Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

У квітні 2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення двойної суми завдатку та суми остаточного розрахунку за договором купівлі-продажу. Свої вимоги обґрунтував тим, що 10.11.2015 року між ним та відповідачем була укладена усна згода про продаж йому належний їй на праві особистої власності дачного будинку № [NUMBER] за ціною 1 000 доларів США у строк до 31.12.2015 року. В подальшому відповідач змінила ціну дачного будинку, що продавала до 1 400 доларів США. У цей же день, у виконання взятих на себе обов`язків, він передав відповідачу завдаток у розмірі 600 доларів США, а вона, у свою чергу, передала йому документи на спірне будівництво в оригіналі. 22.11.2015 року, в рахунок останнього розрахунку, він сплатив відповідачу ще 800 доларів США. Однак, до 31.12.2015 року та у подальшому відповідач свої зобов`язання не виконала, належний їй садовий будиночок в установленому порядку йому не продала, на телефонні дзвінки не відповідає та зустрічі з ним уникає. В подальшому ним було з`ясовано, що ще 05.08.2015 року відповідач оформила письмову розписку про продаж спірного будиночку [PERSON] за ціною 1 500 доларів США та отримала завдаток у розмірі 1 000 доларів США. Тобто, відповідач навмисно ввела його в оману за обставинами, а саме, - про права на вказаний об`єкт нерухомості іншої особи. Вважає, що усна домовленість відповідала вимогам ст.655 ЦК України, оскільки між ними було досягнута домовленість за всіма істотними умовами майбутньої угоди купівлі-продажу. Посилаючись на ч.2 ст.230 ЦК України, просив стягнути з відповідача подвійну суму завдатку, суму попередньої сплати та подвійну суму, понесених ним витрат (за юридичні послуги). Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач у судове засідання також не з`явилась, причини неявки суду невідомі. Так, в силу вимог частини пршої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі „Гінчо проти Португалії" передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне здійснити розгляд справи, незважаючи на неявку позивача/представника позивача через тривалість розгляду справи за вказаним позовом та відсутністю у позивача/представника позивача наміру вчинення дій для швидкого розгляду справи тощо. Вивчивши матеріали, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 10.11.2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] 600 доларів США в якості завдатку в рахунок продажу садового будинку № [NUMBER] у садовому товаристві № 6, який належить їй на праві власності. Цей садовий будинок зобов`язується продати за ціною 1 000 доларів США (а.с.24). Згідно копії розписки від 22.11.2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] 800 доларів США в рахунок розрахунку за продаж садового будиночку № [NUMBER] у садовому товаристві № [NUMBER] , який належить їй на праві власності (а.с.25). У відповідності до принципу диспозитивності та згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивач у позовній заяві посилався на виникнення між ним та відповідачем договірних зобов`язань, що відповідають вимогам та регулюються ст.ст. 230, 570, 655 ЦК України. Разом з тим, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки спірні правовідносини мають регулюватись нормами, передбаченими ст. 1212 ЦК України - зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Так, за статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Частиною 2 ст. 230 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману) передбачено, що сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Разом з тим, суд прийшов до висновку, що належним чином договір купівлі-продажу (попередній договір) нерухомого майна між сторонами укладено не було, а, відтак, застосування норм цивільного права, що витікають з договору купівлі-продажу, не можливе. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права - є підставою для відмови у задоволенні позову, що передбачено загальними принципами захисту цивільних прав та інтересів, визначених ст. 16 ЦК України. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім цього, суд вважає за необхідне вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову на підставі ч.1 ст.158 ЦПК України, якою визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи. Згідно частині 9 статті 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.04.2018 року по справі за вказаним позовом підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed