Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд ухвалити рішення про відібрання у відповідача дитини [PERSON] , [INFO] та повернути дитину їй. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вони з [PERSON] перебували в шлюбі. Рішенням Рожнятівського районного суду від 25 березня 2019 року шлюб між ними розірвано, а неповнолітніх дітей, сина [PERSON] , [INFO] та дочок [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] залишено на проживання з нею. В кінці серпня 2019 року відповідач забрав сина до себе, та маніпулюючи свідомістю дитини і обіцяючи дорогі подарунки, по даний час продовжує утримувати сина у себе, а на її неодноразові прохання повернути сина не реагує. Дії відповідача вважає незаконними, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про відібрання дитини від батька. [PERSON] у своїй позовній заяві просив ухвалити рішення, яким змінити місце проживання дитини сина [PERSON] від матері до батька. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що вони з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду про розірвання шлюбу дітей було залишено на проживання з матір`ю. Основною причиною розлучення була легка поведінка позивачки та неодноразова сімейна зрада, а також неодноразове залишення вночі самих дітей і відлучення її з будинку для зустрічі з другими чоловіками та неналежний догляд за дітьми. На даний час їхній син самостійно вибрав місце проживання разом з ним, оскільки [PERSON] не забезпечено останнього нормальними умовами. При проживанні сина із ним та його батьками, вони не будуть заперечувати щодо відвідувань його матір`ю, іншими дітьми в любий час та не чинити перешкод в їхньому спілкуванні. Оскільки відповідачка не хоче добровільно погодитись, щоб син [PERSON] проживав спільно із ним та його батьками, він змушений звернутись до суду з позовом про зміну місця проживання дитини. В судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Родіков І.С. підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. [PERSON] суду пояснила, що після розлучення діти проживали з нею в будинку її матері. Вона бажає, щоб діти проживали та виховувались разом. [PERSON] працює за кордоном, тому саме вона може і повинна більше часу приділяти дитині. Окрім того, відповідач не дає їй можливості повноцінно спілкуватись з сином. Фатично, [PERSON] та його батьки настроїли агресивно сина проти неї. Просила відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки суд присудив, щоб діти проживали з нею. В судовому засіданні [PERSON] та його представник -адвокат Халус М.М. просили відмовити в задоволенні позовних вимог про відібрання дитини. Свої позовні вимоги [PERSON] вважає підставними. Син [PERSON] , сам прийшов до будинку де він проживає з батьками й нехотів повертатися до матері. Як ним було встановлено, то в будинку де проживає [PERSON] , з його дітьми поводяться незадовільно. З даного приводу він неодноразово звертався в поліцію, за що [PERSON] та її матір було притягнуто до адміністративної відповідальності. Зокрема [PERSON] вчиняла відносно їхнього сина [PERSON] неправомірні дії, застосувала до нього фізичне насильство. Син на даний час є достатньо дорослим, щоб вибирати з ким він хоче проживати. Він створює для сина всі необхідні умови. Не заперечив, що часто перебуває за кордоном, однак вказав, що його батьки, взмозі піклуватися про сина. Вважає, що він як батько має рівні права з матір`ю щодо визначення питань щодо дитини. Проживання сина з матір`ю може нести загрозу для хлопчика, якого ображає молодший брат відповідачки. Умови проживання у нього кращі. Дитина тривалий час проживає в його сім`ї, звик до своєї домівки та до оточуючих і зміна місця проживання негативно вплине на психологічний стан дитини. Він не перешкоджає спілкуванню позивачки [PERSON] з сином. Представник органу опіки та піклування - [PERSON] пояснив, що ними перевірялись умови проживання обох батьків. Сторони проживають зі своїми батьками. У кожного створені належні умови для проживання дитини. Батько дитини працює закордоном. У той час коли [PERSON] знаходиться за кордоном дитиною опікується мати відповідача та батько. Згідно висновку Органу опіки та піклування, представник заявив, що правових підстав, передбачених нормами СК України для відібрання дитини від батька немає. Дитина проживає з батьком за зареєстрованим місцем проживання. Батько та члени його сімї добре опікуються дитиною. Проживання з батьком не створює небезпеки для життя та здоровя хлопчика. Комісією захисту прав дітей при райдержадміністрації попередньо розглядалось питання про визначення місця проживання дитини та було прийняте рішення про визначення місця проживання дитини з матірю, однак на даний час рішення було змінено на користь батька. Свідок [PERSON] -бабуся малолітнього [PERSON] , суду дала показання про те, що після розірвання шлюбу між сторонами в них постійно виникають конфлікти через спілкування з дітьми. [PERSON] спекулює прив`язаністю батька до дітей, тому не дозволяє йому бачитися з дітьми. Вона, як бабуся також має право бачитися з своїми онуками, однак [PERSON] категорично проти цього. Не заперечила, що коли її син [PERSON] , їде закордон дитина залишається у неї на вихованні, однак стверджує, що вона сумлінно ставиться до виховання дитини. Її онук всім забезпечений, підтягнув навчання про що можуть підтвердити його вчителі. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні в присутності батьків категорично вказав, що бажає проживати з батьком. Він проти того, щоб його передали на виховання матері. Просить суд залишити його проживати в батька, йому там набагато ліпше,оскільки тато, бабуся й дідусь дуже добре до нього ставляться. Він не буде жити з мамою, втече до батька. Вислухавши сторін, свідків, вивчивши матеріали справи суд, вважає, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення, а позов [PERSON] підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 29 вересня 2008 року по 25 березня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.13). Від проживання у шлюбі в них народилося троє дітей син [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] (а.с.10-12). Копією рішення Рожнятівського районного суду від 25 березня 2019 року підтверджено, що шлюб між сторонами розірваний судом, дітей залишено на проживання з матір`ю. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 06 серпня 2020 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне залишити малолітнього [PERSON] [INFO] на проживання з батьком [PERSON] . Відповідно до наданих пояснень [PERSON] , вона бажає відібрати сина у батька та повернути на проживання до себе, так як і було вирішено судом при розлученні. [PERSON] стверджує, що батько переманив хлопчика до себе купляючи речі, які на даний час йому ще не потрібні, зокрема квадроцикл. Відповідно до пояснень [PERSON] , він бажає визначити місце проживання разом з ним, оскільки вважає, що в будинку матері сина ображає неповнолітній брат [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] запевняє, що матір не захищає дитину від образ, не зважає на його скарги. Крім того, стверджує, що його колишня дружина не належним чином виконує батьківські обов`язки та одноразово вчинила насильство щодо сина. Під час бесіди малолітній [PERSON] повідомив, що бажає жити з батьком. З розмови з дитиною видно, що на нього великий психологічний вплив має батько, внаслідок чого у дитини склалось упереджене ставлення до матері, проте насильне повернення дитини до матері завдасть шкоди емоційній стабільності [PERSON] .Дитина перебуває в стресі через необхідність у визначенні місцяйого проживання, він тримає образу на маму і не бажає з нею проживати, але хоче бачитись з сестричками. Відповідно до комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану та сімейних відносин, складеної Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» від 26.09.2019, в хлопчика низька самооцінка, присутній страх. [PERSON] прагне розширення своїх можливостей, домашнього затишку, почуття сімейної спільності. Рекомендована корекційна робота, спрямована на зниження рівня агресії, тривоги, переживань у дитини. Копією постанови судді Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2020 року (а.с.62) та копією постанови судді Івано-Франківського апеляційного суду від 13 березня 2020 року (а.с.78-82) підтверджено, що [PERSON] притягувалася до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП та за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України). Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що до розірвання шлюбу 25 березня 2019 року та із серпня 2019 року малолітній [PERSON] проживає в будинку де сім`я проживала до розірвання шлюбу, що сторонами не оспорюється. Тобто, зареєстрованим місцем проживання малолітнього [PERSON] є зареєстроване місце проживання його батька [ADDRESS] . [PERSON] заявлена вимога про негайне відібрання дитини від батька з посиланням на ст. 162 СК України. Сттатею 162 СК України встановлено, що суд має право за позовом заінтересованої особи негайнопостановити рішення провідібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання у випадках, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Проаналізувавши надані сторонами докази та аргументи сторін, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] тому що нею не доведено, що [PERSON] самовільно змінив місце проживання дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей. Відповідно достатті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. У відповідності до ч. 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (Справа "Хант проти України", № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Справа "Мамчур проти України", № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Комісії з питань захисту прав дитини Рожнятівської райдержадміністрації (а.с.95), орган опіки та піклування вважає за доцільне надалі залишити малолітнього [PERSON] , [INFO] , на проживання з батьком. З мотивувальної частини цього висновку вбачається, що Комісією встановлено однаково позитивне виконання сторонами своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини. Разом з тим, встановивши що обидвоє батьків належним чином виконують свої батьківські обов`язки, Комісія, на думку суду мотивувала належним чином своє рішення чому вона прийшла до висновку про доцільність залишення дитини з батьком, а не з мамою. З огляду на вищенаведене, суд вважає висновок органу опіки та піклування таким, що базується на ретельному з`ясуванні обставин справи, є об`єктивним та обґрунтованим, таким, що відповідає інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З висновку органу опіки та піклування вбачається, що на засіданні комісії малолітній [PERSON] категорично вказував на бажання проживати разом з батьком. Так само, в судовому засідданні [PERSON] продемонстрував негативне ставлення до матері, тому суд приходить до однозначного висновку, що насильне повернення дитини до матері завдасть шкоди психологічному стану дитини. Проаналізувавши всі докази окремо та в їх сукупності, при рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, заінтересованості кожного з батьків, щоб дитина проживала з ним, суд переконаний, що місцем проживання дитини слід визначити з батьком. Таке рішення найбільш відповідає інтересам дитини. При цьому, суд наголошує, що проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини та звертає увагу сторін на положення ст.157 СК України, згідно якої встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, не є розлученням її матір`ю, яка не позбавлена права спілкування з дитиною, а також участі у її вихованні та забезпеченні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування з дитиною, а у разі недосягнення такої згоди, за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням.

Outcome: approved