Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

У вересні 2016 р. до суду надійшла вищевказана заява вимоги якої мотивовані наступним. Позивачи мали намір зареєструвати своє право власності на частку вказаної квартири в реєстраційному органі, однак, дана дія не виявилась можливою, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] (колишня назва Дзержинського) в місті Шостка Сумської області належить позивачам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 22.01.2002 р. ВАТ «АК «Свема». В судовому засіданні позивачі уточнила свої вимоги та просила шляхом визначення часток у праві спільної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в розмірі 1/3 (однієї третини) за кожним зі співвласників. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив їх задовільнити. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, подала заяву в якій позовні вимоги підтримала, а справу просила розглядати за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню враховуючи таке. Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює право кожного на мирне володіння своїм майном. Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004\~ поняття охоронюваний законом інтерес, що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 1. ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. З матеріалів справи не вбачається, що визнання відповідачем даного позову порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved