЖБК, в якому вони перебували з відповідчкою, ті хто є членами цього кооперативу, одночасно були і власниками (співвласниками) квартир. Після розірвання 08 листопада 2012 року шлюбу, відповідачка [PERSON] з їх спільними дітьми продовжувала проживати в спірній квартирі. Після розлучення він проживав за адресою: [ADDRESS] , та вважав, що спірна квартира [ADDRESS] є його та відповідачки спільною сумісною власністю. Участі в утриманні спірної квартири він не брав, так як проживав окремо, а всіма комунальними послугами користувалася відповідачка, яка проживала в даній квартирі з їх спільними дітьми. Протягом останніх 14-ти років він працював та проживав у Києві. На даний час спірною квартирою одноособово користується відповідачка, [PERSON] . У липні 2019 році йому стало відомо про те, що відповідачка в травні 2019 року оформила своє одноособове право власності на вказану квартиру. З метою перевірки вказаної інформації та отримання письмової відповіді щодо права власності на квартиру він звернувся до державної реєстраційної служби апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради та Світловодського КМ БТІ, проте йому було відмовлено. Їх син [PERSON] обіцяв йому сплатити вартість його частки в квартирі. На його прохання відповідачка, [PERSON] , відмовляється надати документи на вказану спірну квартиру або сплатити йому половину вартості вказаного спільного сумісного майна, тому він вимушений звернутися до суду з позовною заявою для захисту невизнаного права. На підставі вищевикладеного [PERSON] просить суд ухвалити рішення, та: - визнати за ним право спільної сумісної власності з [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири; - скасувати державну реєстрацію одноособового права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду такі докази: - копію свого паспорта та картки платника податків; - копію рішення суду від 08 листопада 2012 року про розірвання шлюбу з відповідачкою; - копію своєї трудової книжки; - копію довідки про зареєстрованих осіб в спірній квартирі; - копію довідки з місця його реєстрації; - копію довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №574 від 29.08.2013 р.. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Позиція відповідача, [PERSON] : Представник відповідача подав до суду відзив на позов, зазначивши, що не погоджується із заявленими позовними вимогами. Обґрунтовує відзив тим, що позивач посилається на неправдиву інформіцію про те, що останні 14 років він проживав у Києві. Зазначає, що з 2012 року позивач проживає в [ADDRESS] разом з його братом [PERSON] , який за рішенням Світловодського міськрайонного суду був визнаний недієздатним та опікуном якого є позивач, який і здійснював догляд за ним весь цей час. З 2012 року позивач в спірній квартирі не проживав, не оплачував комунільні послуги, не проявляв до неї ніякої цікавості та інтересу, та 2015 році знявся з реєстрації в спірній квартирі. В обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач, надала суду такі докази: - копію рішення Світловодського міськрайонного суду від 05 лютого 2013 року; - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2018 р.; - копію трудової книжки. Представник відповідача в судовому засіданні відзив підтримала, просила відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Пояснила, що дійсно під час шлюбу сторони придбали спірну кооперативну квартиру. Проте, з 1998 року позивач [PERSON] не проживає у спірній квартирі, а жив зі своєю матірю та недієздатним братом, за яким доглядав. У 2015 році [PERSON] самостійно виписався зі спірної квартири. Комунальні платежі з 1998 року за спірну квартиру платить відповідачка [PERSON] . У 2015 році позивача [PERSON] виключили з членів ЖБК так як він не жив у спірній квартирі 17 років. З вказаних підстав відповідачка [PERSON] зареєструвала право власності на спірну квартиру за собою. Позиція третьої особи, Відділу державної реєстрації апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради: Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Заяв та письмових пояснень щодо вирішення даного спору до суду не надходило. Позиція третьої особи, Житлово-будівельного кооперативу №16 виконавчого комітету Світловодської міської ради: Представник третьої особи в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений про час, дату і місце судового засідання належним чином. На ухвалу суду надав довідку №2 від 24 лютого 2020 року з якої вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Членом ЖБК №16 станом на 01 листопада 1995 року сплачено пайовий внесок в повній сумі 12632 руб.: у 1982 році - 4200 руб, у 1985 році - 5430 руб. та 1250 руб., у 1995 році - 1752 руб. В квартирі постійно зареєстрована та проживає [PERSON] зі своїми дітьми. [PERSON] 24 березня 2015 роки знятий з реєстрації у вказаній квартирі, та загальними зборами виключений з членів ЖБК №16 так як в квартирі не проживав 17 років, претензій по пайовому внеску до [PERSON] він не заявляв. Комунальні платежі за квартиру сплачувала тільки [PERSON] . Встановлені судом обставини справи: Позивач, [PERSON] , [INFO] , та відповідач, [PERSON] , [INFO] , з 09 листопада 1974 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають дітей. У 1982 році [PERSON] та [PERSON] стали членами Житлово-будівельного кооперативу №16 Світловодського виконавчого комітету, вселилися в квартиру [ADDRESS] , в якій були зареєстровані. З трудових книжок [PERSON] та [PERSON] вбачається, що під час шлюбу вони постійно працювали. Також, з копії трудової книжки видно, що позивач з серпня 1998 року по липень 2012 року працював у м. Києві. Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 08 листопада 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2013 року, позивача [PERSON] було призначено опікуном над його рідним братом [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №574 від 29.08.2013 р. виданої ТОВ «Господарник-1», [PERSON] станом на 29 серпня 2013 року був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , та зазначений у довідці як власник. 24 березня 2015 року [PERSON] знято з реєстрації у спірній квартирі в зв`язку з реєстрацією його місця проживання в будинку [ADDRESS] . 27 березня 2015 року загальними зборами ЖБК №16 [PERSON] виключено з членів ЖБК №16, так як в квартирі він не проживав 17 років і знявся з реєстрації в квартирі. З довідки №6 від 03 грудня 2018 року, яку видано Житлово-будівельним кооперативом №16 видно, що [PERSON] , є членом ЖБК №16, та проживає в квартирі [ADDRESS] , та повністю виплатила пайовий внесок в сумі 12632 крб. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2018 р, за [PERSON] , [INFO] , 03 грудня 2018 року зареєструвано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі довідки №16 від 03 грудня 2018 року виданої житлово-будівельним кооперативом №16 та технічного паспорта, виданого 28 листопада 2018 року Світловодським КМ БТІ. Вказана державна реєстрація здійснена приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Бабенко В.М. Згідно довідки №2 від 24 лютого 2020 року ЖБК №16, [PERSON] , [INFO] , є членом ЖБК №16, та є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] . Членом ЖБК №16 був сплачений пайовий внесок станом на 01 листопада 1995 року в повній сумі 12632 рубля, а саме: у 1982 році сплачений перший внесок у розмірі 4200 руб., у 1985 році - 5430 руб., та 1250 руб., решта коштів пайового внеску сплачена у 1995 році у сумі 1752 руб. З 1998 року в квартирі проживала [PERSON] з неповнолітньою донькою [PERSON] . [PERSON] з 1998 року в квартирі був зареєстрований, але фактично не проживав, а 24 березня 2015 року добровільно знявся з реєстрації у вказаній квартирі. 27 березня 2015 року загальними зборами ЖБК №16 [PERSON] був виключениий з членів ЖБК №16, так як в квартирі не проживав 17 років і знявся з реєстрації в ній в 2015 році, претензій до [PERSON] по пайовому внеску не пред`являв. За період з 1998 по 2011 рік комунальні платежі сплачувались [PERSON] та [PERSON] спільно, а з 2011 по 2015 рік були борги по квартирі в сумі 9350 грн., які сплачувала [PERSON] . З 2015 року по теперішній час всі комунальні послуги сплачує [PERSON] . У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Як видно зі змісту позову, [PERSON] зазначив, що ним заявлено позовні вимоги до [PERSON] не про поділ спільного сумісного майна подружжя набутого під час шлюбу, а про визнання права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. Відповідач, [PERSON] , позов не визнала. Оцінка суду: Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття сторонами прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Суд зазначає, що відповідно до ст.22 КпШС України, ст.16 Закону України «Про власність» чинного на момент виникнення спірних відносин, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства (стаття 15 Закону України «Про власність», Примірного статуту ЖБК) член житлового, житлово-будівельного кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Аналогічна норма міститься і у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Положення Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 р.). Суд також зазначає, що за положеннями п.1 ст.17 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. При цьому, при повному внесенні пайових внесків за квартиру у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири. Відповідно до п.5, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України. При вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Згідно п.5-1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.87 р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України «Про власність» ( 697-12 ) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу. При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України (5464-10 ), ст.15 Закону «Про власність» (697-12), п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України (2006-07), враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Суд зазначає, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містяться у ст.22 КпШС України. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 8 листопада 2017 року у справі № 1447цс17. При цьому, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України і статтею 372 ЦК України. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Також частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з нормами статі 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на жилий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Аналогічні норми щодо порядку поділу майна містяться і в ст.28, 29 КпШС. З вказаних положень закону випливає, що сутність поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, тобто, здійснюється виділення майна в натурі, або його поділ реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна. Пленум Верховного Суду України в п.п.22-24 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснив судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 ЦК України передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Висновок суду: За період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя [PERSON] та [PERSON] за спільні сумісні кошти повністю внесли в ЖБК №16 пайовий внесок в загальній сумі 12 632 руб., що становило на той момент повну загальну вартість паєнагромадження (повного розміру пайового внеску) за надану їм в користування спірну квартиру [ADDRESS] . У повному розмірі пай внесено подружжям [PERSON] та [PERSON] на 01 листопада 1995 року. Доводи позивача, [PERSON] , якими він обгрунтовує позов, в судовому засіданні не було спростовано відповідечем, [PERSON] . Відповідно до положень ст.16, п.1 ст.17 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України, оскільки подружжя [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці, 01 листопада 1995 року повністю внесли пай в ЖБК за кооперативну квартиру, тому вони 01 листопада 1995 року набули право власності на спірну квартиру, і вказана спірна квартира є їх спільною сумісною власністю як членів сім'ї, так як інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Проте, у грудні 2018 року відповідач, [PERSON] , отримавши у ЖБК №16 довідку №16 від 03 грудня 2018 року про сплату нею пайового внеску на спірну квартиру, звернулася із вказаною довідкою, як правовстановлюючим документом, та технічним паспортом на квартиру, до приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка В.М. для проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2018 р, за [PERSON] , [INFO] , 03 грудня 2018 року зареєструвано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі довідки №16 від 03 грудня 2018 року, яку видано Житлово-будівельним кооперативом №16 та технічного паспорта, виданого 28 листопада 2018 року Світловодським КМ БТІ. Вказана державна реєстрація здійснена приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Бабенко В.М. Проте, як встановлено в судовому засіданні, вказана довідка ЖБК №16 від 03 грудня 2018 року №16 не містить точних відомостей про те, що пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] було сплачено під час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] . З вказаних підстав рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка В.М. від 03 грудня 2018 року, номер запису про право власності: 29315051, про державну реєстрацію права власності (розмір частки 1), за [PERSON] , [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , слід скасувати. На підставі викладеного, позовну вимогу про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] слід задовольнити. Рішення суду є підставою для здійснення Відділом державної реєстрації апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державної реєстрації за [PERSON] та [PERSON] права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, суд враховує, що кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном, яке нажито подружжям за час шлюбу, і є спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Оскільки позивач, [PERSON] , у позовній заяві зазначав, що він звернувся до суду для захисту свого права власності, та не подавав вимог про поділ майна подружжя, на переконання суду вимога про визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири не відповідає способу захисту його права, є передчасною, а тому не може бути задоволена. При цьому, суд зазначає, що позивач, [PERSON] , не надав суду доказів про його право на частку в пайових внесках, тому відсутні підстави для визнання за ним права власності на Ѕ частини спірної квартири, оскільки такі вимоги можуть бути предметом розгляду позову про поділ майна подружжя. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України та покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial