Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 27 січня 1988 року перебувала у шлюбі із [PERSON] , зареєстрованому виконавчим комітетом Радошівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області за актовим записом № 3. Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей. Вказувала, що за період шлюбу подружжям набуто спільне рухоме та нерухоме майно. На даний час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, шлюб між ними розірвано. Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просить суд поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши в натурі їй у власність: - будівлю бані площею 113,4 кв. м., розташовану у [ADDRESS] ; - земельну ділянку площею 0,1161 га, кадастровий номер 6822110100:01:007:1230, розташовану у [ADDRESS] ; - земельну ділянку площею 1,59 га, кадастровий номер 6822186300:02:007:0185, розташовану на території Ріпківської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1010, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0343, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1011, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9662 га, кадастровий номер 6822181300:03:015:0195, розташовану на території Борисівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0342, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6822182600:04:017:0451, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21214», 2004 р.в., [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Крім того, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти в загальному розмірі 30 714 195 грн. 47 коп., які включають Ѕ частину: вартості відчужених відповідачем транспортних засобів: напівпричепа самоскида марки «VAN HOOL 3B1045», 1999 року виробництва, д.н.з. [NUMBER] , напівпричепа-платформи Е марки «GOLDHOFER STZ-VL3-3180», 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , автокрана марки «КАМАЗ» моделі «КТА - 25, 55111», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , сідлового тягача марки «MAN TGA - 18.430 BLS», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , сідлового тягача марки «MAN TGX - 26.480 BLS», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року виготовлення, д.н.з. [NUMBER] , комбайна зернозбирального марки «JOHN DEERE 9770 STS», 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; вартості внесків до статутних капіталів Приватного підприємства «Експрес» та Приватного підприємства «Експрес Агро»; коштів, які знаходяться у третіх осіб [PERSON] та Приватного підприємства «Експрес Агро»; готівкових грошових коштів, які зняті з рахунку відповідача № [NUMBER] ; грошових коштів, які знаходились на рахунках відповідача № [NUMBER] та № [NUMBER] станом на 05 серпня 2017 року. Одночасно з позовною заявою до суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову, яка частково задоволена ухвалою судді від 13 лютого 2018 року. Під час підготовчого провадження відповідач за первісним позовом [PERSON] через свого представника адвоката Оніщука Є. О. подав до суду відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до змісту якого останній просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити. Вимоги [PERSON] відповідач за первісним позовом вважає незаконними та необґрунтованими, з огляду на наступне. Щодо відчужених [PERSON] транспортних засобів, половину вартості яких [PERSON] просить стягнути на свою користь, відповідач за первісним позовом зазначає, що зазначені транспортні засоби є його особистою приватною власністю, оскільки дане рухоме майно було набуте ним за рахунок отриманих у позику коштів від третіх осіб, а [PERSON] не брала участі ні коштами, ні працею у набутті цього майна. Крім того, вказані транспортні засоби використовувалися [PERSON] виключно для здійснення господарської діяльності. Разом з тим, відповідачем частково повернуто позичені кошти у [PERSON] в загальній сумі 63 000 доларів США. Відносно вимог [PERSON] про стягнення з відповідача компенсації половини вартості внесків до статутних капіталів юридичних осіб, [PERSON] вказує, що грошові внески до статутних капіталів приватних підприємств, засновником яких він був, були зроблені за рахунок грошових коштів, залучених у третіх осіб на підставі договорів позики, а позивач жодним чином не брала участі у набутті вказаних коштів та у їх внесенні до статутних капіталів для здійснення господарської діяльності підприємствами. Щодо грошових коштів, які знаходяться у третіх осіб, [PERSON] зазначає, що вказані кошти перераховані на користь [PERSON] в сумі 100 000 грн. та на користь ПП «Експрес Агро» в сумі 2 697 000 грн. з рахунку фізичної особи - підприємця [PERSON] , тому ці кошти є його особистою приватною власністю, надавалися як поворотна фінансова допомога під час здійснення ним господарської діяльності. Окрім того, вказана позивачем за первісним позовом поворотна фінансова допомога надавалась ПП «Експрес Агро» вже після припинення шлюбних відносин. Відносно готівкових грошових коштів, які зняті з рахунку відповідача, [PERSON] вказує, що кошти в сумі 1 687 739 грн. 60 коп. були спрямовані на виконання взятих на себе відповідачем фінансових зобов`язань за договором позики від 30 вересня 2011 року, відповідно до якого [PERSON] надано [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США на придбання легкового автомобіля марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER 200», 2011 року випуску. Таким чином, до майна, яке перебуває у власності [PERSON] , що є спільною сумісною власністю та підлягає поділу, можна віднести лише відповідне нерухоме майно, зареєстроване за відповідачем, та безготівкові грошові кошти, які знаходились на рахунках відповідача станом на 05 серпня 2017 року. Ухвалою судді від 21 лютого 2018 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Під час підготовчого провадження до суду надійшли такі заяви та клопотання, а також здійснено наступні процесуальні дії у справі. 28 лютого 2018 року до суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову, яка частково задоволена ухвалою судді від 02 березня 2018 року. 12 березня 2018 року [PERSON] пред`явив зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 27 січня 1988 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2018 року. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 74 кв. м., розташовану у [ADDRESS] ; квартиру загальною площею 27,7 кв. м., розташовану у [ADDRESS] ; квартиру загальною площею 41,7 кв. м., розташовану у [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно належало матері позивача за зустрічним позовом [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя [PERSON] вирішила відчужити своє майно, а тому [PERSON] вирішив придбати його в інтересах своєї сім`ї. За домовленістю з [PERSON] [PERSON] було передано їй кошти в загальному розмірі 20 000 доларів США. Зважаючи на те, що на його ім`я було зареєстровано багато нерухомості, сторони зареєстрували вказані квартири на ім`я позивача за первісним позовом [PERSON] . Пізніше позивачу за зустрічним позовом стало відомо, що вказані квартири було зареєстровано за його колишньою дружиною [PERSON] на підставі договорів дарування, а не договорів купівлі-продажу. Зважаючи на те, що [PERSON] отримала грошові кошти за зазначені об`єкти нерухомого майна, [PERSON] вважає вказані договори дарування удаваними. Тому, враховуючи те, що спірні квартири придбані за час перебування у шлюбі за спільні кошти та поліпшувалися за його особисті кошти, позивач за зустрічним позовом вважає їх спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, за час шлюбу за спільні кошти сторін придбане наступне рухоме та нерухоме майно: Ѕ земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0063, розташованої у [ADDRESS] ; Ѕ земельної ділянки загальною площею 0,006 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0062, розташованої у м. Ізяслав Хмельницької області; квартиру загальною площею 155,7 кв. м., розташовану в [ADDRESS] ; нежиле приміщення, магазин загальною площею 94,6 кв. м., розташований у [ADDRESS] ; автомобіль марки «Toyota» моделі «Camry», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску; будівлю бані площею 113,4 кв. м., розташовану у [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,1161 га, кадастровий номер 6822110100:01:007:1230, розташовану у [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 1,59 га, кадастровий номер 6822186300:02:007:0185, розташовану на території Ріпківської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1010, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0343, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1011, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; земельну ділянку площею 1,9662 га, кадастровий номер 6822181300:03:015:0195, розташовану на території Борисівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0342, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6822182600:04:017:0451, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; напівпричіп марки «KOGEL» моделі «SVKT 24», 2001 р.в., д.н.з. [NUMBER] . Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просить суд: - визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 74 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельською В. П., та визнати такий правочин договором купівлі-продажу; - визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 27,7 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельською В. П., та визнати такий правочин договором купівлі-продажу; - визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 41,7 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельською В. П., та визнати такий правочин договором купівлі-продажу; - визнати вказані квартири спільною сумісною власністю подружжя; - поділити майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , виділивши в особисту приватну власність: 1) [PERSON] : - будівлю бані площею 113,4 кв. м., розташовану у [ADDRESS] ; - земельну ділянку площею 0,1161 га, кадастровий номер 6822110100:01:007:1230, розташовану у [ADDRESS] ; - земельну ділянку площею 1,59 га, кадастровий номер 6822186300:02:007:0185, розташовану на території Ріпківської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1010, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0343, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1011, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9662 га, кадастровий номер 6822181300:03:015:0195, розташовану на території Борисівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0342, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6822182600:04:017:0451, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області; - напівпричіп марки «KOGEL» моделі «SVKT 24», 2001 р.в., д.н.з. [NUMBER] ; 2) [PERSON] : - Ѕ земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0063, розташованої у [ADDRESS] ; - Ѕ земельної ділянки загальною площею 0,006 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0062, розташованої у м. Ізяслав Хмельницької області; - квартиру загальною площею 155,7 кв. м., розташовану в [ADDRESS] ; - нежиле приміщення, магазин загальною площею 94,6 кв. м., розташований у [ADDRESS] ; - автомобіль марки «Toyota» моделі «Camry», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску; - квартиру загальною площею 74 кв. м., розташовану в [ADDRESS] ; - квартиру загальною площею 27,7 кв. м., розташовану у [ADDRESS] ; - квартиру загальною площею 41,7 кв. м., розташовану у [ADDRESS] . Під час підготовчого провадження відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] та/або її представником адвокатом Васильченком В. О. відзив на зустрічну позовну заяву не подано. Ухвалою суду від 19 березня 2018 року первісну позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків терміном п`ять днів з дня вручення ухвали. Ухвалою суду від 22 березня 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до розгляду судом, а також об`єднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] з первісним позовом [PERSON] . Ухвалою суду від 26 березня 2018 року в зв`язку зі своєчасним усуненням недоліків первісної позовної заяви [PERSON] судом постановлено продовжити розгляд справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою суду від 20 квітня 2018 року вирішено клопотання представників сторін про витребування доказів, задоволено клопотання [PERSON] про допит його в якості свідка, продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на тридцять днів. Ухвалами суду від 11, 23 травня, 23 червня 2018 року, 13 березня 2019 року, 01, 19 червня, 04 серпня 2020 року вирішено клопотання представників сторін про витребування доказів. Ухвалою суду від 23 червня 2018 року за клопотанням представника позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом адвоката Васильченка В. О. призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 03 жовтня 2018 року провадження у справі поновлено. Ухвалами суду від 05 жовтня 2018 року за клопотаннями представників сторін призначено у даній справі судові автотоварознавчі експертизи. На час проведення експертиз провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 17 січня 2019 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року прийнято до розгляду судом уточнену позовну заяву [PERSON] . Ухвалою суду від 10 травня 2019 року за клопотанням позивача за зустрічним позовом - відповідача за первісним позовом [PERSON] призначено по справі судову оціночно-будівельну експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 21 червня 2019 року провадження у справі поновлено для розгляду клопотання судового експерта про надання матеріалів технічної інвентаризації досліджуваних об`єктів. Ухвалою суду від 21 червня 2019 року клопотання судового експерта задоволено. Ухвалою суду від 02 липня 2019 року провадження у даній справі зупинено на час проведення судової оціночно-будівельної експертизи. Ухвалою суду від 08 січня 2020 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року прийнято до розгляду судом уточнену позовну заяву [PERSON] . У подальшому ухвалою суду від 23 квітня 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Васильченко В. О. підтримали позовні вимоги за первісним позовом повністю, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечили. Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Оніщук Є. О. проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечив, зустрічний позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Судом об`єктивно встановлено, що з 27 січня 1988 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Радошівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області за актовим записом № 3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 12 вересня 2017 року (Том 1, а.с. 22). Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2018 року у справі № 675/2193/17 шлюб між сторонами розірвано (Том 1, а.с. 195). Під час розгляду справи в суді представники сторін одностайно підтвердили та визнали ту обставину, що з 05 серпня 2017 року сторони не проживають разом та не ведуть сумісне господарство. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У п. 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Із змісту п.п. 23, 24 вказаної постанови вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Суд, враховуючи вищевикладені обставини, наведені норми матеріального права, вважає доведеними обставини того, частки майна сторін є рівними при поділі спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Під час розгляду справи судом встановлено, що в період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали наступне рухоме та нерухоме майно: 1) 18 серпня 2016 року придбана будівля бані площею 113,4 кв. м., розташована у [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будівлі від 18 серпня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Білогірського районного нотаріального округу Хмельницької області Савіцькою З. М. та зареєстрованим у реєстрі за № 650 (Том 3, а.с. 37-63). У відповідності до висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 682/019 від 28 грудня 2019 року ринкова (дійсна) вартість зазначеної будівлі бані станом на 27 грудня 2019 року складає 79 720 грн. (Том 5, а.с. 108-217); 2) 03 квітня 2017 року придбано земельну ділянку площею 0,1161 га, кадастровий номер 6822110100:01:007:1230, розташовану у [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 583. Вартість зазначеної земельної ділянки згідно договору становить 24 474 грн. (Том 2, а.с. 59-61); 3) 03 червня 2016 року придбано земельну ділянку площею 1,5900 га, кадастровий номер 6822186300:02:007:0185, розташовану на території Ріпківської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, призначену для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 03 червня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 1029. Вартість зазначеної земельної ділянки згідно договору становить 131 444 грн. (Том 2, а.с. 62-64); 4) 17 червня 2016 року придбано земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1010, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, призначену для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17 червня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 1161. Вартість зазначеної земельної ділянки згідно договору становить 124 843 грн. (Том 2, а.с. 50-52); 5) 08 серпня 2016 року придбано земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0342, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, призначену для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 1596. Вартість зазначеної земельної ділянки згідно договору становить 98 031 грн. (Том 2, а.с. 65-67); 6) 17 червня 2016 року придбано земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1011, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, призначену для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17 червня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 1162. Вартість зазначеної земельної ділянки згідно договору становить 124 843 грн. (Том 2, а.с. 71-73); 7) 21 квітня 2017 року придбано земельну ділянку площею 1,9662 га, кадастровий номер 6822181300:03:015:0195, розташовану на території Борисівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, призначену для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 781. Вартість зазначеної земельної ділянки згідно договору становить 100 170 грн. (Том 2, а.с. 56-58); 8) 08 серпня 2016 року придбано земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0343, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, призначену для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 1595. Вартість зазначеної земельної ділянки згідно договору становить 98 031 грн. (Том 2, а.с. 68-70); 9) 26 травня 2017 року придбано земельну ділянку площею 2,000 га, кадастровий номер 6822182600:04:017:0451, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, призначену для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26 травня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 1057. Вартість зазначеної земельної ділянки згідно договору становить 89 874 грн. (Том 2, а.с. 53-55); 10) 10 листопада 2017 року придбано спеціалізований напівпричіп марки «KOGEL» моделі «SVKT 24», 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується даними Територіального сервісного центру № 0546 від 06 червня 2018 року № 31/2/0546-1597 (Том 3, а.с. 167-180). Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 034/6/08/2018 від 26 вересня 2018 року ринкову вартість вказаного транспортного засобу станом на час проведення експертизи визначити не є можливим (Том 4, а.с. 109-152). Разом з тим, вартість вказаного майна погоджено сторонами та складає 50 000 грн., що підтверджується спільною заявою представників сторін від 04 серпня 2020 року (Том 7, а.с. 200); 11) 24 листопада 2012 року придбано автомобіль марки «TOYOTA» моделі «Camry», 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується повідомленням Територіального сервісного центру № 6845 від 05 липня 2018 року № 31/22/5-817 (Том 4, а.с. 5). У відповідності до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 047/1/11/2018 від 06 грудня 2018 року середня ринкова вартість вказаного легкового автомобіля станом на час проведення експертизи складає 458 920 грн. (Том 4, а.с. 186-202). Щодо земельних ділянок з кадастровими номерами №№ 6822110100:01:007:1230, 6822186300:02:007:0185, 6822187800:03:008:1010, 6822182600:04:026:0342, 6822187800:03:008:1011, 6822181300:03:015:0195, 6822182600:04:026:0343, 6822182600:04:017:0451, їх вартість визначена за погодженням сторін та вона відповідає вартості, зазначеній у правовстановлюючих документах, на підставі яких набуте вказане нерухоме майно, що підтверджується спільною заявою представників сторін від 04 серпня 2020 року (Том 7, а.с. 200). Сторони одностайно висловили позицію щодо наявності законних підстав для віднесення вказаного рухомого та нерухомого майна до спільної сумісної власності колишнього подружжя, що підлягає поділу між ними. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1). У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно приписів ст. 12, ч.ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом також встановлено, що 23 вересня 2004 року [PERSON] придбано автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21214», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується повідомленням Територіального сервісного центру № 6845 від 27 квітня 2018 року № 31/22/5-607 (Том 3, а.с. 34-35). Згідно з повідомленням Територіального сервісного центру № 6845 від 05 липня 2018 року № 31/22/5-817 вказаний транспортний засіб придбаний у кредит і в подальшому не перереєстровувався (Том 4, а.с. 5). У відповідності до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 047/11/2018 від 28 листопада 2018 року середня ринкова вартість зазначеного автомобіля станом на час проведення експертизи складає 66 590 грн. (Том 4, а.с. 173-185). Відповідач за первісним позовом [PERSON] заперечує проти можливості врахування зазначеного автомобіля при поділі майна, що належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя, з посиланням на те, що вказаний транспортний засіб відчужено орієнтовано у 2005-2006 роках на підставі довіреності. Разом з тим, як вбачається із повідомлення завідувача Хмельницьким обласним державним нотаріальним архівом Вальчук І. І. від 02 травня 2018 року № 1490/01-21, згідно з даними архівного фонду № 65 доручення від [PERSON] у 2006 році приватним нотаріусом Ізяславського районного округу Шмигельською В. П. не посвідчувалось (Том 3, а.с. 29). Також з повідомлення завідувача Хмельницьким обласним державним нотаріальним архівом Вальчук І. І. від 19 березня 2019 року № 896/01-21 встановлено, що на зберігання до Державного нотаріального архіву в 2014 році від приватного нотаріуса Шмигельської В. П. надійшли документи нотаріального діловодства, серед яких п`ять нарядів «Нотаріально посвідчених довіреностей», які посвідчені в 2005 році - термін зберігання яких більше 10 років. Відповідно до архівного фонду № 65 приватний нотаріус Шмигельська В. П. довіреності від імені [PERSON] не посвідчувала. Довіреності, термін дії яких менше 10 років (посвідчені в 2005 році), у 2014 році приватним нотаріусом Шмигельською В. П. були відібрані до знищення та включені в «Акт про вилучення для знищення документів, не віднесених до Національного архівного фонду», який погоджений Протоколом № 5 Державного архіву Хмельницької області від 13 травня 2014 року, та знищені шляхом спалення. Тому надати суду копію довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Шмигельською В. П. у 2005 році від імені [PERSON] , немає можливості (Том 5, а.с. 17). За таких обставин, автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21214», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , слід віднести до спільної сумісної власності колишнього подружжя, що підлягає поділу між сторонами, оскільки в матеріалах справи наявні докази придбання вказаного рухомого майна під час шлюбу сторін, а будь-які докази його відчуження третім особам відсутні. Відносно вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про компенсацію половини вартості відчужених [PERSON] транспортних засобів, суд вказує наступне. Як вбачається із інформації Територіального сервісного центру № 6845 від 27 квітня 2018 року № 31/22/5-607 (Том 3, а.с. 34-35) у період перебування сторін у шлюбі за відповідачем [PERSON] було зареєстровано наступні транспортні засоби: 1) 17 липня 2012 року зареєстровано напівпричіп самоскид марки «VAN HOOL 3B1045», 1999 року виробництва, д.н.з. [NUMBER] . Згідно з інформацією Територіального сервісного центру № 6845 від 25 квітня 2018 року № 31/22/5-646 вказаний напівпричіп відчужений третій особі на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/012932 від 03 лютого 2018 року (Том 3, а.с. 106-114). У відповідності до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 034/08/2018 від 24 серпня 2018 року середня ринкова вартість зазначеного транспортного засобу станом на час проведення експертизи складає 478 258 грн. (Том 4, а.с. 26-39); 2) 12 грудня 2014 року зареєстровано напівпричіп-платформу Е марки «GOLDHOFER STZ-VL3-3180», 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до інформації Територіального сервісного центру № 6845 від 25 квітня 2018 року № 31/22/5-646 вказаний напівпричіп відчужений третій особі на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/012931 від 03 лютого 2018 року (Том 3, а.с. 106, 107, 126-132). Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 034/1/08/2018 від 26 серпня 2018 року середня ринкова вартість зазначеного транспортного засобу станом на час проведення експертизи складає 1 150 725 грн. (Том 4, а.с. 40-56); 3) 27 січня 2012 року зареєстровано автокран марки «КАМАЗ» моделі «КТА - 25, 55111», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до інформації Територіального сервісного центру № 6845 від 25 квітня 2018 року № 31/22/5-646 вказаний автокран відчужений третій особі на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/012934 від 03 лютого 2018 року (Том 3, а.с. 106, 107, 115-120). Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи № 034/2/08/2018 від 28 серпня 2018 року середня ринкова вартість зазначеного транспортного засобу станом на час проведення експертизи складає 1 018 320 грн. (Том 4, а.с. 57-67); 4) 09 червня 2012 року зареєстровано сідловий тягач марки «MAN TGA - 18.430 BLS», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до інформації Територіального сервісного центру № 6845 від 25 квітня 2018 року № 31/22/5-646 вказаний тягач відчужений третій особі на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/012900 від 03 лютого 2018 року (Том 3, а.с. 106, 107, 133-137). За змістом висновку судової автотоварознавчої експертизи № 034/3/08/2018 від 30 серпня 2018 року середня ринкова вартість зазначеного транспортного засобу станом на час проведення експертизи складає 520 660 грн. (Том 4, а.с. 68-78); 5) 09 червня 2012 року зареєстровано сідловий тягач марки «MAN TGX - 26.480 BLS», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . 11 серпня 2017 року відбулася перереєстрація при заміні номерного знаку. Згідно з інформацією Територіального сервісного центру № 6845 від 25 квітня 2018 року № 31/22/5-646 вказаний тягач відчужений третій особі на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/012933 від 03 лютого 2018 року (Том 3, а.с. 106, 107, 121-125). Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 034/4/08/2018 від 31 серпня 2018 року середня ринкова вартість зазначеного транспортного засобу станом на час проведення експертизи складає 796 650 грн. (Том 4, а.с. 79-89). Також у відповідності до повідомлення Територіального сервісного центру № 6841 від 01 червня 2018 року № 31/22/1-1368 (Том 3, а.с. 163-164) 11 жовтня 2011 року за [PERSON] зареєстровано легковий автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року виготовлення, д.н.з. [NUMBER] . 24 травня 2017 року відбулось зняття з обліку для реалізації транспортного засобу. 01 серпня 2017 року проведено вторинну реєстрацію автомобіля за іншою особою у відповідності до договору купівлі-продажу. Крім того, із свідоцтва про реєстрацію машини серії [NUMBER] від 21 травня 2015 року (Том 1, а.с. 77) вбачається, що за [PERSON] у травні 2015 року було зареєстровано комбайн зернозбиральний марки «JOHN DEERE 9770 STS», 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Згідно з інформацією Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області від 23 травня 2018 року № 22/18-03/2558 вказаний комбайн відчужений третій особі на підставі договору купівлі-продажу № 132/40 від 02 лютого 2018 року (Том 3, а.с. 90-104). У відповідності до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 034/5/08/2018 від 04 вересня 2018 року середня ринкова вартість зазначеного транспортного засобу станом на час проведення експертизи складає 3 879 928 грн. (Том 4, а.с. 90-108). Звертаючись до суду з первісним позовом у цій частині вимог, [PERSON] посилається на те, що вказані транспортні засоби є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки придбані під час шлюбу. Також позивач за первісним позовом зазначає, що [PERSON] без її згоди продав їх, а тому вона має право на компенсацію Ѕ частини їх вартості. У відзиві на первісний позов відповідач [PERSON] вказує, що зазначені вище транспортні засоби є його особистою приватною власністю, оскільки дане рухоме майно було набуте ним за рахунок отриманих у позику коштів від третіх осіб. Крім того, вказані транспортні засоби використовувалися [PERSON] виключно для здійснення господарської діяльності. На підтвердження своїх заперечень проти первісного позову [PERSON] у цій частині вимог [PERSON] надано наступні докази. У відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON] з 12 жовтня 2011 року має статус фізичної особи-підприємця. Види діяльності: допоміжна діяльність у рослинництві; технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; вантажний автомобільний транспорт (основний); надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; надання в оренду вантажних автомобілів (Том 6, а.с. 14-15). Згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 вересня 2004 року [PERSON] надав [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 9000 доларів США на строк до 31 березня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для придбання легкового автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21214», 2004 року випуску (Том 6, а.с. 16). За змістом розписки від 01 вересня 2004 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 9000 доларів США згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 вересня 2004 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 17). Крім того, у відповідності до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 23 січня 2012 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу в сумі 100 000 доларів США на строк до 31 березня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для придбання автокрана марки «КАМАЗ» моделі «КТА - 25, 55111», 2008 року випуску (Том 6, а.с. 22). За змістом розписки від 23 січня 2012 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 23 січня 2012 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 23). Згідно з договором позички майна № 1 від 02 лютого 2012 року та акту приймання-передачі до вказаного договору фізична особа-підприємець [PERSON] безоплатно передав Приватному підприємству «Експрес» у користування автокран марки «КАМАЗ» моделі «КТА - 25, 55111», 2008 року випуску, строком на 60 місяців для здійснення господарської діяльності в рамках законодавства України (Том 6, а.с. 24-25). Також відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 05 червня 2012 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу в сумі 30 000 доларів США на строк до 31 березня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для придбання сідлового тягача марки «MAN TGA - 18.430», 2006 року випуску (Том 6, а.с. 26). За змістом розписки від 05 червня 2012 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 30 000 доларів США згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 05 червня 2012 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 27). Згідно з договором позички майна № 2 від 16 червня 2012 року та акту приймання-передачі до вказаного договору фізична особа-підприємець [PERSON] безоплатно передав Приватному підприємству «Експрес» у користування сідловий тягач марки «MAN TGA - 18.430», 2006 року випуску, строком на 60 місяців для здійснення господарської діяльності в рамках законодавства України (Том 6, а.с. 28-29). Разом з тим, відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 10 липня 2012 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу в сумі 26 000 доларів США на строк до 31 березня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для придбання напівпричепа самоскида марки «VAN HOOL» моделі «3B1045», 1999 року випуску (Том 6, а.с. 30). За змістом розписки від 10 липня 2012 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 26 000 доларів США згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 10 липня 2012 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 31). Згідно з договором позички майна № 3 від 20 липня 2012 року та акту приймання-передачі до вказаного договору фізична особа-підприємець [PERSON] безоплатно передав Приватному підприємству «Експрес» у користування напівпричіп самоскид марки «VAN HOOL» моделі «3B1045», 1999 року випуску, строком на 60 місяців для здійснення господарської діяльності в рамках законодавства України (Том 6, а.с. 32-33). Водночас відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 02 грудня 2014 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу в сумі 50 000 доларів США на строк до 31 березня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для придбання напівпричепа платформи Е марки «GOLDHOFER» моделі «STZ-VL 3-31810», 2002 року випуску (Том 6, а.с. 34). За змістом розписки від 02 грудня 2014 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000 доларів США згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 02 грудня 2014 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 35). Згідно з договором позички майна № 4 від 17 грудня 2014 року та акту приймання-передачі до вказаного договору фізична особа-підприємець [PERSON] безоплатно передав Приватному підприємству «Експрес» у користування напівпричіп платформу Е марки «GOLDHOFER» моделі «STZ-VL 3-31810», 2002 року випуску, строком на 60 місяців для здійснення господарської діяльності в рамках законодавства України (Том 6, а.с. 36-37). За змістом договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 18 травня 2015 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу в сумі 188 000 доларів США на строк до 31 березня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для придбання комбайна зернозбирального марки «JOHN DEERE 9770 STS», 2009 року випуску (Том 6, а.с. 38). За змістом розписки від 18 травня 2015 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 188 000 доларів США згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 18 травня 2015 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 39). Згідно з договором позички майна № 1 від 25 травня 2015 року та акту приймання-передачі до вказаного договору фізична особа-підприємець [PERSON] безоплатно передав Приватному підприємству «Експрес» у користування зернозбиральний комбайн марки «JOHN DEERE 9770 STS», 2009 року випуску, строком на 60 місяців для здійснення господарської діяльності в рамках законодавства України (Том 6, а.с. 40-41). Також згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 20 листопада 2014 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу в сумі 37 000 доларів США на строк до 30 листопада 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для придбання сідлового тягача марки «MAN TGX - 26.480», 2008 року випуску (Том 6, а.с. 42). За змістом розписки від 20 листопада 2014 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 37 000 доларів США згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 20 листопада 2014 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 123). Згідно з договором позички майна № 1 від 25 грудня 2014 року та акту приймання-передачі до вказаного договору фізична особа-підприємець [PERSON] безоплатно передав Приватному підприємству «Експрес» у користування сідловий тягач марки «MAN TGX - 26.480», 2008 року випуску, строком на 60 місяців для здійснення господарської діяльності в рамках законодавства України (Том 6, а.с. 43-44). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60-61 СК України. Судом встановлено, що зазначені позивачем за первісним позовом [PERSON] транспортні засоби: напівпричіп самоскид марки «VAN HOOL 3B1045», 1999 року виробництва, д.н.з. [NUMBER] ; напівпричіп-платформа Е марки «GOLDHOFER STZ-VL3-3180», 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; автокран марки «КАМАЗ» моделі «КТА - 25, 55111», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; сідловий тягач марки «MAN TGA - 18.430 BLS», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; сідловий тягач марки «MAN TGX - 26.480 BLS», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; комбайн зернозбиральний марки «JOHN DEERE 9770 STS», 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , придбані [PERSON] хоч і під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані ним від третіх осіб внаслідок укладення договорів позики (поворотної фінансової допомоги). У даній справі відповідач за первісним позовом [PERSON] довів факт придбання ним зазначеного рухомого майна за кошти від своєї діяльності як підприємця, і вказані обставини не спростовано позивачем [PERSON] . [PERSON] на час придбання транспортних засобів мав статус фізичної особи-підприємця, придбав їх за кошти, позичені у третіх осіб, як фізичною особою-підприємцем, використовував вказане рухоме майно у господарській діяльності, надаючи їх в позичку приватному підприємству для здійснення саме господарської діяльності. У судовому порядку надані відповідачем договори позики (поворотної фінансової допомоги) не оспорені, недійсними не визнавалися, надані [PERSON] докази на підтвердження майнового стану третіх осіб щодо їх неспроможності позичити кошти не беруться судом до уваги, оскільки безгрошовість договорів позики не є предметом даного спору. Майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України, що відповідає правові позиції Верховного Суду України, висловленій ним у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15. Відтак, спірне рухоме майно використовувалося відповідачем [PERSON] як суб`єктом підприємницької діяльності і не є спільною сумісною власністю подружжя. Використання цього майна відповідачем [PERSON] у власних цілях не встановлено. Отже, оскільки вказане рухоме майно придбано за позичені [PERSON] як фізичною особою-підприємцем кошти, воно не відноситься до спільного майна подружжя [PERSON] , тому відсутні законні підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини вартості відчужених транспортних засобів. Що стосується вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] компенсації половини вартості відчуженого останнім автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 CK України майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. У ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За системним тлумаченням ч.ч. 4 та 5 ст. 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Наведена правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року (справа № 728/846/19), яка в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Наявними у даній справі доказами підтверджено, що спірний автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , був спільною сумісною власністю колишнього подружжя, проте відповідач відчужив його іншій особі без згоди позивача, як другого із подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу. Судом у порядку ст. 12 ЦПК України було роз`яснено представнику відповідача за первісним позовом [PERSON] право відповідача подати до суду докази на підтвердження факту використання [PERSON] коштів від продажу спірного автомобіля в інтересах сім`ї, однак будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження такої обставини відповідачем суду не надано. З урахуванням того, що автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , набутий сторонами за час перебування у шлюбі, проте відповідач відчужив його іншій особі без згоди позивача, суд приходить до висновку, що вказаний автомобіль є спільною власністю колишнього подружжя, кошти від його продажу використані відповідачем не в інтересах сім`ї, тому його вартість враховується при поділі майна подружжя. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, у даному випадку визначається з дійсної ринкової вартості майна на час розгляду справи. Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи № 047/11/2018 від 06 грудня 2018 року середня ринкова вартість автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, станом на час проведення експертизи складає 1 223 040 грн. (Том 4, а.с. 203-218). Крім того, сторонами визнано ту обставину, що подружжя [PERSON] припинило сімейні відносини та не підтримують їх з 05 серпня 2017 року. Спірний автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , було перереєстровано на нового власника 01 серпня 2017 року, тобто під час припинення сімейних відносин між сторонами. Суд бере до уваги й те, що [PERSON] не надав жодних доказів придбання цього рухомого майна за власні кошти, а придбання автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , останнім як фізичною особою за кошти, одержані у позику від третьої особи, у розумінні ч. 2 ст. 60 СК України, не робить його автоматично особистою власністю [PERSON] , і ця обставина не є перешкодою в його поділі, як спільного сумісного майна. Крім того, судом враховано ч. 2 ст. 65 СК України, відповідно до якої при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. До аналогічного правового висновку щодо наявності законних підстав для віднесення придбаного за рахунок кредитних коштів транспортного засобу до спільного сумісного майна прийшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 137/1350/14-ц. Також суд враховує й те, що письмова згода позивача за первісним позовом на продаж спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, у матеріалах справи відсутня, інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження продажу авто за згодою позивача, або доказів, які б підтверджували, що ці кошти були отримані подружжям та витрачені в інтересах сім`ї, на її утримання чи на погашення боргів, [PERSON] суду не надано. Також відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання [PERSON] 1/2 частини коштів від продажу вказаного автомобіля. За таких обставин, первісний позов [PERSON] у частині вимог про стягнення з [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , в сумі 611 520 грн. підлягає до задоволення. З тих же підстав суд приходить до висновку, що придбання автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21214», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , за позичені у третьої особи кошти, не надає йому статусу особистої власності [PERSON] , а тому цей автомобіль підлягає поділу, як спільне сумісне майно подружжя. Вирішуючи вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] компенсації половини вартості внесків до статутних капіталів Приватного підприємства «Експрес Агро» та Приватного підприємства «Експрес», суд виходить з наступного. У відповідності до даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1003513597 від 23 січня 2018 року відповідач [PERSON] являвся засновником Приватного підприємства «Експрес». Розмір статутного капіталу вказаного підприємства складав 32 500 000 грн. (Том 1, а.с. 86-94). Згідно з даними Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1003513821 від 23 січня 2018 року [PERSON] також являвся засновником Приватного підприємства «Експрес Агро». Розмір статутного капіталу вказаного підприємства складав 16 000 000 грн. (Том 1, а.с. 95-100). Разом з тим, за змістом повідомлення директора Приватного підприємства «Експрес Агро» № 3 від 20 лютого 2020 року [PERSON] , як вклад до статутного капіталу зазначеного підприємства, здійснено грошові внески в загальному розмірі 13 742 900 грн. При цьому внесок у сумі 750 000 грн. здійснено відповідачем 22 серпня 2017 року, тобто після припинення шлюбних відносин подружжям [PERSON] (05 серпня 2017 року) (Том 6, а.с. 45). Також у відповідності до повідомлення директора Приватного підприємства «Експрес» № 5 від 20 лютого 2020 року [PERSON] , як вклад до статутного капіталу зазначеного підприємства, здійснено грошові внески в загальному розмірі 32 211 298 грн. 83 коп. (Том 6, а.с. 57-58). Відтак матеріалами справи підтверджено і це не спростовано позивачем за первісним позовом, що в період перебування у шлюбі [PERSON] внесено до статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро» 12 992 900 грн., а також до статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» - 32 211 298 грн. 83 коп. Звертаючись до суду з первісним позовом у цій частині вимог, [PERSON] вказує на те, що статутний капітал зазначених приватних підприємств сформований за рахунок внесення спільних коштів подружжя під час шлюбу, а тому вона вправі вимагати виплати їй половини вартості таких внесків. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у своєму відзиві на первісну позовну заяву зазначає, що грошові внески до статутних капіталів приватних підприємств, власником яких він був, були зроблені за рахунок грошових коштів, залучених у третіх осіб на підставі договорів позики, а позивач жодним чином не брала участі у набутті вказаних коштів та у їх внесенні до статутних капіталів для здійснення господарської діяльності підприємствами. На підтвердження своїх заперечень проти первісного позову [PERSON] у цій частині вимог [PERSON] надано наступні докази. Згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 12 вересня 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 940 000 грн. на строк до 31 березня 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро» (Том 6, а.с. 46). За змістом розписки від 12 вересня 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 940 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 12 вересня 2016 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 47). Відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 06 листопада 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 3 350 000 грн. на строк до 31 березня 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро» (Том 6, а.с. 48). За змістом розписки від 06 листопада 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 3 350 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 06 листопада 2016 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 49). Згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 05 січня 2017 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 650 000 грн. на строк до 30 червня 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро» (Том 6, а.с. 50). За змістом розписки від 05 січня 2017 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 650 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 05 січня 2017 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 51). За змістом договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 17 квітня 2017 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 2 755 000 грн. на строк до 30 квітня 2021 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро» (Том 6, а.с. 52). За змістом розписки від 17 квітня 2017 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 2 755 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 17 квітня 2017 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 125). Відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 08 травня 2017 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 292 000 грн. на строк до 30 червня 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро» (Том 6, а.с. 53). За змістом розписки від 08 травня 2017 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 292 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 08 травня 2017 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 54). Згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 05 липня 2017 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 456 000 грн. на строк до 05 липня 2020 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро» (Том 6, а.с. 55). За змістом розписки від 05 липня 2017 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 456 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 05 липня 2017 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 127). За змістом договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 серпня 2017 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 3 300 000 грн. на строк до 30 червня 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро» (Том 6, а.с. 128). За змістом розписки від 01 серпня 2017 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 3 300 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 серпня 2017 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 129). Таким чином, вищеперераховані докази містять дані про отримання фізичною особою-підприємцем [PERSON] у позику від третіх осіб грошових коштів на загальну суму 13 743 000 грн. для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес Агро». Також згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 12 червня 2011 року [PERSON] надав [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 800 650 грн. на строк до 31 грудня 2016 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 59). За змістом розписки від 12 червня 2011 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 650 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 12 червня 2011 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 60). За змістом додаткової угоди № 1 від 30 грудня 2016 року до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 12 червня 2011 року сторони погодили внести зміни до вищевказаного договору та визначили, що поворотна фінансова допомога повертається у строк до 31 січня 2019 року (Том 6, а.с. 60). Відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 18 вересня 2011 року [PERSON] надав [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 10 000 грн. на строк до 31 грудня 2016 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 61). За змістом розписки від 18 вересня 2011 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги). З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] (Том 6, а.с. 62). За змістом додаткової угоди № 1 від 30 грудня 2016 року до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 18 вересня 2011 року сторони погодили внести зміни до вищевказаного договору та визначили, що поворотна фінансова допомога повертається у строк до 31 січня 2019 року (Том 6, а.с. 62). Згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 жовтня 2011 року [PERSON] надав [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 205 000 грн. на строк до 31 грудня 2016 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 63). За змістом розписки від 01 жовтня 2011 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 205 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 жовтня 2011 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 64). За змістом додаткової угоди № 1 від 30 грудня 2016 року до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 жовтня 2011 року сторони погодили внести зміни до вищевказаного договору та визначили, що поворотна фінансова допомога повертається у строк до 31 січня 2019 року (Том 6, а.с. 64). Також відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 02 листопада 2011 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 280 000 грн. на строк до 31 грудня 2016 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 65). За змістом розписки від 02 листопада 2011 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 280 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 02 листопада 2011 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 131). За змістом додаткової угоди № 1 від 30 грудня 2016 року до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 02 листопада 2011 року сторони погодили внести зміни до вищевказаного договору та визначили, що поворотна фінансова допомога повертається у строк до 31 січня 2019 року (Том 6, а.с. 66). Крім того, відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 11 грудня 2011 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 170 000 грн. на строк до 31 грудня 2016 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 67). За змістом розписки від 11 грудня 2011 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 170 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 11 грудня 2011 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 134). За змістом додаткової угоди № 1 від 30 грудня 2016 року до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 11 грудня 2011 року сторони погодили внести зміни до вищевказаного договору та визначили, що поворотна фінансова допомога повертається у строк до 31 січня 2019 року (Том 6, а.с. 68). Водночас відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 04 січня 2012 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 475 000 грн. на строк до 30 вересня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 69). За змістом розписки від 04 січня 2012 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 475 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 04 січня 2012 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 70). Згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 08 травня 2012 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 670 000 грн. на строк до 30 вересня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 71). За змістом розписки від 08 травня 2012 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 670 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 08 травня 2012 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 72). Також згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 26 січня 2013 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 250 000 грн. на строк до 30 жовтня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 73). За змістом розписки від 26 січня 2013 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 250 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 26 січня 2013 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 74). Відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 04 лютого 2013 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 200 000 грн. на строк до 30 жовтня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 75). За змістом розписки від 04 лютого 2013 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 200 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 04 лютого 2013 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 76). Крім того, відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 16 січня 2014 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 500 000 грн. на строк до 31 грудня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 77). За змістом розписки від 16 січня 2014 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 500 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 16 січня 2014 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 78). За змістом договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 09 березня 2014 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 200 000 грн. на строк до 31 грудня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 79). Відповідно до розписки від 09 березня 2014 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 200 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 09 березня 2014 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 80). Також відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 07 липня 2014 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 578 000 грн. на строк до 07 липня 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 81). Відповідно до розписки від 07 липня 2014 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 578 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 07 липня 2014 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 137). Крім того, відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 06 травня 2015 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 610 000 грн. на строк до 31 грудня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 82). Відповідно до розписки від 06 травня 2015 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 610 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 06 травня 2015 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 83). Відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 грудня 2015 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 3 230 000 грн. на строк до 31 грудня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 84). Згідно з розпискою від 01 грудня 2015 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 3 230 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 грудня 2015 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 85). Згідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 15 лютого 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 2 580 000 грн. на строк до 15 лютого 2020 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 86). Відповідно до розписки від 15 лютого 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 2 580 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 15 лютого 2016 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 139). Також згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 06 травня 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 3 970 000 грн. на строк до 28 лютого 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 87). Відповідно до розписки від 06 травня 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 3 970 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 06 травня 2016 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 88). Крім того, згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 10 червня 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 430 000 грн. на строк до 28 лютого 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 89). Відповідно до розписки від 10 червня 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 430 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 10 червня 2016 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 90). Також за змістом договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 серпня 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 4 942 000 грн. на строк до 28 лютого 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 91). Відповідно до розписки від 01 серпня 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 4 492 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 серпня 2016 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 92). Водночас відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 вересня 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 1 800 000 грн. на строк до 01 вересня 2020 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 93). Відповідно до розписки від 01 вересня 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 800 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 вересня 2016 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 141). Крім того, згідно з договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 05 листопада 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 2 250 000 грн. на строк до 05 листопада 2020 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 94). Відповідно до розписки від 05 листопада 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 2 250 000 грн. згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 05 листопада 2016 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 143). За змістом договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 02 грудня 2016 року [PERSON] надав фізичній особі-підприємцю [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 2 045 000 грн. на строк до 30 квітня 2019 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» (Том 6, а.с. 95). Відповідно до розписки від 02 грудня 2016 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 2 045 000 грн. згідно договору поворотної фінансової допомоги. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] (Том 6, а.с. 96). Отже, вищеперераховані договори позики (поворотної фінансової допомоги) містять дані про отримання [PERSON] як фізичною особою у позику від третіх осіб грошових коштів на загальну суму 2 015 650 грн. для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес». Разом з тим, згідно розписок [PERSON] , виданих на підтвердження фактів передачі коштів, ця сума складає 1 865 000 грн. Відтак, при визначенні загальної суми отриманих [PERSON] як фізичною особою у позику грошових коштів, суд виходить зі змісту наданих розписок, а тому вважає підтвердженим факт отримання ним грошових коштів у розмірі 1 865 000 грн. Також вищенаведені договори позики (поворотної фінансової допомоги) містять дані про отримання фізичною особою-підприємцем [PERSON] від третіх осіб у позику грошових коштів на загальну суму 30 180 000 грн. для поповнення статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес». Водночас згідно розписок [PERSON] ця сума складає 29 730 000 грн. Отже, при визначенні загальної суми отриманих [PERSON] як фізичною особою-підприємцем у позику грошових коштів, суд виходить зі змісту наданих розписок, а тому вважає підтвердженим факт отримання ним грошових коштів у розмірі 29 730 000 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у цій частині вимог позивача за первісним позовом [PERSON] , суд вказує наступне. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Водночас у даній справі судом установлено, що основна частина статутних капіталів вищезазначених приватних підприємств сформована [PERSON] за рахунок коштів, одержаних в якості поворотної фінансової допомоги як фізичною особою-підприємцем, хоча й під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані ним від третіх осіб для здійснення підприємницької діяльності. За таких обставин, доводи позивача про належність цих внесків до статутних капіталів приватних підприємств до спільної сумісної власності подружжя не ґрунтується на вимогах ст. 60 СК України. Отже, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України. Водночас, відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України та ГК України. У ч. 1 ст. 42 ГК України розкривається поняття "підприємництва" як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Проголошена в ст. 43 ГК України свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 44 цього Кодексу. Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійне формування підприємцем програми діяльності, вибір постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільне розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійне здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд тощо. Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо. Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України). Підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи), є приватним підприємством (ст. 63 ГК України). Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст.ст. 62, 66 ГК України). Отже, реалізація майнових прав підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України (ч. 4 ст. 66 ГК України). Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України). Таким чином, вносячи як фізична особа-підприємець під час шлюбу кошти до статутних капіталів приватних підприємств, засновником яких він є, для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя, а за кошти, позичені у третіх осіб, [PERSON] діяв виключно як суб`єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. За таких обставин, доводи позивача про необхідність стягнення з відповідача половини цих внесків до статутних капіталів приватних підприємств не ґрунтується на вимогах закону. До схожого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13. Таким чином, вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача половини внесків до статутних капіталів вищевказаних приватних підприємств, здійснених за рахунок позичених як фізичною особою-підприємцем коштів, не підлягають до задоволення. Позивач за первісним позовом [PERSON] заперечила щодо можливості отримання відповідачем [PERSON] позик від вищевказаних осіб, посилаючись на те, що зазначені у договорах позики (поворотної фінансової допомоги) позикодавці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мали матеріальної спроможності надати [PERSON] поворотну фінансову допомогу. На підтвердження своєї позиції [PERSON] надано суду ряд доказів, зокрема, дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, декларації з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, дані, що розміщені на офіційному порталі Державної фіскальної служби України, інформацію, розміщену на офіційному порталі «Судова влада України» щодо стану розгляду справ та списку справ, призначених до розгляду (Том 7, а.с. 43-154). Також на підтвердження фінансової спроможності відповідача позивачем за первісним позовом [PERSON] також надано суду Рамковий Договір від 04 квітня 2011 року, згідно з яким відповідачем за первісним позовом [PERSON] відчужено третім особам його частку в статутному капіталі ТОВ «Зоря», яка становила 77,78 %, та корпоративні права на Приватне підприємство «Агросвіт», внаслідок чого відповідачем спільно з іншою особою отримано грошову компенсацію у сумі 403 462 Євро як основний платіж, а також 600 000 грн. як повернення наданої ним ТОВ «Зоря» фінансової допомоги згідно умов договору (Том 7, а.с. 155-190). Крім того, позивач за первісним позовом [PERSON] звертає увагу суду на те, що фізична особа-підприємець [PERSON] з 01 січня 2016 року та по теперішній час застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності і перебуває у третій групі платників податків, у зв`язку з чим граничний обсяг його доходу як фізичної особи-підприємця протягом календарного року не міг перевищувати 5 000 000 грн. Натомість, стороною відповідача стверджується про надання у позику для фізичної особи-підприємця [PERSON] грошових коштів у 2016 році на загальну суму 23 305 502 грн. 83 коп., а у 2017 році - на суму 9 452 900 грн., які не були повернуті до цього часу. У відповідності до вимог податкового законодавства до складу доходу платника єдиного податку першої-третьої груп, визначеного ст. 292 Податкового кодексу України, не включаються виключно ті суми наданої на поворотній основі фінансової допомоги, яка була отримана та повернута протягом 12 календарних місяців із дня її отримання. Відтак, якщо б фізична особа-підприємець [PERSON] дійсно отримував би поворотні фінансові допомоги у 2016 році на суму 23 305 502 грн. 83 коп. та у 2017 році на суму 9 452 900 грн., він не мав би права перебувати у третій групі платників єдиного податку. Також [PERSON] посилається на те, що відповідно до Постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» визначено граничну суму розрахунків фізичної особи з підприємцем протягом одного дня у розмірі 150 000 грн. Згідно зі змінами, внесеними Постановою № 407 від 25 листопада 2016 року, вказана гранична сума зменшена до 50 000 грн. Із наведеного вбачається, що фізична особа-підприємець [PERSON] не міг отримувати в готівковій формі поворотні фінансові допомоги у зазначених ним розмірах і оформлювати їх розписками. Водночас [PERSON] вказує на ту обставину, що відповідно до положень Розділу 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року, [PERSON] як фізична особа-підприємець не вправі був отримувати у 2011-2012 та 2014-2015 роках поворотні фінансові допомоги у доларах США та повертати їх у вказаній валюті. Зі змісту наданих Ізяславським управлінням Головного управління ДПС у Хмельницькій області відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2017 року зазначені відомості не містять даних про отримання фізичною особою-підприємцем [PERSON] позик (поворотної фінансової допомоги) від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Том 7, а.с. 5-9). У відповідності до Податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) фізичної особи-підприємця [PERSON] за перший, другий та третій квартал 2017 року зазначені відомості не містять даних щодо виплати останнім [PERSON] коштів за договором позики від 30 вересня 2011 року, укладеного з метою придбання автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (Том 7, а.с. 10-15). Згідно зі звітом суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку фізична особа-підприємець [PERSON] у 2011 році сплатив 644 грн. податку (Том 7, а.с. 16). Зі змісту Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2012 рік вбачається, що загальна сума доходу останнього за звітний період становить 1 269 066 грн. (Том 7, а.с. 17-18). У податковій декларації про майновий стан і доходи [PERSON] за 2012 рік відсутні будь-які дані про отримання останнім поворотної фінансової допомоги від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Том 7, а.с. 19-21). Відповідно до Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2012 рік встановлено, що загальна сума доходу останнього за звітний період становить 1 269 066 грн. (Том 7, а.с. 17-18). Також із Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2013 рік загальна сума доходу останнього за звітний період становить 844 982 грн. (Том 7, а.с. 24-25). У податковій декларації про майновий стан і доходи [PERSON] за 2013 рік відсутні будь-які дані про отримання останнім поворотної фінансової допомоги від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Том 7, а.с. 26-27). Із Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2014 рік встановлено, що загальна сума доходу останнього за звітний період становить 2 747 155 грн. (Том 7, а.с. 29-30). У податковій декларації про майновий стан і доходи [PERSON] за 2014 рік відсутні будь-які дані про отримання останнім поворотної фінансової допомоги від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Том 7, а.с. 31-32). Водночас із Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2015 рік встановлено, що загальна сума доходу останнього за звітний період становить 10 471 072 грн. 67 коп. (Том 7, а.с. 34). У податковій декларації про майновий стан і доходи [PERSON] за 2015 рік відсутні будь-які дані про отримання останнім поворотної фінансової допомоги від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Том 7, а.с. 35-36). Також відповідно до Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2016 рік встановлено, що загальна сума доходу останнього за звітний період становить 4 806 165 грн. 78 коп. (Том 7, а.с. 38). У податковій декларації про майновий стан і доходи [PERSON] за 2016 рік відсутні будь-які дані про отримання останнім поворотної фінансової допомоги від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Том 7, а.с. 39-40). Разом з тим, відповідно до Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2017 рік встановлено, що загальна сума доходу останнього за звітний період становить 4 384 698 грн. 08 коп. (Том 7, а.с. 41). Аналізуючи вищенаведені доводи та докази, надані позивачем за первісним позовом [PERSON] , суд вказує, що такі доводи та докази не можуть бути свідченнями безгрошовості відповідних договорів позики та побудовані на припущеннях позивача щодо фактичних обставин справи, які нею заперечуються. Разом з тим, зазначені дані можуть свідчити про допущення відповідними особами вимог податкового та антикорупційного законодавства, що не є предметом спору у цій справі. При цьому, суд враховує положення ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню. Заперечуючи проти факту отримання [PERSON] грошових коштів за договорами поворотної фінансової допомоги (позики), [PERSON] , з урахуванням принципу змагальності сторін, зобов`язана була довести наявність правових та фактичних підстав для спростування такого факту, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочинів не надала. Разом з тим, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину внесків відповідача до статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес», здійснених ним як фізичною особою, у сумі 1 240 649 грн. 42 коп. При ухваленні такого рішення, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, утому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Висновок щодо вирішення схожих правовідносин викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, відповідно до якого грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання. Отже, якщо один з подружжя є засновником приватного підприємства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Таким чином, оскільки внески до статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес» у сумі 2 481 298 грн. 83 коп. (32 211 298,83 грн. (загальний розмір статутного капіталу) - 29 730 000 грн. (кошти, внесені відповідачем за рахунок одержаних у позику грошей від третіх осіб як фізичною особою-підприємцем) = 2 481 298,83 грн.) здійснені [PERSON] як фізичною особою під час перебування у шлюбі з [PERSON] та ним не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, з нього на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню половина вартості таких внесків у загальному розмірі 1 240 649 грн. 42 коп. У відповідності до даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1003725363 від 12 березня 2018 року на час видачі цього витягу [PERSON] засновником вищевказаного приватного підприємства не являється (Том 1, а.с. 227). Разом з тим, на думку суду, відчуження корпоративних прав не позбавляє права позивача претендувати на компенсацію 1/2 частки внеску відповідача до статутного капіталу підприємства, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, наведеному у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 161/19023/17. Вирішуючи вимогу позивача за первісним позовом [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] вартості 1/2 частини коштів, перерахованих як поворотна фінансова допомога, в сумі 1 398 500 грн., суд виходить з наступного. У даній справі встановлено, що в період шлюбних відносин 16 листопада 2016 року [PERSON] з поточного рахунку № [NUMBER] перераховано для [PERSON] кошти у рахунок надання поворотної фінансової допомоги згідно договору № ПФД-4 від 16 листопада 2020 року в сумі 100 000 грн. Також після припинення шлюбних відносин, але до розірвання шлюбу між сторонами, [PERSON] з цього ж поточного рахунку перераховано для Приватного підприємства «Експрес Агро» кошти у рахунок надання поворотної фінансової допомоги, а саме: згідно договору № ПДФ-2108 від 21 серпня 2017 року - 1 282 000 грн., згідно договору № ПДФ-1509 від 15 вересня 2017 року - 800 000 грн., згідно договору № ПДФ-0111 від 01 листопада 2017 року - 300 000 грн., згідно договору № ПДФ-0111 від 01 листопада 2017 року - 20 000 грн., згідно договору № ПДФ-0811 від 08 листопада 2017 року - 400 000 грн., згідно договору № ПДФ-0811 від 08 листопада 2017 року - 120 000 грн., згідно договору № ПДФ-0811 від 08 листопада 2017 року - 75 000 грн., згідно договору № ПДФ-1 від 12 січня 2018 року - 500 000 грн., згідно договору № ПДФ-1 від 12 січня 2018 року - 340 000 грн., а загалом - 3 837 000 грн. Вказані обставини підтверджуються випискою про рух коштів по поточному рахунку № [NUMBER] з 10 жовтня 2016 року по 16 лютого 2018 року, наданою АТ «Райффайзен Банк Аваль» (Том 2, а.с. 199-213). Разом з тим, із цієї ж виписки встановлено, що кошти в сумі 140 000 грн., отримані Приватним підприємством «Експрес Агро» як поворотна фінансова допомога, повернуті [PERSON] . Заперечуючи проти позову [PERSON] у цій частині вимог, відповідач за первісним позовом [PERSON] зазначає, що вищевказана поворотна фінансова допомога перераховувалась [PERSON] та Приватному підприємству «Експрес Агро» з його рахунку як фізичної особи-підприємця. Тому ці кошти є його особистою приватною власністю. Крім того, для Приватного підприємства «Експрес Агро» допомога надавалася після припинення шлюбних відносин. Ці витрати були необхідні для здійснення ним господарської діяльності. Разом з тим, у даному випадку [PERSON] жодним чином не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, оскільки на надав доказів того, що ці кошти належать йому особисто або були надані чи подаровані йому третіми особами. Факт перерахування поворотної фінансової допомоги Приватному підприємству «Експрес Агро» у період з серпня 2017 року по січень 2018 року, тобто після припинення шлюбних відносин, але до розірвання шлюбу між сторонами, не свідчить про те, що ці кошти є особистою приватною власністю [PERSON] і суд розцінює цю обставину як таку, що підтверджує, що останній намагався приховати від поділу майно, що є спільним із [PERSON] . Оскільки судом установлено, що вищевказані грошові кошти є спільною сумісною вартістю подружжя, та виходячи з рівності часток, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] поворотної фінансової допомоги в межах заявлених позивачем вимог у сумі 1 398 500 грн., де 50 000 грн. - половина від коштів, наданих [PERSON] (100 000:2=50 000), а 1 348 500 грн. - половина від коштів, наданих Приватному підприємству «Експрес Агро» (2 697 000:2=1 348 500). Щодо вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про стягнення половини коштів, наявних на зарплатних рахунках відповідача [PERSON] станом на день припинення спільного проживання, суд вказує наступне. У відповідності до інформації, наданої АТ «Райффайзен Банк Аваль» за вих. № 81-15-9/4401-БТ від 11 червня 2020 року, залишок коштів на рахунку для виплати заробітної плати [PERSON] № [NUMBER] станом на 05 серпня 2017 року складав 8723 грн. 43 коп., а на поточному рахунку [NUMBER] (до введення міжнародного рахунку IBAN рахунок для виплати заробітної плати № 0987541900) - 22 923 грн. 26 коп. (Том 6, а.с. 210). Тому за принципом спільності майна подружжя, набутого в шлюбі, суд вважає за правильне поділити по Ѕ частині кожній зі сторін коштів, які обліковувалися на зарплатних рахунках [PERSON] на час припинення шлюбних відносин, стягнувши з нього на користь [PERSON] 15 823 грн. 35 коп. (8723,43+22 923,26):2=15 823,35). Що стосується вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про стягнення половини коштів, які були зняті відповідачем [PERSON] із банківського рахунку, відкритого для отримання заробітної плати, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з відкритого на його ім`я рахунку для виплати заробітної плати № [NUMBER] з використанням платіжної картки № [NUMBER] було знято грошові кошти в загальному розмірі 1 687 739 грн. 60 коп., а саме: 22 лютого 2017 року - 1 081 039 грн. 60 коп., 23 травня 2017 року - 81 700 грн. та 25 000 грн., 01 червня 2017 року - 400 000 грн., 16 червня 2017 року - 60 000 грн., 06 липня 2017 року - 40 000 грн. Дані обставини підтверджуються випискою про рух коштів по зарплатному рахунку № [NUMBER] за період з 16 лютого 2015 року по 16 лютого 2018 року, наданою АТ «Райффайзен Банк Аваль» (Том 2, а.с. 214-220). [PERSON] заперечив проти позову [PERSON] у цій частині вимог первісної позовної заяви, вказав, що ці кошти були спрямовані на часткове виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики від 30 вересня 2011 року, відповідно до якого [PERSON] надано йому грошові кошти в сумі 100 000 доларів США на придбання легкового автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Згідно з наданим відповідачем на підтвердження цих доводів договором позики (поворотної фінансової допомоги) від 30 вересня 2011 року [PERSON] надав [PERSON] поворотну фінансову допомогу у національній валюті України в сумі 100 000 доларів США на строк до 31 березня 2018 року. У відповідності до п. 1.2 вказаного договору поворотна фінансова допомога надана позичальнику для придбання легкового автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску (Том 6, а.с. 18). За змістом розписки від 30 вересня 2011 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 30 вересня 2011 року. З тексту цієї розписки вбачається, що вона складена в присутності свідка [PERSON] , який підтверджує факт передачі грошових коштів (Том 6, а.с. 19). Як вбачається із розписок [PERSON] від 22 лютого, 23 травня, 01 та 16 червня, 06 липня 2017 року, останній підтвердив факт одержання від [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 63 000 доларів США згідно договору поворотної фінансової допомоги від 30 вересня 2011 року (Том 6, а.с. 19-21). Відтак, оскільки судом встановлено, що зазначені грошові кошти використані відповідачем на виконання взятих на себе перед [PERSON] зобов`язань за договором позики від 30 вересня 2011 року, суд не вбачає законних підстав для стягнення половини цих коштів на користь позивача за первісним позовом [PERSON] . Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд виходить з наступного. Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] в частині визнання недійсними договорів дарування: квартири загальною площею 74 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , квартири загальною площею 27,7 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , квартири загальною площею 41,7 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , та визнання таких правочинів договорами купівлі-продажу, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 02 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1862, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар двохкімнатну квартиру житловою площею 28,6 кв. м., загальною площею 53,3 кв. м., розташовану в [ADDRESS] (Том 3, а.с. 30). Також відповідно до договору дарування квартири від 29 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1816, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар однокімнатну квартиру житловою площею 15,5 кв. м., загальною площею 27,7 кв. м., розташовану в [ADDRESS] (Том 3, а.с. 31). Крім того, за змістом договору дарування квартири від 24 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 5087, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар двохкімнатну квартиру житловою площею 28,2 кв. м., загальною площею 41,7 кв. м., розташовану в [ADDRESS] (Том 3, а.с. 32). У всіх вказаних договорах зазначено, що сторони усвідомлюють свої права і обов`язки по цьому договору і гарантують, що ні одна із них не вчиняє будь-чого, що не відповідало б інтересам держави, суспільства та власним інтересам, вимогам закону, ніхто з них не помиляється, не є обмеженим в дієздатності, кожен розуміє значення своїх дій, ніхто не знаходиться в стані обману, погрози, насильства, збігу тяжких обставин та інше. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , повторно виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 21 лютого 2018 року (Том 1, а.с. 205). Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вище вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Статтею 58 ЦК УРСР передбачалось, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. У відповідності до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Основною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Причина їх оформлення зумовлена бажанням сторін приховати істинний характер відносин сторін і уникнути небажаних для себе цивільних, податкових та інших правових наслідків. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання недійсними зазначених правочинів та визнання їх договорами купівлі-продажу, [PERSON] вказав на те, що ці договори дарування є удаваними правочинами, оскільки квартири придбані за договорами купівлі-продажу у [PERSON] у період перебування позивача у шлюбі із [PERSON] , що свідчить про те, що ці квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Слід зазначити, що в ході розгляду даної справи представником позивача за зустрічним позовом адвокатом Оніщуком Є. О. знято клопотання про допит [PERSON] в якості свідка по справі. Разом з тим, матеріали справи не містять, а позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що оспорювані ним договори дарування квартир є договорами купівлі-продажу. Не надано суду й будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що особам, які подарували спірні об`єкти нерухомого майна його колишній дружині [PERSON] , було передано вказану ним суму грошових коштів у сумі 20 000 доларів США. За таких обставин, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] у цій частині вимог про визнання недійсними договорів дарування квартири загальною площею 74 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , квартири загальною площею 27,7 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , квартири загальною площею 41,7 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , та визнання таких правочинів договорами купівлі-продажу до задоволення не підлягає за недоведеністю. Відносно вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] в частині визнання спільної сумісною власністю подружжя вказаних квартир, суд приходить до наступних висновків. В обґрунтування зустрічного позову в цій його частині позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що спірне нерухоме майно придбане за час перебування у шлюбі за спільні кошти сторін та поліпшувалось за його особисті кошти. Разом з тим, як зазначено вище, матеріалами справи підтверджується, що вказані об`єкти нерухомого майна одержані відповідачем [PERSON] у особисту приватну власність за відповідними договорами дарування. Відносно доводів позивача за зустрічним позовом щодо наявності підстав, передбачених ст. 62 СК України, для визнання цих квартир за рішенням суду об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, суд вказує на таке. Судом встановлено, що інвентаризаційна вартість двохкімнатної квартири житловою площею 28,6 кв. м., загальною площею 53,3 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , набутої [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 02 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1862, на дату вчинення правочину складала 6734 грн. 00 коп. (Том 3, а.с. 30). Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 березня 2006 року визнано за [PERSON] право власності на сарай розміром 3,70?3,30 м., сарай розміром 3,74?2,25 м. та погріб розміром 2,85?3,80 м., які знаходяться в [ADDRESS] (Том 3, а.с. 234). Зазначена квартира була реконструйована відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] , що підтверджується технічним паспортом на вказану квартиру, виготовленим КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» 22 квітня 2010 року, та декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області 29 листопада 2013 року (Том 3, а.с. 230в-230д, 231-233, 235-237). У подальшому 13 березня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Ізяславського районного управління юстиції Хмельницької області Бойко В. І. проведено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на квартиру, що розташована в [ADDRESS] житловою площею 107,5 кв. м., загальною площею 155,7 кв. м., а також видано останній свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер 18913989) (Том 3, а.с. 245-248). Таким чином, судом встановлено і ця обставина не заперечується сторонами по справі, що за відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрована квартира, що розташована в [ADDRESS] , яка спочатку була одержана нею у власність на підставі договору дарування від 02 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1862, а пізніша була нею реконструйована, введена в експлуатацію та оформлено за нею право приватної власності на це нерухоме майно загальною площею 155,7 кв. м. Інвентаризаційна вартість однокімнатної квартири житловою площею 15,5 кв. м., загальною площею 27,7 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , набутої останньою відповідно до договору дарування квартири від 29 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1816, на дату вчинення правочину складала 8558 грн. 00 коп. (Том 3, а.с. 31). Інвентаризаційна вартість двохкімнатної квартири житловою площею 28,2 кв. м., загальною площею 41,7 кв. м., розташованої у [ADDRESS] , набутої [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 24 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 5087, на дату вчинення правочину складала 12 884 грн. 00 коп. (Том 3, а.с. 32). У відповідності до висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 682/019 від 28 грудня 2019 року ринкова вартість спірної квартири [ADDRESS] , станом на 27 грудня 2019 року становить 1 216 796 грн., а ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 27 грудня 2019 року складає 253 995 грн. (Том 5, а.с. 107-217). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати спірні квартири спільною сумісною власністю подружжя. Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах СК України. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Крім того, у ст. 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч. 1 ст. 59 СК України). У ст. 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у ст. 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У ст. 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. До аналогічного правового висновку щодо застосування положень ст. 62 СК України прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц. Разом з тим, наявними у даній справі доказами не підтверджується не тільки факт грошових затрат колишнього чоловіка відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , а й факт трудових затрат, коли [PERSON] міг би вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Тому з матеріалів справи не вбачаються передбачені ст. 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині на праві особистої приватної власності. Із системного аналізу норм ст.ст. 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак якщо таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу. Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з ч. 1 цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Отже, саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених ч. 1 ст. 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у спірні житлові приміщення у розумінні ч. 1 ст. 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного нерухомого майна об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення поліпшення спірних об`єктів нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. Тому суд вважає, що спірні квартири не є об`єктами спільної сумісної власності колишнього подружжя, а тому слід відмовити у задоволенні вимог [PERSON] у цій частині його зустрічного позову. Доводи позивача про те, що доказом істотного збільшення вартості спірних об`єктів нерухомого майна є відповідний висновок експерта, не впливає на правильність вирішення справи по суті, оскільки вартість квартир змінюється не лише за рахунок проведених у них ремонту та реконструкцій, а і за рахунок загальної зміни цін на ринку нерухомості, інфляційних процесів тощо. Натомість, позивачем не доведено не тільки факт здійснення ним особистих трудових чи грошових затрат, які призвели б до збільшення вартості спірних квартир, а й факт такого збільшення їх вартості, що первинні об`єкти нерухомості, які належали відповідачу на праві приватної вартості, стали несуттєвими, малозначними у порівнянні із тими об`єктами нерухомого майна, які з`явилися під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи самого [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що спірна однокімнатна квартира житловою площею 15,5 кв. м., загальною площею 27,7 кв. м., розташована у [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Дацишиним О. М. та зареєстрованим у реєстрі за № 958, відчужена [PERSON] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7142166 від 29 липня 2013 року вказане нерухоме майно зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] (Том 6, а.с. 147-149). Остання до участі в справі не залучена, вимогу про визнання недійсним правочину щодо відчуження цієї квартири [PERSON] не заявлено, що також є підставою для відмови в цій частині його позову. Відносно доводів позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо необхідності віднесення до об`єктів спільної сумісної власності колишнього подружжя зареєстрованих за відповідачем [PERSON] Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0063, розташованої у [ADDRESS] , а також Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,006 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0062, розташованої у м. Ізяслав Хмельницької області, суд вказує на наступне. Як вбачається зі змісту договору про визначення часток в праві спільної сумісної власності від 23 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2367, подружжям [PERSON] під час перебування у шлюбі на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ізяславської міської ради 17 вересня 1999 року, набуто житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 155,3 кв. м., житловою площею 97,1 кв. м., що знаходяться у [ADDRESS] . За цим договором [PERSON] та [PERSON] домовилися про визначення часток у праві їх спільної сумісної власності на цей будинок та про зміну виду їх спільної власності на зазначений будинок із спільної сумісної на приватну часткову. Сторони домовились, що їхні частки у праві спільної власності на будинок з надвірними будівлями є рівними, тобто по Ѕ частці у кожного. У зв`язку з визначенням часток у праві спільної власності подружжя на цей об`єкт нерухомого майна право спільної сумісної власності подружжя на будинок припинено, а натомість [PERSON] та [PERSON] набули право спільної часткової власності на вказаний будинок таким чином: Ѕ частка у праві власності на нього належить [PERSON] та Ѕ частка - [PERSON] . Сторони також стверджували, що зазначений будинок набувався ними у спільну сумісну власність як подружжям внаслідок оплати ними за час їхнього шлюбу вартості цього будинку за їхні спільні кошти (Том 7, а.с. 217-218). У подальшому за договором дарування частки будинку від 31 жовтня 2017 року, посвідченим тим же нотаріусом та зареєстрованим у реєстрі за № 2444, [PERSON] подарував належну йому Ѕ частку в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться у [ADDRESS] , [PERSON] (Том 7, а.с. 219-220). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 212536692 від 15 червня 2020 року встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться у [ADDRESS] , на даний час належить на праві спільної часткової власності по Ѕ частці [PERSON] та [PERSON] (Том 6, а.с. 212-214). Рішенням одинадцятої сесії Ізяславської міської ради 23 скликання від 11 травня 2000 року внесено часткові зміни в рішення «Про приватизацію земельних ділянок» від 24 грудня 1999 року № 10/23 у відповідності з даними проведеної інвентаризації земельної ділянки для видачі державного акту на право приватної власності на землю та закріплено у власності [PERSON] земельну ділянку по фактичному користуванню площею 0,106 га, в тому числі ріллі 0,040 га, багаторічних насаджень 0,014 га, під будівлями, дворами та іншими угіддями 0,052 га. (Том 7, а.с. 2). Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ХМ № 034002, виданим 15 березня 2001 року на підставі рішення сесії Ізяславської міської ради від 11 травня 2000 року № 11/23, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,106 га, розташовану на території Ізяславської міської ради, у тому числі: для обслуговування жилого будинку - 0,100 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,006 га (Том 6, а.с. 216). У відповідності до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого Відділом в Ізяславському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області 02 жовтня 2017 року, земельній ділянці площею 0,0060 га, призначеній для ведення особистого селянського господарства, присвоєно кадастровий номер 6822110100:01:004:0062 (Том 6, а.с. 217-219). За змістом витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого Відділом в Ізяславському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області 02 жовтня 2017 року, земельній ділянці площею 0,1000 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присвоєно кадастровий номер 6822110100:01:004:0063 (Том 6, а.с. 221-223). Згідно з договором дарування частки земельної ділянки від 31 жовтня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 2442, [PERSON] подарувала належну їй Ѕ частку в праві власності на земельну ділянку площею 0,0060 га з кадастровим номером 6822110100:01:004:0062, призначену для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у [ADDRESS] , [PERSON] (Том 7, а.с. 226-227). Відповідно до договору дарування частки земельної ділянки від 31 жовтня 2017 року, посвідченого тим же приватним нотаріусом та зареєстрованого у реєстрі за № 2443, [PERSON] подарувала належну їй Ѕ частку в праві власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 6822110100:01:004:0063, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), що знаходиться у [ADDRESS] , [PERSON] (Том 7, а.с. 232-233). З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №№ 102183433, 102183255 від 30 жовтня 2017 року встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 6822110100:01:004:0063, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), а також на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0060 га з кадастровим номером 6822110100:01:004:0062, призначеної для ведення особистого селянського господарства (Том 7, а.с. 228, 234). Разом з тим, право приватної власності на інші Ѕ частки вищевказаних земельних ділянок зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 114498777 від 19 лютого 2018 року (Том 1, а.с. 199-203). Відповідно до положень ст.ст. 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірних земельних ділянок, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття подружжям [PERSON] будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15. У даній справі встановлено, що подружжя [PERSON] , перебуваючи в шлюбі, набули у спільну сумісну власність житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га з кадастровим номером 6822110100:01:004:0063, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибній ділянці), що знаходиться у [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка виділена у власність для будівництва та обслуговування будинку, а тому в подружжя виникло право спільної сумісної власності на цю земельну ділянку. Договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності на зазначену земельну ділянку сторони не укладали. Відтак, Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0063, розташованої у [ADDRESS] , слід віднести до спільного майна подружжя. Вартість вказаного майна погоджено сторонами та складає 28 420 грн., що підтверджується спільною заявою представників сторін від 29 жовтня 2020 року (Том 7, а.с. 240). Оскільки [PERSON] належить на праві приватної власності частина житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці, то й ця частина земельної ділянки підлягає виділенню їй. Оскільки земельна ділянка загальною площею 0,006 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0062, розташована у м. Ізяслав Хмельницької області, одержана [PERSON] у приватну власність в порядку приватизації як частка у земельному фонді та була її власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, то суд визнає Ѕ частину цієї земельної ділянки, яка зареєстрована за [PERSON] , її особистою приватною власністю. Відтак, це нерухоме майно врахуванню при поділі спільного сумісного майна сторін не підлягає. Що стосується доводів позивача за зустрічним позовом [PERSON] відносно необхідності віднесення до об`єкта спільної сумісної власності колишнього подружжя зареєстрованого за відповідачем [PERSON] нежилого приміщення (магазину), що в [ADDRESS] , площею 94,6 кв. м., суд зазначає наступне. З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16723580, виданого КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» 20 листопада 2007 року, встановлено, що [PERSON] належить нежиле приміщення (магазин) площею 94,6 кв. м., розташований у [ADDRESS] (Том 6, а.с. 158). У відповідності до рішення четвертої сесії Ізяславської міської ради 5 скликання від 20 липня 2006 року надано приватному підприємцю [PERSON] дозвіл на проведення ремонту нежитлового орендованого приміщення по [ADDRESS] за власні кошти (Том 6, а.с. 162). Згідно з рішенням дванадцятої сесії Ізяславської міської ради 5-го скликання від 15 травня 2007 року включено до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста, які підлягають продажу, приміщення магазину, що на першому поверсі багатоквартирного будинку по [ADDRESS] (Том 6, а.с. 165). Рішенням чотирнадцятої сесії Ізяславської міської ради 5-го скликання від 17 липня 2007 року затверджено звіт про експертну грошову оцінку приміщення магазину по [ADDRESS] , на основі якого оціночна вартість будівлі становить 51 060 грн. Вирішено продати вказане приміщення магазину приватному підприємцю [PERSON] (Том 6, а.с. 163). Згідно з платіжними дорученнями № 1 від 29 серпня 2007 року та № 2 від 27 вересня 2007 року приватним підприємцем [PERSON] сплачено Ізяславській міській раді кошти в загальній сумі 51 060 грн. (Том 6, а.с. 166). У відповідності до договору купівлі-продажу приміщення від 18 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 5675, [PERSON] придбано у Ізяславської міської ради приміщення магазину загальною площею 94,6 кв. м., основною площею 84,1 кв. м., що знаходиться у [ADDRESS] (Том 6, а.с. 159). Вказане нежитлове приміщення передано [PERSON] за накладною № 281 та відображено останньою у податковій накладній № 1 від 08 листопада 2007 року (Том 6, а.с. 167). Згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 682/019 від 28 грудня 2019 року ринкова вартість спірного нежитлового приміщення, магазину загальною площею 94,6 кв. м., розташованого у [ADDRESS] , станом на 27 грудня 2019 року становить 1 051 101 грн. (Том 5, а.с. 107-217). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України. Одним з видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі ст. 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз ст.ст. 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 2107/3988/2012 (провадження № 61-6314св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15-ц (провадження № 61-24242св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18 (провадження № 61-15186св19), від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц (провадження № 61-33697св18). У даній справі встановлено, що спірне нежитлове приміщення придбане під час шлюбу сторін, перебуває у користуванні відповідача, яка використовує його при здійсненні підприємницької діяльності. Суд вважає, що вказане нежитлове приміщення є спільною власністю сторін, оскільки відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не довела в установленому законом порядку, що ця нерухомість придбана нею за особисті кошти, а сам по собі факт використання нею цього майна для здійснення підприємницької діяльності, про що вона вказує, не дає підстав для висновку про те, що таке майно є її особистою власністю. Аргументи [PERSON] про те, що вона як ФОП сплачувала вартість спірного нежитлового приміщення та використовує його в підприємницькій діяльності, підлягають відхиленню, оскільки не спростовують того факту, що це майно є спільною власністю подружжя й [PERSON] має право власності на нього. Окрім цього, стороною договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 18 жовтня 2007 року є [PERSON] як фізична особа. Суд також констатує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували набуття спірного нерухомого майна за рахунок особистих коштів відповідача за зустрічним позовом, розмір цих коштів та джерело їх походження, тому, на думку суду, презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно [PERSON] не спростувала. Відтак, нежиле приміщення (магазин), що в [ADDRESS] , підлягає врахуванню при поділі спільного сумісного майна сторін. Враховуючи, що воно використовується [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності, цей об`єкт нерухомого майна підлягає виділенню останній. Суд, враховуючи викладені обставини та пріоритет реального поділу майна подружжя, дійшов висновку, що у порядку поділу майна подружжя є доцільним виділити в особисту приватну власність [PERSON] : - земельну ділянку площею 2,000 га, кадастровий номер 6822182600:04:017:0451, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, вартістю 89 874 грн.; - земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0342, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, вартістю 98 031 грн.; - земельну ділянку площею 1,9736 га, кадастровий номер 6822182600:04:026:0343, розташовану на території Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, вартістю 98 031 грн.; - Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 6822110100:01:004:0063, розташованої у [ADDRESS] , вартістю 28 420 грн.; - нежиле приміщення (магазин), що в [ADDRESS] , площею 94,6 кв. м., вартістю 1 051 101 грн.; - автомобіль марки «TOYOTA» моделі «Camry», 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 458 920 грн., а всього майна вартістю 1 824 377 грн. Крім того, суд дійшов висновку, що у порядку поділу майна подружжя є доцільним виділити в особисту приватну власність [PERSON] : - будівлю бані площею 113,4 кв. м., що розташована у [ADDRESS] , вартістю 79 720 грн.; - земельну ділянку площею 0,1161 га, кадастровий номер 6822110100:01:007:1230, розташовану у [ADDRESS] , вартістю 24 474 грн.; - земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1010, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, вартістю 124 843 грн.; - земельну ділянку площею 1,9998 га, кадастровий номер 6822187800:03:008:1011, розташовану на території Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, вартістю 124 843 грн.; - земельну ділянку площею 1,9662 га, кадастровий номер 6822181300:03:015:0195, розташовану на території Борисівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, вартістю 100 170 грн.; - земельну ділянку площею 1,5900 га, кадастровий номер 6822186300:02:007:0185, розташовану на території Ріпківської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, вартістю 131 444 грн.; - спеціалізований напівпричіп марки «KOGEL» моделі «SVKT 24», 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 50 000 грн.; - автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21214», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 66 590 грн., а всього майна вартістю 702 084 грн. На думку суду, такий поділ майна подружжя відповідає інтересам обох сторін, оскільки здійснюється реальний поділ об`єктів рухомого та нерухомого майна, про що просила кожна зі сторін. Різниця у вартості часток колишнього подружжя в спільному майні складає 1 122 293 грн. (1 824 377 грн. - 702 084 грн.). Виділення позивачу за первісним позовом майна на суму, що є більшою вартості 1/2 частини усього майна колишнього подружжя, зумовлює необхідність компенсації різниці у вартості часток іншій стороні, оскільки їх частки є рівними. Також слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частини коштів, перерахованих як поворотна фінансова допомога, в сумі 1 398 500 грн.; компенсацію 1/2 частки внеску [PERSON] до статутного капіталу Приватного підприємства «Експрес», код ЄДРПОУ 31672673, здійсненого як фізичною особою, у сумі 1 240 649 грн. 42 коп.; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , в сумі 611 520 грн.; 1/2 частину коштів, які обліковувалися на зарплатних рахунках [PERSON] , в сумі 15 823 грн. 35 коп., а загалом 3 266 492 грн. 77 коп. У решті вимог первісного та зустрічного позовів слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). На підставі викладеного,

Outcome: partial