Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

01.02.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку було зареєстровано відповідача за даним позовом. З 2004 року відповідач в будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей в будинку не має і взагалі даним житловим приміщенням не цікавиться, перешкод в користуванні житловим будинком позивач не чинив, весь тягар по підтриманню будинку в належному стані лежить на позивачі, тому на підставі вище вказаного просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] , його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором дарування житлового будинку (а.с.7), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21193758 від 09.12.2008 року (а.с.8). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до будинкової книги, в будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.10-13). З акту депутатського обстеження встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований, однак не проживає з 2004 року, що підтверджують сусіди (а.с.9). Ці обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що є сусідами позивача, відповідача в даному будинку ніколи не бачили. Відповідно довідки виконавчого комітету Апостолівської міської ради від 10.01.2019 року № 155, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Таким чином, судом встановлено, що відповідач на даний момент дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично більше року в зазначеному будинку не проживає. На даний час позивач не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у домоволодінні. Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст.405ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст.405ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст.317ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Згідно ст.141ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved