Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

01 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з вказаним позовом до [PERSON] В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 04 жовтня 2001 року між нею та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу будинку № 29, розташованого за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Дмитрівка, вул. Набережна. Оскільки вказаний договір було посвідчено універсальною біржею «Південь» і вважається недійсним, вона не має можливості розпорядитися належним їй майном. Посилаючись на те, що нею та відповідачкою виконані усі умови договору, просила визнати угоду дійсною. Позивачка в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить про їх задоволення, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України, до суду не з'явилася, про причини своєї неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не подавала. Третя особа - універсальна біржа «Південь» про причини неявки свого представника суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 04 жовтня 2001 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 3017 будинку № 29, розташованого за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Дмитрівка, вул. Набережна, який посвідчено універсальною біржею «Південь». За умовами договору позивачка сплатила продавцю повну вартість будинку в сумі 500 грн., а та передала будинок у власність та користування покупця. Вказаний договір 15 січня 2002 року було зареєстровано в Очаківській районній філії ММБТІ за реєстраційним № 386. Спірне майно на момент укладення угоди обтяжень щодо його відчуження не має, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 69983833 від 07 жовтня 2016 року. Відповідно ст. 224 ЦК України (1963р.), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила змісту діючої на той час ст. 227 ЦК України(1963 р.), згідно якої договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, сторони після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, це є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved