Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

01.03.2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, на обґрунтування заявлених позовних вимог зазначивши, що згідно договору купівлі-продажу від 13.06.2017 року вона та позивач придбали нежитлову будівлю магазин-кафе, в якому організували цех з виробництва очищеної питної води. З вказаною метою вона разом з [PERSON] за спільні кошти придбали: установку очистки води вартістю 87 000 грн., мембрани у кількості 3 шт. вартістю 7800грн., вугільну колону вартістю 13000 грн., вугільну засипку в колону вартістю 16000 грн., насос великий вартістю 1900 грн., 4 шт. насосів вартістю кожен 1100 грн., свердловину №1 вартістю 3000грн., свердловину № 2 вартістю 5000 грн., злив до озера - труби 390м. вартістю 4000 грн., 50 шт. пляшок вартістю кожної 120грн. на загальну суму 6000 грн.; 5 шт. металевих підставок під бочки вартістю 350 грн. на загальну суму 1750 грн., 2 бочки вартість кожної 450 грн., 40 шт. бочок вартість 3500 грн. на загальну суму 70000 грн., 2 бочки вартістю 4000 грн. на суму 8000; 7 бочок вартістю 2300 грн. на загальну суму 16000; 2 бочки вартістю 5500 грн. та 2300 грн. Для забезпечення потреб виробництва ними використовувалися автомобілі ЗАЗ LANOS д.н.з. [NUMBER] та автомобіль ІЖ д.н.з. [NUMBER] . За спільні гроші ними був придбаний автомобіль ГАЗ 2752-404, д.н.з. [NUMBER] ., а 30.11.2017 року за доходи, що були отримані від їх спільної підприємницької діяльності, вони разом придбали автомобіль ІЖ 27175-036, д.н. [NUMBER] , вартістю 91000 грн., який був зареєстрований на ім`я відповідача. Також в березні 2018 року за доходи, що були отримані від їх спільної підприємницької діяльності, вони разом придбали автомобіль FORD TRANSIT д.н.з. [NUMBER] , право власності на який відповідач оформив на [PERSON] . Вважає, що розмір її долі у вищевказаному майні складає Ѕ частки. Вона пропонувала відповідачу добровільно оформити її право власності на відповідну частку придбаного обладнання, але отримала відмову. Просила суд визнати за нею та відповідачем право власності на Ѕ частку кожному всього вищевказаного обладнання та автомобілів ГАЗ 2752-404, ІЖ - 27175-036, FORD TRANSIT. Право власності на автомобіль ЗАЗ LANOS просила визнати за нею; стягнути з відповідача судові витрати. 01.09.2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, на обґрунтування зазначивши, що з 2010 року він займається діяльністю щодо продажу питної води та познайомився з [PERSON] та у них склалися дружні стосунки. В 2014 році [PERSON] запропонував відкрити цех з виробництва очищеної води у приміщенні магазину-кафе за адресою: [ADDRESS] , яке на той час належало третій особі. В період часу з 2014 по 2016 рік вони разом з [PERSON] придбали все необхідне обладнання. Для потреб цеху [PERSON] за власні гроші придбав автомобіль ЗАЗ Ланос, право власності на який оформив на своє ім`я, а він (відповідач) придбав автомобілі ІЖ та ГАЗ, які також зареєстрував на себе. [INFO] [PERSON] помер. В квітні-травні 2017 року до нього (відповідача) звернулася мати [PERSON] з вимогою на Ѕ частку всього бізнесу. З вказаною вимогою він не погодився, оскільки вважав, що його частка у підприємстві більше, оскільки він вкладав у розвиток виробництва значно більше коштів та особистої праці, а ніж [PERSON] . 13.06.2017 року відбулося укладання договору щодо спільного придбання ним та [PERSON] у третій особи вищевказаного приміщення магазину-кафе. Внесок [PERSON] у вказану угоду склав 500 дол. США. До березня 2017 року він ні якої спільної діяльності з [PERSON] не проводив, позивачку він взагалі не знав. Будь-які договори про спільну діяльність між ним та позивачкою відсутні. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 12.05.2019 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якому остання вказала, що відповідачем не надано доказів наявності у нього обладнання для очистки води до моменту його знайомства з [PERSON] . Зазначила, що тривалий час вона працювала в Італії та у неї зібралася велика сума грошей, яку вона, на пропозицію сина [PERSON] , вирішила вкласти в цех з очистки питної води. Саме на її гроші була придбана частина спірного обладнання та автомобілів, що відповідач визнав, власноручно підписавши документ «Финансовые вложения» від 26.09.2017 року. Відповідач отримував дохід від використання обладнання, про що звітував їй у журналі -книзі. 24.02.2020 року у судовому засіданні позивачка [PERSON] звернулася до суду з уточненою позовною заявою, в якій вказала, що з 2008 року, за порадою свого сина [PERSON] , вона вирішила вкласти особисті гроші, що були отримані нею під час роботи в Італії, в обладнання цеху по очистці питної води в будівлі [ADDRESS] . Вказаний цех син порадив організувати разом з [PERSON] , який вже має певні знання в такій роботі. Вона та [PERSON] домовились, що все устаткування для роботи цеху вони придбають на спільні кошти. Всього на придбання та обладнання цеха [PERSON] та нею було затрачено 501775 грн. і 570775 грн. відповідно, що підтверджується складеним відповідачем і нею 26.09.2017 року розрахунком фінансових вкладень. Оскільки її вкладення в придбання зазначеного майна склали 570 775 грн., то з відповідача належить стягнути на її користь 34 700,00грн. Вона та відповідач спільно займалися підприємницькою діяльністю, ніяких спорів між ними не виникало. В квітні 2017 року відповідач різко змінив своє відношення до неї, як до партнера по підприємницькій діяльності, скривав доходи, заперечив проти обліку готової продукції, почав скривати доходи. Посилаючись на вимоги ст.ст. 355, 356 ЦК України вказала, що на теперішній час приміщення цеху - будівля [ADDRESS] уже визнана її та відповідача спільною частковою власністю, а тому, є підстави визнати її та відповідача спільною частковою приватною власністю в рівних частках за кожним по Ѕ частки устаткування цеху. Просила суд визнати її та відповідача спільною власністю в рівних частках по Ѕ наступне майно: установку очистки води вартістю 52 000 грн., мембрани у кількості 3 шт. вартістю 7800 грн., вугільну колону вартістю 13000 грн., вугільну засипку в колону вартістю 16000 грн., насос великий вартістю 1900 грн., 4 шт. насосів вартістю кожен 1100 грн., свердловину №1 вартістю 3000грн., свердловину № 2 вартістю 5000 грн., злив до озера - труби 390м. вартістю 4000 грн., 50 шт. пляшок для обміну вартістю кожної 120 грн. на загальну суму 6000 грн.; 5 шт. металевих підставок під бочки вартістю 350 грн. на загальну суму 1750 грн., 2 бочки вартість кожної 450 грн., 40 шт. бочок вартість 3500 грн. на загальну суму 70000 грн., 2 бочки вартістю 4000 грн. на суму 8000; 7 бочок вартістю 2300 грн. на загальну суму 16000; 2 бочки вартістю 5500 грн. та 2300 грн. та автомобіль марки Соболь вартістю 65000 грн. Стягнути з відповідача на її користь різницю затрат на придбання спільного майна в розмірі 34 700 грн. та судові витрати В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, що викладені у позовних заявах, та доповнила, що всі гроші вона передавала сину [PERSON] , який передавав їх [PERSON] для придбання обладнання, а тому, всі документи на обладнання зберігаються у останнього. Також обмовилася, що після смерті її сина [PERSON] , [PERSON] щомісячно перераховував відповідну суму на утримання дитини [PERSON] - [PERSON] . Відповідач у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд у їх задоволенні відмовити, посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вказав, що він був знайомий з [PERSON] , з яким вони разом розвивали бізнес з очистки води. [PERSON] надав 30 000 грн. для придбання установки по очистці води, надав приміщення, придбав автомобіль Ланос. Все інше обладнання він (відповідач) придбав за власні кошти; до 2016 року з позивачкою він знайомий не був. Оскільки [PERSON] тяжко захворів, вони досягли домовленості, що вкладені в бізнес [PERSON] гроші будуть надсилатися сину останнього - [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивачка мала намір внести гроші у розвиток бізнесу, а тому він (відповідач) склав таблицю «Финансовые вложения» від 26.09.2017 року, яку підписав під тиском з боку позивачки та її іншого сина. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, що були викладені у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Бутко О.О. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, підтримав позицію відповідача; звернув увагу на той факт, що документ «Финансовые вложения» не містить конкретизації, пояснень, тощо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що є рідною сестрою дружини [PERSON] та підтримує тісні стосунки з їх родиною. Вказала, що [PERSON] з 2010 року має бізнес щодо продажу очищеної питної води. В 2014 році [PERSON] почав спільну діяльність з [PERSON] . [PERSON] надав приміщення, автомобіль Ланос, а [PERSON] придбав нову систему для очистки води. Бізнесом займався [PERSON] самостійно. Після смерті [PERSON] , яка сталася у 2016 році, [PERSON] почала вимагати від [PERSON] Ѕ частку бізнесу, відвідувала цех протягом 1 місяця, все фіксувала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що є рідним братом [PERSON] , а тому йому відомо, що брат почав займатися бізнесом з продажу очищеної води у 2007 році. В 2014 році [PERSON] почав спільну діяльність з [PERSON] , який надав для бізнесу приміщення, вони придбали автомобіль. На той час приміщення [PERSON] не належало, але з часом право власності було визнано по Ѕ частки за [PERSON] та [PERSON] . Зі слів оточуючих йому відомо, що все обладнання в цех придбав [PERSON] за власні кошти. Щодо внесків [PERSON] в бізнес йому ні чого не відомо. Після смерті [PERSON] працювала або допомагала в цеху, а з часом між сторонами почалися судові тяжби. Суд, вислухавши думку осіб, що беруть участь по справі, показання свідків, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та не доведеними. Набуваючи вказаного висновку суд виходив з наступного. За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 355 ЦК України вказує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст.392 ЦК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п.26 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з перемету цього судового спору доказуванню підлягали факт спільного придбання сторонами спірного майна, тобто, факт виникнення у позивачки права власності на частину придбаного майна та розмір цієї частини. В судовому засіданні встановлено, що доводи позивачки про спільне придбання спірного майна ґрунтуються посиланнями на кошти, які вона отримала від праці у Італії та які вона передавала своєму синові [PERSON] для подальшого їх інвестування в покупку спірного майна. Матеріали справи містять фінансові документи, що підтверджують факт перебування у володінні [PERSON] в період 2015-2017 роки значної суми грошових коштів ( довідка ПАТ Райфайзен банк Аваль від 04.04.2019 року а.с. 64) При цьому, позивачем на надано суду жодного доказу на підтвердження факту передачі вказаних грошей [PERSON] , так саме, які і факту придбання спірного майна саме за грошові кошти позивачки. Навпаки, з пояснень самих сторін вбачається, що [PERSON] займався підприємницькою діяльністю, мав певні доходи, а відтак, суд не виключає можливості, що останній взяв участь у придбанні спірного майна особистими грошима. Домовленість, що існувала між [PERSON] та [PERSON] щодо щомісячного перерахування грошів сину останнього, та наявність якої фактично підтвердила [PERSON] в судовому засіданні, також свідчить про участь саме [PERSON] у придбані спірного майна особистими грошима. Вказаний висновок суду також підтверджується і свідками, які показали, що [PERSON] та [PERSON] вдвох займалися організацією виробництва; [PERSON] вирішував організаційні питання, здійснював покупку обладнання, а [PERSON] надав частину грошей, приміщення та автомобіль Ланос. Будь-якої участі у організації виробництва [PERSON] не брала та, взагалі, не була знайома свідкам до моменту смерті [PERSON] . У суду відсутні підстави ставити під сумнів достовірність вказаних показань, оскільки вони погоджені між собою та іншими доказами, що прийняті судом, є послідовними та ні яким чином не спростовані стороною позивача. Факт наявності у відповідача технічних паспортів на деяке спірне обладнання, договору поставки № 2314/2 від 23.04.2014 року, які містяться в матеріалах справи, на думку суду, також свідчать на користь позиції відповідача (а.с.45-46, 47-49, 205-207 ) Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка, як на один з основних доказів, посилається на документ «Финансовые вложения» від 26.09.2017 року. Стаття 202 ЦПК України вказує, що правочином є дія особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 3 ст. 203 ЦПК України вказує, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частина 1 ст. 207 ЦК України вказує,що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кільках документах. Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Надаючи оцінку вказаному документу, як доказу, оригінал якого був досліджений у судовому засіданні, суд, з урахуванням вищевказаних норм закону, зазначає, що вказаний документ не містить чіткого, конкретного волевиявлення сторін (істотних умов договору) Так, зі змісту вказаного документу не є зрозумілим правовий статус майна, зазначеного у першій колонці,правовий статус осіб, прізвища яких вказані у 2 та 3 колонках; не конкретизовано який саме цех з виробництва очищеної питної води мається на увазі; що конкретно відображають числа, які зазначені у документі, якщо це вартість, то в якій валюті; чому зазначене у документі майно не містить належного опису, назви, характеристик («красный пирожок, здание, старое осносное задине», тощо ). Крім того, третя графа вказаного документу містить спільне посилання на [PERSON]. та [PERSON] без чіткого розмежування ймовірних внесків кожного з них. Враховуючи викладені обставини, приймаючи до уваги позицію відповідача, суд визнає вказаний доказ не достатнім в порозумінні вимог ст. 80 ЦПК України, та не приймає його до уваги. За аналогічних підстав судом не приймаються в якості допустимих доказів записи щодо доходів та витрат за період з 07.07.17 по 31.08.17 року, які надані позивачкою (а.с. 65-71). Згідно довідки територіального сервісного центру 1443 РСЦ МВС В Донецькій області автомобіль ГАЗ 2752-404 н.з. [NUMBER] , 2006 року випуску, був зареєстрований за [PERSON] 10.05.2016 року на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 11) Отже, право власності [PERSON] на вказаний автомобіль зареєстровано у встановленому законом порядку, доказів на спростування вказаного факту суду не надано, факт придбання спірного автомобілю за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] не доведено. Інші доводи та докази, що надані позивачем та представниками відповідача, не приймаються судом до уваги, оскільки є необґрунтованими, недоведеними, такими, що не стосуються предмету спору та не мають доказового значення по справі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З оглядом на зазначене суд набуває висновку про недоведеність жодного факту належності на праві власності [PERSON] спірного майна що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відмова у задоволенні позовних вимог є підставою для скасування заходів забезпечення, що накладені ухвалою Слов`янського міськрайонного суду від 13.03.2019 року у вигляді арешту на спірне майно. Судові витрати, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed