Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

01.10.2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначив, що 22.12.2015 року постановою заступника начальника Першого ВДВС Луцького МУЮ у ВП № 49704115, на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-3247/10 про стягнення з нього в користь ПАТ КБ «Надра» 530436,27 грн. боргу та 910,00 грн. судового збору, було накладено арешт на все належне йому майно та оголошено заборону на його відчуження. 05.08.2020 року ПАТ КБ «Надра» відступило, а ТзОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» прийняло право вимоги за кредитним договором № 6М/2007/840- MKЛ/584 від 03.08.2007 року, який укладений між ПАТ КБ «Надра» та ним. 10.09.2020 року між ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та [PERSON] було укладено Договір про відступлення прав вимоги №1009/2К, за умовами якого відповідач прийняв право вимоги за кредитним договором № 6М/2007/840- MKJI/584 від 03.08.2007 року. Таким чином, до [PERSON] перейшли всі права ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» щодо права вимоги до нього за вищезазначеним договором. Разом з тим, станом на 29.09.2020 року у нього відсутні будь-які невиконані зобов`язань перед органом ДВС, Державою та кредиторами. Враховуючи викладене, просить суд зняти арешт з усього нерухомого та рухомого його майна, накладеного постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького МУЮ у ВП № 49704115, номер запису про обтяження 12695424. До початку судового засідання позивачем було подано до суду заяву, в якій він просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач до початку судового розгляду також подав до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечує. Представник Другого ВДВС м. Луцька, в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому розгляд справи просить проводити у його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.12.2015 року постановою заступника начальника Першого ВДВС Луцького МУЮ у ВП № 49704115, на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-3247/10 про стягнення з [PERSON] в користь ПАТ КБ «Надра» 530436,27 грн. боргу та 910,00 грн. судового збору, було накладено арешт на все належне йому майно та оголошено заборону на його відчуження. 05.08.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank, за умовами якого ПАТ КБ «Надра» відступило, а ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прийняло право вимоги за кредитним договором № 6М/2007/840- MKЛ/584 від 03.08.2007 року, який укладений між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] 10.09.2020 року між ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та [PERSON] було укладено Договір про відступлення прав вимоги №1009/2К, за умовами якого відповідач прийняв право вимоги за кредитним договором № 6М/2007/840- MKJI/584 від 03.08.2007 року. Таким чином, до [PERSON] перейшли всі права ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» щодо права вимоги до [PERSON] за вищезазначеним договором. У своєму позові [PERSON] зазначає, що наразі у нього відсутні невиконані зобов`язання перед кредиторами, в інтересах яких було арештоване усе нерухоме та рухоме його майно, накладене постановою заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби Луцького МУЮ у ВП № 49704115, номер запису про обтяження 12695424, а також інші невиконанні зобов`язання перед деравою та органом ДВС. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти певні дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до вимог ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, і може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до п. 6 Наказу Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, винесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 03.06.2016 року, при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та / або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18.12.2009 року №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 року, та «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказувалось, що «оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій». Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, спірний арешт був накладений органом ДВС в рамках виконавчого провадження № 49704115. Судом встановлено, що вищевказане виконавче провадження наразі є завершеними. Згідно ст. 40 ЗУ «При виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. В свою чергу, ст. 27 ЗУ «При виконавче провадження» передбачені випадки, коли виконавчий збір не стягується. Разом з тим, стороною позивача в ході судового розгляду не було надано будь-яких доказів того, що за наслідками закриття виконавчого провадження № 49704115, останнім було сплачено виконавчий збір, або ж доказів того, за наслідками його закриття виконавчий збір не стягується. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що у разі наявності підстав для зняття арешту з майна, накладеного на підставі постанови органу ДВС, такий арешт як і інші вжиті заходи щодо виконання рішення скасовуються саме виконавцем, який також проводить інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Якщо цього не було зроблено, сторона виконавчого провадження має право оскаржити відповідну бездіяльність державного виконавця за правилами розділу VII ЦПК України. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка викладена в Постанові Верховного суду від 26.09.2019 року по справі № 607/3894/17, провадження № 61-34202св18. Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed