Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просить суд: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, вимоги позивача мотивовані тим, що вона є власником будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що 19 березня 1999 року за вказаною адресою з її дозволу був зареєстрований [PERSON] , який не проживає в будинку з серпня 2000 року, не сплачує комунальні платежі, його особистих речей у будинку немає. На її неодноразові вимоги про добровільну перереєстрацію, отримує від [PERSON] відговори з посиланням на зайнятість та відсутність часу. Письмових або усних домовленостей між ними стосовно проживання у вказаному житловому будинку не має. Вона самостійно сплачує усі комунальні платежі та самостійно проводить поточні ремонти вказаної будівлі. З урахуванням наведеного, вона і звернулась до суду з даним позовом, вважаючи, що [PERSON] втратив право на житлову площу, в якій зареєстрований, оскільки в будинку не мешкає більше 20 років, особистих речей та будь-якого майнового інтересу не має. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі. 07 червня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду провадження по вказаній справі було відкрито з призначенням її підготовчого розгляду. 01 липня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Представник позивача - адвокат Яковенко Ігор Вікторович в судове засідання надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати за його відсутності, на заочний розгляд справи згоден. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди позивача, про що свідчить заява позивача, суд ухвалою від 03 серпня 2021 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданої заяви, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] , є власником будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] , виданого на підставі рішення виконкому Випасненської сільської ради від 22.12.2006 року №197. Як вбачається із довідки № 900 від 01 червня 2021 року, виданої Виконавчим комітетом Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області про те, що згідно запису в погосподарській книзі №11 за 2020 рік особовий рахунок № [NUMBER] в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS] , який належить [PERSON] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, згідно акту про фактичне проживання (не проживання) особи за місцем реєстрації, складеного за підписами свідків-сусідів: [PERSON] , [PERSON] , засвідчених підписом депутата сільської ради Мережко О.П. за адресою [ADDRESS] , починаючи з 2000 року, [PERSON] , фактично не проживає, особистих речей та майна не має. З метою перевірки усіх обставин справи та для всебічного розгляду справи, судом було витребувано відомості щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, та згідно довідки виданої Мологівською сільською радою від 02 липня 2021 року, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, висновки суду. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 Цивільного кодексу України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказуючи на порушення свого права, позивач наполягала на надмірній сплаті нею комунальних послуг, несення витрат і за відповідача. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ч.2 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право приватної власності [PERSON] на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , ту обставину, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з 2000 року, що станом на день винесення рішення перевищує встановлені чинним законодавством строки відсутності проживання членів сім`ї власника, враховуючи також, що реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні порушує право власності позивача, суд приходить до висновку про те, що є усі законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved