Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

01 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 57,7 кв.м, житловою площею - 28,8 кв.м на присадибній земельній ділянці площею 910 кв.м. з (надвірними побудовами) господарськими будівлями: літня кухня - літ. Б, сарай - літ. В, вбиральня - літ. Г, літня кухня - літ. Д, сарай - літ. Е, сарай - літ. Ж, колодязь - І, забор, колодязь. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 25 жовтня 1980 року зареєструвала шлюб з відповідачем. 26 червня 2000 року шлюб між ними було розірвано, проте вони й досі залишаються проживати в одному будинку. Під час спільного життя з відповідачем, а саме 14.12.1988 року, за спільні сумісні кошти, вони придбали житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 57,7 кв.м, житловою площею - 28,8 кв.м на присадибній земельній ділянці площею 910 кв.м., який за погодженням між сторонами було зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] Зазначений будинок вони придбали у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за ціною 18 000 карбованців, хоча сума вказана в договорі зазначена як 8000 карбованців. Договір купівлі-продажу житлового будинку від 14.12.2000року, був посвідчений державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Шевченко А.В., та зареєстрований в реєстрі за № 5798 на ім`я відповідача. Вказаний житловий будинок було придбано ними за час перебування в зареєстрованому шлюбі, саме в інтересах сім`ї, з метою набуття його у власність для спільного проживання та ведення спільного господарства і побуту. На той момент їх доньці - [PERSON] , [INFO] було шість років, а тому відповідно до норм ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України (ст.ст. 22, 28, 29 КЗпШ) спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Після придбання будинку, позивач разом з чоловіком та донькою вселилися в нього, зареєструвалися та проживають в спірному будинку на сьогоднішній день. У вересні 2018 року відповідач разом з донькою, яка взагалі не має ніякого відношення до права власності у спірному будинку, висловив думку щодо поділу майна з однобічною позицією, що будинок є лише його особистою приватною власністю, що і стало є підставою звернення позивача до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року судом вжито заходи забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року по справі було відкрите провадження. Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, кожен окремо, звернулися з заявою про розгляд справи у їх відсутність, позивач позов підтримала (а.с.48), відповідач позов визнав (а.с.49). На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 20 жовтня 1980 року по 26 червня 2000 року, про що свідчать копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.8) та копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9). Суду подано копію договору купівлі-продажу, посвідченого 14 грудня 1988 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Шевченко А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5798 (а.с.12-13), у відповідності до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами [ADDRESS] , загальною площею 57,7 кв.м, житловою площею - 28,8 кв.м на присадибній земельній ділянці площею 910 кв.м. Право приватної власності на підставі вищезазначеного договору на спірний житловий будинок зареєстровано 22.12.1988 року в Новомосковському міському БТІ за [PERSON] , реєстрова книга №Д-5 ст. 104 (а.с.14). Оскільки поділ майна відбувається під час дії СК України, до правовідносин, які склалися застосовуються норми чинного СК України з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України. За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеним вище договором купівлі-продажу стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у житловому будинку з надвірними побудовами та спорудами [ADDRESS] , є рівними. У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття майна подружжям та добровільності їх визнання. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved