Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Сиріус 15», про визнання недійсними документів про відчуження [PERSON] сумісного спільного подружжя (житлового будинку та земельної ділянки ) до статутного капіталу ТОВ «Сиріус 15». Змінивши в ході судового розгляду свої вимоги у вересні 2016 року (а.с.72), позивачка просила суд визнати недійсним саме правочин про відчуження її колишнім чоловіком [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «Сиріус 15» придбаного ними за час перебування у шлюбі, а тому належного на праві спільної сумісної власності подружжя житлового будинку садибного типу, загальною площею 472,8 кв.м , розташованого за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Калініна, 56/1 та земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,0586 га. [PERSON] позовні вимоги в судовому засіданні [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона з 07.12.2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] За рахунок спільних зусиль і коштів вони з відповідачем придбали, а згодом перебудували житловий будинок садибного типу за адресою: м. Нова Каховка, вул. Калініна, 56/1 та земельну ділянку для його будівництва та обслуговування, але право приватної власності на них було зареєстровано тільки за відповідачем. На теперішній час їй стало відомо, що вказані обєкти нерухомого майна, відповідач , без її попередньої згоди на це, вніс до статутного фонду заснованого ним у березні 2015 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Сиріус 15». Вважає, що своїми діями [PERSON] порушив її права та інтереси як суб»єкта права спільної сумісної власності. Посилаючись на вказане, просила задовольнити її позов. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що спірна нерухомість була придбана тільки за особисті кошти відповідача, а тому є виключно його власністю, якою він у відповідності чинного законодавства і розпорядився, передавши до статутного капіталу «Сиріус-15», а тому такі дії не можна визнати недійсними; до того ж вони не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 07.12.2004 року (актовий запис відділу реєстрації актів цивільного стану Новокаховського міського управління юстиції у Херсонсікій області № 376), розірваний у 2016 році. На підставі договорів купівлі-продажу від 04 грудня 2007 року, зареєстрованих в реєстрі за № № 5817, 5820116, посвідчених приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] купив у [PERSON], відповідно: будинок, садибного типу № 56/1, загальною площею 59,5 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м з прибудовою та надвірними спорудами та земельну ділянку, площею 0,0586 га, що розташовані за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Калініна. З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2015 року засновником [PERSON] прийнято рішення № 1 про створення нової юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Сиріус 15», учасником якого є він одноособово, із формуванням статутного капіталу, розмір якого визначений у 2 000 000 грн, частково грошовими коштами у сумі 50 000 грн. та майном засновника [PERSON] на суму 1 950 000,00 грн; розмір його частки у Статутному капіталі цього підприємства дорівнює 100%. Відповідач передав до Статутного капіталу ТОВ «Сиріус-15» у якості внеску житловий будинок садибного типу № 56/1 по вул. Калініна, в м. Нова Каховка та земельну ділянку за цією ж адресою для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку). Суд надає правової оцінки запереченням представника відповідача проти позову про те, що зазначені дії не є правочином та не приймає їх до уваги, оскільки, відповідно до ст. 202 ЦК України, вони є підставою виникнення правовідносин власності. Вказаний правочин про передання майна в статутний капітал приватного підприємства в контексті ст. 626 ЦК України є домовленістю засновників, спрямованих на виникнення правовідносин власності. Згідно із ст. 215 ЦК Уекраїни, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до положень статті 12 Закону України "Про господарські товариства", частини першої статті 144 ЦК України, статті 115 ЦК України товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність, статутний капітал товариства складається з вартості вкладів його учасників. Вкладами учасників та засновників до статутного капіталу господарського товариства, згідно з приписами статті 115 Цивільного кодексу України, статті 86 Господарського кодексу України, можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, а також інші майнові права (включаючи майнові права на об'єкти інтелектуальної власності), кошти, в тому числі в іноземній валюті. Вклад, оцінений у гривнях, становить частку учасника та засновника у статутному фонді товариства. Таким чином, за приписами зазначених правових норм будь-яке майно, що передане учасником як вклад до господарського товариства і включене до його статутного капіталу, є часткою учасника в ньому та стає власністю товариства (за виключенням передання права користування певним майном у відповідності до статті 54 ЗУ "Про господарські товариства"). На відміну від моменту набуття права власності за договором, встановленого статтею 334 ЦК України, право власності товариства на майно виникає з моменту відповідної державної реєстрації редакції статуту, у якому відображено склад та вартість статутного капіталу товариства, його розподіл між учасниками. Отже, право власності у ТОВ «Сиріус-15» на майно: житловий будинок садибного типу № 56/1 по вул. Калініна, в м. Нова Каховка, площею 472,8 кв.м та земельну ділянку за цією ж адресою для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), виникло з моменту державної реєстрації редакції статуту цього товариства, затверджену рішенням його засновника № 1 від 06.03.2015 року, прийнятого у відповідності до чинного на той час законодавства України, що проведена 06.03.2015 державним реєстратором за № 15011020000002170. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що спірне майно є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, розпорядження яким одним з них вимагає згоди іншого. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім»ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюються питання розпоряджання цим майном. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства, ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства як вклад до статутного товариства. Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказів про те, що спірне майно придбавалось та було створено за рахунок спільних коштів або спільної праці подружжя суд у своєму розпорядженні не має. Позивачка не надала жодних фінансових документів, які б підтверджували її доводи, окрім голослівних пояснень. Натомість, відповідач [PERSON] надав суду докази, які свідчать про те, що він до укладення шлюбу із [PERSON] володів достатньою сумою коштів, необхідних для придбання спірної нерухомості та подальшого перебудування спірного житлового будинку. Так, в матеріалах справи містяться: копія трудової книжки відповідача, з якої вбачається, що до укладення шлюбу з [PERSON] він був постійно працевлаштований, щомісячно отримував заробітну плату за місцем роботи, що підтверджується наданими суду відповідними довідками, зокрема, з ПАТ «Чумак» з 1996 до 2003 року. З 02.01.2003 року [PERSON] займав посаду директора приватного підприємства «Будсервіс», яке виконувало роботи з будівництва житлових будинків та мало прибуток, що підтверджується наявною в матеріалах справи декларацією на прибуток за 2003 рік. Також, ці обставини підтвердили допитані судом свідки [PERSON]:, який зазначив, що за виконані відповідачем роботи він заплатив останньому 26 тис.доларів США готівкою, [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім того, до матеріалів справи долучений договір № 5820 від 15.10.2004 року про внесення [PERSON] на депозитний рахунок строком на 1 місяць грошових коштів в сумі 12 900 доларів США . На підставі наведених вище доказів суд вважає доведеним, що до укладення шлюбу [PERSON] володів грошовими коштами та мав їх достатньо для придбання спірного майна, а в подальшому для проведення його реконструкції. Ці обставини не спростовані позивачкою, нею не заперечувалось, що її колишній чоловік дійсно одержував доходи у зазначених ним розмірах, своїх же пояснень про наявність власного бізнесу та одержання від нього грошових надходжень нею жодним чином документально не підтверджено. З врахуванням зазначеного відсутні правові підстави вважати спірне майно обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, згода [PERSON] на його передачу до статутного капіталу ТОВ «Сиріус-15» не потребувалась. Слід також зазначити, шо навіть і в разі належності спірного майна подружжю на праві спільної сумісної власності та передання цього спільного сумісного майна до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю, заснованого одним з них, майно переходить у приватну власність самого товариства, а спільне майно подружжя втрачає ознаки обєкта права спільної сумісної власності. Такі правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 02.10.2013р. у справі № 6-61цс13, від 03.07.2013р. у справі № 6-61цс13, які суд зобов»язаний враховувати відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України і не має підстав не погодитись з ними. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed