Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 10 вересня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 9/25ДС/0361/2007-НВСклн, відповідно до умов якого банк зобов'язався відкрити відповідачу невідновлювальну кредитну лінію загальною сумою 240 000,00 гривень при сплаті 16,20% річних за користування кредитом на строк з 10 вересня 2007 року по 09 вересня 2027 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] 10 вересня 2007 року був укладений договір поруки № 9/25ДС/0361/П01/2007-НВСклн, згідно з яким поручитель зобов'язалась солідарно відповідати перед Кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальником [PERSON] Свої зобов'язання по кредитному договору ПАТ «Кредитпромбанк» виконав в повній мірі. 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Кредитпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Оскільки [PERSON] порушено умови кредитного договору, позивач просив стягнути солідарно з позичальника та поручителя [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 321 449 гривень 04 коп. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 21 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог Банку до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заочним рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 21 грудня 2012 року вже була стягнута заборгованість за цим кредитним договором і задоволення позовних вимог ПАТ "Дельта Банку" призведе до стягнення з відповідачів однієї і тієї ж суми кредитної заборгованості, тобто відбудеться подвійне стягнення кредитної заборгованості. Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення є незаконним, винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, судом неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно оцінені докази. В обґрунтування скарги позивач зазначив, що рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 21 грудня 2012 року заборгованість з відповідачів було стягнуто на користь ПАТ «Кредитпромбанк», в той час як предметом позову ПАТ «Дельта Банк» є стягнення заборгованості на користь ПАТ «Дельта Банку», і саме це свідчить про різні позови, тому що участь у справі беруть різні сторони. Крім того, вказане рішення суду є не виконаним. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, інформація про що також була розміщена на офіційному сайті Апеляційного суду Донецької області 11 березня 2016 року. У судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. Представником позивача Усіковою Л.О., яка діє на підставі довіреності, надано заяву, в якій вона підтримує позов та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, розглянувши справу без її участі. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія судів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 9/25ДС/0361/2007-НВСклн, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти у розмірі 240 000,00 гривні з розрахунку 16,20% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 10 вересня 2007 року по 09 вересня 2027 року. (а.с. 7-17). 10 вересня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 9/25ДС/0361/ПО1/2007-НВСклн, за яким поручитель взяла на себе обов'язок солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань [PERSON] (а.с.18-23). 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого відчужувач передав покупцеві право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с.26-30). Заочним рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 21 грудня 2012 року з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанку» за кредитним договором № 9/25ДС/0361/2007-НВСклн від 10 вересня 2007 року у солідарному порядку була стягнута заборгованість у розмірі 367 768 гривні 44 коп., що утворилася станом на 18 травня 2012 року. Вказана заборгованість складається із суми основного боргу за кредитом у розмірі 126 500 гривні та простроченої заборгованості за кредитом у сумі 28 187 гривні 50 коп.; заборгованості по пені у сумі 7 747 гривні 43 коп.; суми прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 85 587 гривні 72 коп.; заборгованості по пені за відсотками у розмірі 23 529 гривні 20 коп.; заборгованості за додатковою угодою, що складалась з суми основного боргу за кредитом у розмірі 34 756 гривні 25 коп.; простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 21 268 гривні 75 коп.; заборгованості по пені за кредитом у розмірі 5 275 гривні 09 коп.; суми прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 27 975 гривні 84 коп. та заборгованості по пені за відсотками у розмірі 6 940 гривні 66 коп. (а.с. 58-61). Звертаючись з новим позовом до суду, ПАТ «Дельта Банк» просив стягнути з відповідачів заборгованість по тілу кредиту у сумі 154 687 гривні 50 коп. та відсоткам за користування кредитом у сумі 166 761 гривні 54 коп., а всього 321 449 гривні 04 коп., що утворилася станом на 28 липня 2015 року. Розглядаючи по суті заявлені Банком вимоги, апеляційний суд відзначає, що 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с.26-34). До матеріалів справи долучено копію заочного рішення Петровського районного суду м. Донецька від 21 грудня 2012 року, згідно якого з відповідачів на користь ПАТ «Кредитпромбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 9/25ДС/0361/2007-НВСклн від 10 вересня 2007 року у сумі 367 768 гривень 44 коп., що утворилася станом на 18 травня 2012 року. Свідчень про те, що вказане рішення суду у встановленому законом порядку було оскаржено і скасовано в матеріалах справи відсутні (а.с. 58-61). Підставою заявленої Банком вимоги є стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, що утворилася станом на 28 липня 2015 року . У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення. Оскільки у своєму позові ПАТ «Дельта Банк» ставить питання про стягнення заборгованості за період часу, який не був предметом розгляду Петровського районного суду м. Донецька, що ухвалив заочне рішення від 21 грудня 2012 року, суд першої інстанції помилився у визначенні поняття предмета позову в його процесуальному розумінні та не врахував його відмінність від предмета позову, який було попередньо розглянуто з винесенням вказаного заочного рішення. Таким чином, після укладення договору купівлі-продажу від 26 червня 2013 року, у Банку виникло право вимоги до відповідачів по справі, як боржників по кредитному договору № 9/25ДС/0361/2007-НВСклн від 10 вересня 2007 року (а.с.26-30). Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року, у аналогічній справі № 6-1206цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Із розрахунку заборгованості, наданого апеляційному суду представником позивача, убачається, що на момент укладення договору переуступки право вимоги станом на 26 червня 2013 року поточна сума заборгованості по зазначеному кредитному договору становила: по тілу кредиту - 117 562 гривень 50 коп., нарахованих відсотків на поточну суму заборгованості у розмірі 114 445 гривень 85 коп. та простроченої суми заборгованості по тілу кредиту у розмірі 37 125 гривень. (а.с. 147-150). Аналіз наданого розрахунку показав, що в графі «Сума заборгованості (поточна)» наведено розмір тіла кредиту, з його помісячним зменшенням на суму обов'язкового щомісячного платежу за період з 26 червня 2013 року по 14 березня 2016 року, що є своєрідним графіком погашення тіла кредиту. Із графи «Нараховано відсотків на поточну суму заборгованості» видно, що з моменту придбання права вимоги позивач на суму поточної та простроченої заборгованості щомісяця нараховував відсоткову ставку за користування кредитом, розмір якої наприклад за 5 днів червня 2013 року склав 343 грн. 28 коп. ( 117 562, 50 + 37 125) х 16,2 % / 365 х 5 днів). У графі «Сума заборгованості (прострочена)» позивач навів дані по простроченій заборгованості по тілу кредиту на кожний місяць вказаного періоду. Оскільки позивач у позові просив стягнути заборгованість, що утворилася станом на 28 липня 2015 року, розмір простроченої заборгованості по тілу кредиту відповідно до наданого розрахунку з моменту придбання права вимоги на цю дату складає 54 413 гривень 50 коп., а сума щомісячних нарахувань заборгованості по непогашеним відсотками за користування кредитом з 26 червня 2013 року по 1 серпня 2015 року склала 54 718 гривень 64 коп., які підлягають стягненню з [PERSON] Що стосується солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З розрахунку заборгованості наданого позивачем за період з 26 червня 2013 року по 14 березня 2015 року вбачається, що згідно графіку погашення заборгованості відсутні щомісячні платежі, а тому виходячи з положень другого речення частини четвертої ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), це узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України (постанова від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14), а саме. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Ненадання позивачем даних щодо останнього щомісячного платежу по кредитному договору, позбавляє апеляційний суд можливості вирішити щодо відповідальності поручителя, а за таких обставин позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості не підлягають задоволенню. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону позовні вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором № 9/25ДС/0361/2007-НВСклн від 10 вересня 2007 року станом на 28 липня 2015 року з поручителя [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 321 449 гривень 04 коп. Позовні вимоги задоволені у розмір 109 132 гривні 14 коп. що складає 33,95 % ( (109 132,14 х 100) : 321 449,04 = 33,95%). За подання апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 535 гривень 94 коп. 33.95% від сплаченого судового збору - 1200 гривень 45 коп., які повинні бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial