Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS], та за відповідачем - Ѕ частину квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.06.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO] Під час шлюбу подружжям було укладено договір про інвестування, який передбачав будівництво квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 17.12.2012 було видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру на [PERSON] Кошти, за які була придбана вказана квартира, були спільними коштами. 26.10.2017 рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Враховуючи те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2019 відкрито провадження за даним позовом, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не прибула, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримав, просив розподілити спільно нажите майно, а також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 9 204,80 грн. та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 36 000 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи, також подав до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу у його відсутність за наявними матеріалами справи. Будь-яких інших заяв, а також відзиву на позов не подавав. Крім того, відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, вважаючи 36 000 грн. сплачених позивачем за надання правничої допомоги необґрунтованими та невиправдано великими. Суд розглянув справу за відсутністю сторін за наявними у суду матеріалів, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, оскільки від обох учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 18.06.2010 перебували в зареєстрованому шлюбі, та рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.10.2017 у справі №753/9877/17, шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 10-11). Також встановлено, що за відповідачем [PERSON] на праві приватної власності зареєстрована квартира [ADDRESS] що підтверджується копією свідоцтва про право власності, виданого Головним управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 17.12.2012 (а. с. 15). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно - квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі рухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого вони були зареєстровані, суду не надано. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Позивачем надано докази того, що квартира є об'єктами права спільної сумісної власності сторін, оскільки вона придбана сторонами під час шлюбу. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача з даного приводу до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі спільного майна подружжя в даному спорі, суд застосовує принцип рівності. Підсумовуючи викладене, а також приймаючи до уваги відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судові витрати слід розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 9 204,80 грн. Дослідивши заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 36 000 грн., врахувавши заперечення відповідача щодо такого розподілу цих витрат, суд вважає, що вказана заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: - Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); - За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; - Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; - Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; - Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; - Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Надання адвокатом Красносільскім М.І. позивачу адвокатських послуг при розгляді справи підтверджується, зокрема: договором про надання правової допомоги від 14.09.2018, укладений між [PERSON] та АО «ЮК «КАПІТАЛ», додатком №1 до договору, актом прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг), квитанцією №97 від 14.09.2018, що підтверджує оплату наданих послуг у розмірі 36 000,00 грн. Водночас, у самому тексті договору та додатку відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається про порядок оплати такої професійної правової допомоги, що має здійснюватися на підставі розрахунків/рахунків, актів або інших двосторонніх документів. Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що оскільки відсутня об'єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом Красносільским М.І. та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, враховуючи заперечення іншої сторони, суд вважає за необхідне зменшити заявлені до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з акту прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг) із надання правничої/правової допомоги адвокатом здійснено наступний перелік робіт: правнича допомога складалася з надання консультацій, аналізу документів, підготовки позовної заяви, підготовки заяви про забезпечення позову, підготовка адвокатського запиту до Дарницького районного суду м. Києва, підготовка заяви про усунення недоліків, підготовка заяви про відкриття виконавчого провадження, виїзд до Дарницького РВ ДВС м. Києва, виїзд та участь у судовому засіданні, написання заяв та клопотань. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ряд послуг, як-то виїзд до Дарницького РВ ДВС, не потребують спеціальних професійних навиків. При цьому суд не бере до уваги розрахунок послуг з підготовки заяви про усунення недоліків, оскільки вона фактично являється супровідним листом, до якого додані квитанції про сплату судового збору, підготовка заяви про відкриття виконавчого провадження, виїзд до виконавчої служби, оскільки вони не являться правничою допомогою, позивач мав змогу самостійно, не маючи юридичної освіти, виконати вказані дії. Враховуючи наведене, з огляду те, що ціна наданих адвокатом послуг не була узгоджена між сторонами шляхом внесення відповідних пунктів в умови договору, суд дійшов висновку про часткове задоволення таких витрат у розмірі 14 000, 00 грн. з урахуванням критерію розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи.

Outcome: approved