Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

01.04.2019 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, яку було уточнено 20.05.2019, до відповідача ПрАТ «Північний ГЗК» про стягнення вихідної допомоги при звільнені в сумі 9914,16 грн., середнього заробітку за час затримки при розрахунку в сумі 68057,76 грн. за період з 30.06.2010 по 15.07.2011. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що він з 26.09.1979 по 28.12.1983, з 11.12.1985 по 15.10.1990 та з 14.10.1999 по 29.06.2010 працював на підприємстві ПрАТ «Північний ГЗК» в Першотравневому кар`єрі та Управлінні технічного обладнання слюсарем черговим по ремонту устаткування, помічником машиніста екскаватора та машиністом екскаватора. Наказом по підприємству №196 від 29.06.2010 був звільнений з підприємства за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до ст.38 КЗпП України. Позивач зазначає, що йому стало відомо, що при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відповідач повинен був сплатити одноразову допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, оскільки він працював на підприємстві відповідача більше 15 років та був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки. Однак при звільнені та станом на теперішній час належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені, а тому просить стягнути з відповідача невиплачену одноразову вихідну допомогу, належну йому при звільненні в сумі 9914,16 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.06.2010 по 15.07.2011 в сумі 68057,76 грн.. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.5). Представник відповідача Безущенко О.В. в судове засідання не з`явилась, надавши письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнений позов не визнає в повному обсязі (а.с.63-64). Крім того, відповідачем був наданий відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позивачем не доведено, що підприємство відповідача брало участь у підписанні Галузевої угоди ГМК на 2007-2008 роки. Разом з тим, 22.12.2009 на підприємстві відповідача був укладений Колективний договір на 2010-2011 роки, згідно якого, з метою забезпечення захисту працівників, які мають право на отримання пенсії, виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежно від стажу роботи на комбінаті: від 7,5 років до 15 років - середньомісячну заробітну плату працівника, від 15 років до 20 років - дві середньомісячні заробітні плати працівника, від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника. Відповідно до п.7.13 колдоговору, одноразова допомога виплачувалась за таких умов: досягнення пенсійного віку, наявність стажу роботи відповідної тривалості, звільнення на пенсію за власним бажанням. Відповідач не виплатив позивачу одноразову допомогу при звільненні на пенсію, у зв`язку з відсутністю належних правових підстав (не досягнення пенсійного віку на дату звільнення), тому вважають неправомірною вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги при виході на пенсію. Крім того, позивач звільнився 29.06.2010, а до суду звернувся у квітні 2019 року, таким чином пропустив строк позовної давності, оскільки стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, не є оплатою праці, а тому до зазначеної вимоги повинна бути застосована позовна давність встановлена в три місяці, як це передбачено ст.233 КЗпП України. Ухвалою судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.04.2019 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача та представника відповідача, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] у період з 26.09.1979 по 28.12.1983, з 11.12.1985 по 15.10.1990 та з 14.10.1999 по 29.06.2010 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював слюсарем черговим по ремонту устаткування, помічником машиніста екскаватора та машиністом екскаватора на підприємстві відповідача, зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки (а.с.8-13). Згідно запису у трудовій книжці, [PERSON] звільнено з підприємства 29.06.2010 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №196 від 29.06.2010 (а.с.13). Позивачу [PERSON] за травень, червень 2010 року при звільненні з підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с.16-17). Відповідно до копії довідки ПрАТ «Північний ГЗК» №132 від 12.02.2019, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період квітень-травень 2010 року склала 4957,08 грн., середньогодинна заробітна плата за квітень-травень 2010 року склала 32,72 грн. (а.с.15). Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та її дія поширювалась на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форми власності і господарювання (а.с.18-19). Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати (а.с.19). У відзиві наданому відповідачем зазначено, що пунктом 7.13. Колективного договору ВАТ «Північний ГЗК» на 2010-2011 роки встановлено, що з метою забезпечення захисту працівників, які мають право на отримання пенсії, виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежно від стажу роботи на комбінаті: від 7,5 років до 15 років - середньомісячну заробітну плату працівника, від 15 років до 20 років - дві середньомісячні заробітні плати працівника, від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника. Відповідно до п.7.13 колдоговору, одноразова допомога виплачувалась за таких умов: досягнення пенсійного віку, наявність стажу роботи відповідної тривалості, звільнення на пенсію за власним бажанням. Відповідач не виплатив позивачу одноразову допомогу при звільненні на пенсію, у зв`язку з відсутністю належних правових підстав (не досягнення пенсійного віку на дату звільнення) (а.с.40-47). Згідно зі ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективним договором підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться. Так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, оскільки суттєво зменшує розмір одноразової допомоги при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати. Як видно з матеріалів справи, позивач [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача майже 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Таким чином суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двомісячної середньої заробітної плати. Як зазначено в довідкі ПрАТ «Північний ГЗК» №132 від 12.02.2019 про середню заробітну плату, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 4957,08 грн. (а.с.15). Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача не сплачено вихідну допомогу, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 9914,16 грн. Положеннями ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Враховуючи інформацію, що містяться в довідкі ПрАТ «Північний ГЗК» №132 від 12.02.2019, середньогодинна заробітна плата перед звільненням [PERSON] становила 32,72 грн. при 8 годинному робочому дні середньоденна заробітна плата становить 261,76 грн. (32,72 грн. х 8 годинну робочу зміну). Таким чином, за період не проведення повного розрахунку, а саме з 30.06.2010 по 15.07.2011, період становить 260 робочих днів, при середньоденній заробітній платі 261,76 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 68057,60 грн. (261,76 грн. х 260 робочих днів). При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежуються будь-яким строком звернення до суду. Також, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з ПрАТ «Північний ГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1536,80 грн. На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved