Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

У вересні 2013 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до КП «Екосервіс» , при участі третьої особи - територіальної державної інспекції України з питань праці в Одеській області, про скасування наказів КП «Екосервіс» №02-01-41К від 10.12.2012 року та №02-02-7-К від 01.02.2012 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в сумі 50 000 грн.. В обгрунтування позовних вимог позивач [PERSON] послалася на те, що вона перебувала в трудових відносинах з Відповідачем - Комунальним підприємством «Екосервіс», куди її було прийнято на роботу 11.08.2011 року на посаду майстра дільниці в порядку переводу з «МЖКЦ»,згідно наказу № 02-01-38К від 11.08.2011р. 01.02.2012 року позивача було переведено на посаду «майстер контрольний», відповідно до наказу по комунальному підприємству «Екосервіс» № 02-02-7-К «О внесенні змін в штатний розпис», яким змінено найменування посад у штатному розкладі та наказано провести відповідний запис у трудових книжках. Про наявність даного наказу позивачу не було відомо, заяву про переведення позивача на посаду майстра контрольного позивач не писала, з наказом під підпис не ознайомлена. Про дану зміну позивач дізналася лише при звільненні її з роботи. В особовій картці ф.№ П-2 є підпис позивача, про те, що нібито позивач ознайомлена з наказом про переведення її на посаду майстра контрольного. В особовій картці позивачем було поставлено підпис лише 01.02.2013 року за пропозицією головного бухгалтера, яка пояснила що необхідно поставити підпис з підстави надання позивачу відпустки та вказала де треба поставити підпис. На день внесення мною підпису в особову картку, запису від 01.02.2012 року щодо переведення позивача на посаду майстра контрольного не було. В особовій картці внесена запис : «майстер контрольний» на підставі наказу «№ 02-01-7-к від 01.02.12р», , але такого наказу на підприємстві немає. Вищезазначений наказ на теперішній час не може бути підставою для переводу позивача на посаду «майстра контрольного» із-за відсутності такого. Крім того, запис у трудову книжку позивача про зміну назви посади згідно наказу № 02-02- 7-к не проведено, чим порушені вимоги п.2.4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» відповідно якому усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення вносяться після видання наказу, але не пізніше тижневого строку, а у разі звільнення - в день звільнення. 01 лютого 2012 року відповідачем, при переведенні позивача з посади майстра дільниці на посаду майстра контрольного, порушенні вимоги ст. 32 КЗпП України, щодо попередження за два місяці про зміну істотних умов, оскільки переведення відбулось з ініціативи роботодавця (Відповідача) без врахування погодження найманого працівника - Позивача, вказані обставини підтверджуються листом від територіальної державної інспекції України з питань праці у Одеській області за №15-Б -0940/3888-008 від 31.07.13, копію якого позивач додав до позовної заяви. Згідно Класифікатора професій і посад та Довідника типових професійно- кваліфікаційних характеристик первинним документом, який закріплюється за тією чи іншою особою є посадова інструкція, яка має бути доведена для ознайомлення під розпис працівнику, який закріплений за відповідною посадою. Відповідна посадова інструкція з боку Відповідача не розроблена та доведена до позивача не була, що свідчить про неналежне виконання вимог статті 32 КЗпП України в частинні інформування за два місяці про зміну істотних умов праці. Відповідно до Наказу Держкомстату України № 489 від 05.12.2008 р. Про затвердження типових форм первинної облікової документації, затверджені вимоги щодо наказів та розпоряджень та обов'язкових елементів до таких документів. Зокрема даний наказ вимагає доведення під розпис наказу чи розпорядження роботодавця працівнику, якого він стосується, з наказом про переведення позивача на іншу посаду позивач не була ознайомлена. 18 лютого 2013 року наказом № 02-01 -08-К позивача було звільнено з роботи на підставі наказу № 02-01-41-К від 10 грудня 2013 року у зв'язку зі скорочення штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу- п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач стверджує, що її звільнення було проведено з грубим порушенням трудового законодавства. Так, 10 грудня 2012 року керівництво КП «Екосервіс» видало наказ щодо внесення змін в штатний розпис, згідно з яким 11 лютого 2013 року скорочено посаду майстра контрольного. Копію даного наказу позивачем отримано за запитом адвоката [PERSON] 31 березня 2013 року /лист директора підприємства від 27 березня 2013 року за № 01-03-82/, але в акті щодо відмови підписання мною наказу зазначено, що позивач нібито отримала наказ на руки та нібито наглядно ознайомилась в присутності 6 осіб. В акті не зазначено дату складення акту, тому не відомо коли саме він був складений. Про скорочення штату позивачу стало відомо від в.о. директора КП «Екосервіс» Паскаля К.А. в усній бесіді в кінці грудня 2012 року коли позивач з працівниками підприємства встановлювала ялинку на площі міста. Таким чином, відповідачем порушенні вимоги ч.1 ст.49-2 КЗпП України, яка вимагає персонального попередження не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення. Крім того, штатним розписом підприємства станом на 01.12.2012 року по 31.12.2012 року скорочення штатної одиниці «майстра контрольного» не передбачено. Тобто відсутні підстави для видання наказу від 10.12.2012 р. № 02-01-41К. Також, в порушення п.З ст 42 КЗпП при звільненні позивача з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП інша робота /вакансія/ для трудозабезпечення позивачу не запропоновано, доказів про відмову позивача на переведенні її на іншу роботу у відповідача не має. Звільнено позивача відповідно до наказу підприємства від 18.02.2013 р. № 02-01-08-К з 18 лютого 2013 р у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі наказу № 02-01-41 К від 10 грудня 2013 року «Про внесення змін в штатний розпис». Вищезазначений наказ на теперішній час не може бути підставою для звільнення позивача, оскільки станом на 18.02.2013 р. /дата видання наказу/ на підприємстві був відсутній наказ від 10 грудня 2013 року № 02-01- 41К. Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України «У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір». Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України «При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу». Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України «Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки». Згідно ст. 234 КЗпП України «У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки». Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що строки для звернення до суду з позовом позивачем були пропущені з поважних причин, а саме, відразу зразу після звільнення позивач неодноразово зверталася в різні інстанції щодо порушення її трудових прав. Южненським МВ ГУМВС України В Одеській області матеріали перевірки 22.03.2013 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172, ч.1 ст.358 КК України та до цього часу досудове розслідування № 12013170200000217 перебуває в проваджені слідчого СВ Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області. Інші звернення прокуратурою міста Южне, Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області залишалися без відповіді або надавалися відповіді без належної перевірки. Лише у серпні місяці 2013 року , позивач отримала лист від Територіальної державні інспекції з питань праці України в Одеській області, який підтвердив порушення трудових прав позивача та який інспекцією також направлено до прокуратури міста Южне для прийняття заходів прокурорського реагування. У зв'язку з вищевикладеним. позивач вважає, що існують підстави для поновлення її на роботі на посаді майстра дільниці КП «Екосервіс» та підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач вважає, що внаслідок незаконного звільнення позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, шо позивач безпідставно була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім ї. Також, постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити позивача та її сім'ю, тримало позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі. Протягом тривалого часу позивач добивалася прийняття заходів щодо поновлення її трудових прав шляхом неодноразового направлення звернень до різних інстанцій, шо спричинило позивачу значні моральні страждання та позивач вимушена була звертатися за наданням їй медичної допомоги до лікарів, що підтверджується відповідними медичними довідками, копії яких долучені до позову. За таких умов, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якшо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль дія організації свого життя. Позивач вважає, шо внаслідок незаконного звільнення, їй було завдано значної моральної шкоди, яку позивач оцінює в розмірі 50 000 грн. В судовому засідання позивач просила задовольнити позов. Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, та письмових і усних поясненнях представника відповідача. Представник третьої особи - Територіальної державної інспекції України з питань праці в Одеській області в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] проти позову заперечував. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивач, [PERSON], перебувала в трудових відносинах з Відповідачем - Комунальним підприємством «Екосервіс», куди її було прийнято на роботу 11.08.2011 року на посаду майстра дільниці в порядку переводу з «МЖКЦ»,згідно наказу № 02-01-38К від 11.08.2011р. 01.02.2012 року позивача було переведено на посаду «майстер контрольний», відповідно до наказу по комунальному підприємству «Екосервіс» № 02-02-7-К «О внесенні змін в штатний розпис», яким змінено найменування посад у штатному розкладі та наказано провести відповідний запис у трудових книжках. Про наявність даного наказу позивачу не було відомо, заяву про переведення позивача на посаду майстра контрольного позивач не писала, з наказом під підпис не ознайомлена. Про дану зміну позивач дізналася лише при звільненні її з роботи. На підтвердження позовних вимог позивач надала документи, щодо перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області розглянуто, в межах повноважень, звернення позивача [PERSON] від 17.07.13 р. на Урядову гарячу лінію 0-800-507-309 (реєстраційний індекс БЕ-1590701) стосовно незгоди позивача з результатами попередніх перевірок по зверненнях позивача, проведених головним державним інспектором праці Перфільєвою С.Л., щодо порушення трудових прав позивача при проведенні процедури переведення позивача на іншу посаду, звільнення за скороченням штату, невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні відпустки за відпрацьований час 2012-2013 р. р. керівництвом КП «Екосервіс». Згідно даних перевірки, зміст посадової інструкції майстра дільниці, затвердженої директором підприємства 03.01.2011р. (яка підписана [PERSON] 11.08.2011р., але по ствердженню позивача підпис підроблений, Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області по заяві [PERSON] внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013170200000217) не відповідає вимогам до займаної [PERSON] посади. Відповідно до п. 2.1 наказу підприємства від 01.02.2012 року №02-02-7-К « 0 внесенні змін в штатний розпис», наказано «змінити найменування посаду штатному розкладі з 01.02.2012 року та провести відповідний запис у трудових книжках - згідно коду 1222.2 майстер дільниці на майстер контрольний». З вищезазначеним наказом [PERSON] під підпис не ознайомлена, Про зміну істотних умов праці - найменування посади не пізніше ніж за два місяці не повідомлена, що свідчить про порушення відносно [PERSON] вимог ч. З ст. 32 КЗпП України. Посадова інструкція, відповідно до якої [PERSON] повинна була виконувати роботу майстра контрольного на підприємстві на день проведення перевірки була відсутня. Вищезазначене свідчить про порушення відносно [PERSON] вимог ст. 29 КЗпП України. Відповідно до вимог 2.4 „Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюста України, Мінсоцзахисту населення України від 29 липня 1993 року №58 зареєстрованої в Мінюсті України 17 серпня 1993р. за №110 (далі Інструкція) «усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться і або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження)». При цьому [PERSON] ознайомлена з відповідним записом, внесеним до Вашої особової картки ф. №П-2 (стосовно наказу від 01.02.2012 року №02-02-7-К) Разом з цим, запис у трудову книжку [PERSON] про зміну назви посади дно наказу підприємства від 01.02.2012 року № 02-02-7-К не проведено, що відповідає вимогам п. 2.4 Інструкції. Що стосується порядку звільнення [PERSON] за скороченням штату встановлено наступне. Відповідно до протоколу 21 засідання фінансово-економічної ради від 01.11.2012 року, проведеного заступником міського голови - начальником фінансового управління - заступником голови ради Паскаль Л.В., заступником начальника управління економіки - секретарем ради Струбицькою О.С., на яке були запрошені у т.ч. директор КП «Екосервіс» та відповідно до п. 2 порядку денного «розгляд проекту штатного розпису КП «Екосервіс» та проекту фінансового плану підприємства на 2013 рік» з'ясовано наступне. При обговорюванні другого питання порядку денного виступили «Сандюк В.В. - директор КП «Екосервіс», яка повідомила, що у проекті штатного розпису підприємства передбачена штатна чисельність на підприємстві 57 осіб, з них 8 осіб прибиральників територій, 27 осіб озеленювачів, передбачається збільшення штату, у зв'язку зі збільшенням площі, яка обслуговується комунальним підприємством «Екосервіс». Вирішено: штатний розпис підприємства КП «Екосервіс» погодити. Згідно п. 2 наказу підприємства від 10.12.2012р. № 02-01-41К «Про внесення змін в штатний розпис» наказано: «посаду «Майстер контрольний» (скоротити з 1 лютого 2013 року». З наказом [PERSON] ознайомлена 17.12.2012 р., від підпису наказу в присутності посадових осіб підприємства відмовились, про що складений «Акт об отказе подписания приказа». Разом с цим, штатним розписом підприємства станом з 01.12.2012 р. по 31.12.2012 р. скорочення штатної одиниці «майстра контрольного» не передбачено. Тобто відсутні підстави видання наказу від 10.12.2012р. № 02-01- 41К. Згідно представленого «попередження про майбутнє скорочення» від 10.12.2012 року «відповідно з ст. 492 КЗпП України та наказом по КП «Екосервіс» від 10.12.2012 року № 01-02-4ІК попереджається [PERSON] працюючи в КП «Екосервіс» на посаді майстер контрольний про майбутнє скорочення по закінченню 2 місяців з моменту вручення теперішнього попередження». З вищезазначеним попередженням Ви під підпис не ознайомлені, зроблений запис про відмову підписувати попередження (в присутності двох посадових осіб підприємства). Документи, підтверджуючі, що [PERSON] була запропонована для трудозабезпечення інша вакансія на підприємстві на день проведення перевірки були відсутні, що не відповідає вимогам п. З ст. 49-2 КЗпП України. Звільнена [PERSON] відповідно до наказу підприємства від 18.02.2013р. № 02-01- 08-К «з 18 лютого 2013 року у зв'язку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу, п. 1 ст. 40 КЗпП України.... Підстава: наказ № 02-01-41К від 10 грудня 2013 року «Про внесення змін, в штатний розпис» . Вищезазначений наказ на теперішній час не може бути підставою для звільнення [PERSON], оскільки станом на 18.02.2013р. (дата видання наказу) на підприємстві був відсутній наказ від 10 грудня 2013 року № 02-01-41К. Відповідно до п. 2.26 Інструкції «днем звільнення вважається останній день роботи». [PERSON] звільнена 18.02.2013 року, при цьому у табелі обліку використання робочого часу 18.02.2013 р. відсутня відмітка про роботу [PERSON] у цей день, заробітна плата за 18.02.2013 року [PERSON] не нарахована. Вищевикладене свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» стосовно проведення на підприємстві недостовірного обліку виконуваної працівником роботи та недостовірного обліку бухгалтерських витрат на оплату праці та не враховані вимоги п. 2.26 Інструкції. На підтвердження вимог про відшкодування моральної шкоди, позивачем було надано документи, щодо погіршення стану її здоров'я. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 212 - 214 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи та вирішення спору, суд з'ясовує фактичні обставини справи щодо заявлених вимог, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються. В судовому засіданні позивачка довела належними доказами поважності причини пропуску звернення до суду, а також підставність позовних вимог щодо незаконного звільнення. За таких обставин, встановлених в судовому засіданні, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено в судовому засіданні відповідачем КП «Екосервіс» при звільненні [PERSON] були порушені вимоги ст.. 29 КЗпП України, п. 2.4 „Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюста України, Мінсоцзахисту населення України від 29 липня 1993 року №58 зареєстрованої в Мінюсті України 17 серпня 1993р. за №110, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці». Згідно ст.4 Конвенції №158 Міжнародної організації праці "Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця", спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв'язаних зі здібностями або поведінкою працівника. Як вбачається з ст.7 Міжнародної Конвенції №158, трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не нададуть можливість захищатися в зв'язку з висунутими проти нього обвинуваченнями. Стаття 9 зазначеної Конвенції покладає на підприємця тягар доказування законності підстав звільнення працівника. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином суд вважає, що відповідачем, відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, ст.9 Міжнародної Конвенції №158, не надано доказів законності наказів які стали підставою для звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України. На підставі викладеного суд вважає, що звільнення позивача з підстав передбачених ст. 40 п.1 КЗпП України є незаконним. На підставі викладеного,

Outcome: partial