Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

01 червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити йому наближатися на відстань меншу ніж 500 м до місця проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] ; заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] та заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб. Свої вимоги мотивує тим, що проживає в [ADDRESS] . [PERSON] є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва 10.01.2020 р., від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Вона декілька років систематично потерпає від насильства зі сторони [PERSON] [PERSON] вчиняв вдома скандали, виражається нецензурною лайкою, ображає та принижує, зловживає спиртними напоями. вчинював відносно неї фізичне насильство, проте вона не зверталася до органів поліції, оскільки вважає, що поведінка зміниться. Вона неодноразово зверталася за захистом правоохоронних органів, проте не дало жодного результату. Після розірвання шлюбу [PERSON] з`їхав з квартири, проте продовжує вчиняти психологічний тиск на неї. Поведінка [PERSON] негативно впливає на її здоров`я та працездатність, та здоров`я її сімї. У зв`язку з такими обставинами, змушена звернутись до суду з проханням видати обмежувальний припис. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила викладені обставини, зазначила, що він неодноразово бив її, ображав нецензурною лайкою, вчиняв скандали, вона вимушена була викликати поліцію. з травня 2020 року він вже не проживає разом з нею, але вона продовжує боятися за своє життя та здоров`я. [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, зазначивши, що тепер проживає в смт.Березнегувате у своєї матері і так не збирається проживати з нею в квартирі та наближатися до неї. Але він хоче спілкуватися зі своєю дитиною та має право телефонувати та чути голос сина та питати про його здоров`я. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить висновку, що заява про видачу обмежувального припису підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно з положеннями п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема: подружжя, та особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти. Положеннями ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Положеннями частин першої, другої статті 350-6 ЦПК України встановлено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно повідомлення Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 25.07.2019 р., з [PERSON] проведено профілактичну бесіду «про недопущення ним антигромадської поведінки та вчинення домашнього насилля», а також складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП, який було направлено до Центрального районного суду м. Миколаєва. Згідно повідомлення Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 13.09.2019 р., з [PERSON] проведено профілактичну бесіду щодо вчинення ним домашнього насилля та складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП, який було направлено до Центрального районного суду м. Миколаєва для прийняття рішення. Матеріалами справи підтверджується, що неодноразово складалися протоколи у відношенні [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме що він за адресою [ADDRESS] , вчиняв сімейні сварки з дружиною, в ході якої висловлювався грубою нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою. Постановами Центрального районного суду м. Миколаєва 22.11.2019 р.,28.12.2019 р. закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, що не є реабілітуючою обставиною. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що дійсно тоді вчиняв скандали та кричав нецензурною лайкою та ображав дружину, проте фізичне насильство не застосовував. Його забирали працівники поліції до райвідділу. Таким чином, суд вважає доведеним факт, що [PERSON] вчиняє домашнє психологічне насильство відносно [PERSON] , є високою вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалих осіб, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис. З врахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що вжиті заявником розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. За статтею 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення про яке влада знала чи повинна була знати. У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Орuz V. Тurkеу, по. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі та підкресливши серйозність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації. Суд погоджується із доводами заявника, що саме наведені у заяві заходи обмежувальних приписів будуть забезпечувати дієвий та ефективний захист від кривдника, у зв`язку з чим заява підлягає до часткового задоволення . При цьому суд вважає за необхідне відмовити у задволенні вимог про заборону контактувати та вести телефонні переговори з постраждалою особою, [PERSON] , особисто та через третіх осіб, з огляду на наявність у сторін спільної дитини та відсутністю безпосередньої загрози для заявника при такому способі спілкування. Відповідно до ч.3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial