Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON], діючи, як представник позивача [PERSON] звернувся до Бережанського районного суду Тернопільської області із позовною заявою й згідно уточненого складу осіб та позовних вимог просив суд постановити рішення, яким визнати незаконними дії відповідача приватного нотаріуса Бережанського районного нотаріального округу Хрущ Д.С. при посвідченні та видачі довіреностей від 15 березня 2011 року, від 03 червня 2011 року та 12 вересня 2013 року від імені громадянина Бельгії [PERSON] на ім'я [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсними з дати нотаріального посвідчення оформлені приватним нотаріусом Хрущ Д.С. зазначені довіреності від 15 березня 2011 року, реєстраційний номер 904, від 03 червня 2011 року, реєстраційний номер 1923 та від 12 вересня 2013 року, реєстраційний номер 3540; визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобілів Шевроле Каптіва, реєстраційний [NUMBER] та Вольсваген Каравела реєстраційний номер [NUMBER] від 28 травня 2014 року, укладені повіреними [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] на основі довідок рахунків №-460462 та №-460463 виданих ТзОВ «Альфа Караван » та повернути їх позивачу. Також просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача всі понесені судові витрати по справі, в тому числі й витрати на правову допомогу. В обґрунтування заявлених вимог загалом послався на те, що відповідачем приватним нотаріусом Хрущ Д.С. при посвідченні та видачі оскаржуваних доручень було порушено вимоги діючого законодавства «Про нотаріат», не здійснено їх перекладу на мову якою володів [PERSON] - фламандську, оскільки він є громадянином Бельгії і не володіє українською мовою. Вважає, що при оформленні й посвідченні згаданих довіреностей позивач як власник автомобілів фактично і практично був позбавлений можливості знати і розуміти як їх зміст так і обсяг прав, якими він уповноважував відповідачів під час представництва його інтересів щодо згаданих автомобілів, а тому був позбавлений можливості вільно розпорядитися своїми суб'єктивними правами. В свою чергу відповідачі [PERSON] та [PERSON], використавши його довіру та ввівши в оману, переконали, що підписавши оскаржувані доручення він лише уповноважить їх на керування транспортними засобами, зазначеними у дорученнях та на представництво його інтересів при цьому. Про те, що такими дорученнями зазначених відповідачів буде наділено ще й правами реалізації чи відчуження згаданих автомобілів йому ( [PERSON]) відомо не було і він таких повноважень відповідачам надавати не бажав. В подальшому, відповідач [PERSON], діючи від імені позивача, фактично без його згоди на продаж транспортних засобів, 28 травня 2014 року зняв згадані транспортні засоби з обліку та продав їх на підставі довідок-рахунків відповідачу [PERSON] Вважає, що такі дії відповідачами вчинено з фактичним перевищенням наданих їм дорученнями повноважень в частині відчуження транспортних засобів, і оскільки позивач їх не схвалив, не прийнявши від відповідачів виручені за них кошти, вважає, що угоди купівлі-продажу автомобілів також слід визнати недійсними, а автомобілі - повернути позивачу, як законному власнику. Поряд із судовим збором, сплаченим стороною позивача за заявленими вимогами, також просить суд стягнути з відповідачів і витрати на надання юридичних послуг (правової допомоги) згідно договору про надання юридичних послуг від 23 червня 2014 року в розмірі 2 800,00 грн. та стягнути з відповідачів кошти у відповідності до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за 14-ть годин участі [PERSON] як особи, яка надавала юридичні послуги в судових засіданнях у дні розгляду справи та при ознайомленні з матеріалами справи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. В обґрунтування заявлених вимог дав пояснення, які за своїм змістом є аналогічними тим, що зазначені у поданій суду позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог (а.с. 50). У судовому засіданні відповідач приватний нотаріус Бережанського районного нотаріального округу Хрущ Д.С. заявлені до неї позовні вимоги щодо визнання її дій незаконними та позовні вимоги про визнання недійсними з дати посвідчення доручень вважає такими, що не підлягають до задоволення. Щодо вирішення решти позовних вимог - покладається на думку суду. В обґрунтування заперечень проти заявлених вимог також пояснила, що попередньо позивач [PERSON] багато разів звертався до неї, як до нотаріуса із проханнями вчиняти нотаріальні дії, зокрема - посвідчення доручення на участь [PERSON] в суді; посвідчення доручень на автомобілі, де його довірителями виступали відповідачі [PERSON] та [PERSON] Як правило при цьому позивач приходив з [PERSON], вітався, показував документ про особу, технічний паспорт, казав «генеральна довіреність на [PERSON] та [PERSON]». Після цього текст документа готувався тодішнім її помічником [PERSON], який також є і перекладачем і спілкувався з позивачем на різні теми. [PERSON] казав позивачу звірити реквізити автомобілів і питав чи дійсно він хоче їх продати. Перед тим як підписати довіреність позивач завжди їх читав, але не вголос, а може робив вигляд, що читає. Коли вона запитувала чи зрозуміло йому, той ствердно махав головою; після цього сплачував 150,00 грн., підписував документ. У всіх випадках вона питала в позивача чи потрібен йому перекладач і той відповідав, що ні. Вважає, що при цьому позивач розумів значення своїх дій і знав для чого йшов до нотаріуса і дійсно бажав видавати доручення, які включали й право повірених на продаж автомобілів. При цьому з позивачем вона спілкувалася українською мовою, текстів доручень на іншу мову йому не перекладала, зміст статей цивільного кодексу та інших норм права, які підлягали роз»ясненню при оформленні доручень також пояснювала загальними поняттями українською мовою. При оформленні оскаржуваних доручень позивач до неї жодного разу не звертався ні з усними, ні з письмовими заявами, що він не розуміє української мови і йому потрібно перекласти їх зміст, хоча вона питала чи потрібен йому переклад. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позову не визнав, щодо його задоволення заперечив в повному обсязі. Також пояснив, що не може нічого повідомити суду про обставини за яких посвідчувалися та оформлялися оскаржувані доручення. Дійсно 28 травня 2014 року, на підставі оскаржуваних доручень, від імені позивача він продав своєму синові - відповідачу [PERSON] зазначені у позові автомобілі. До цього позивач постійно казав йому та синові, який працював разом із позивачем з 2007 року по травень 2014 року, що вони можуть робити з тими автомобілями що захочуть. Перед звільненням син сказав йому, що буде звільнятися й хоче придбати автомобілі позивача, - це було в травні 2014 року. Про таке своє бажання син позивачу не повідомляв. 28 травня 2014 року він (свідок) зняв автомобілі з обліку в МРЕВ, потім в магазині оформив довідки, на підставі яких і було оформлено продаж ним своєму сину автомобілів позивача. Однак син, як покупець грошей за автомобілі йому не дав, оскільки вирішив особисто віддати їх позивачу. Цього ж дня при ньому син хотів віддати гроші за автомобілі позивачу, але той відмовився їх брати, сказавши, що передумав. В подальшому вони неодноразово намагалися віддати ці кошти позивачу, як усно так і письмово, але він завжди відмовлявся їх прийняти. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в заперечення проти позову пояснила, що позивач є громадянином Бельгії і прибув в Україну близько 10-ти років тому назад. Його державною мовою є голландська, а його паспорт на німецькій мові. В Благодійному фонді якими керує позивач на балансі був один автомобіль, який той продав. Всі інші автомобілі куплялися на ім'я позивача і він видавав на них доручення на ім'я відповідачів [PERSON] й всі ці доручення містили положення про право повірених продавати транспортні засоби. Позивач є настоятелем благодійного фонду в Україні, здійснює у зв»язку з цим різні управлінські та організаційні дії, а тому володіє українською мовою. За рішенням суду позивач також є опікуном хворих дітей, був в судовому засіданні, особисто давав пояснення без представників і вільно володів при цьому українською мовою. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позову не визнав, давати пояснення як сторона у справі відмовився. Заявив клопотання про допит його у справі в якості свідка. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що спочатку працював у Благодійному фонді Братів Милосердя водієм, з 2008 року став заступником настоятеля [PERSON] ( брата [PERSON]). Стосунки між ними були дружні. За ініціативою [PERSON] продали автомобіль Форд, який був на балансі фонду, потім купили новий - Вольсваген Каравела, а потім - Мазду 5. Оскільки машини швидко зношувалися, [PERSON] попросив їх продати й купити інші та дав йому доручення. Казав, що довіряє йому і щоб він купляв автомобілі на власний розсуд. Автомобілі потрібні були для делегацій і дальніх поїздок в Карпати, Зарваницю. Також казав, що в подальшому ці автомобілі могли б перейти йому ( [PERSON].), тобто він міг би їх викупити. Він виконав прохання [PERSON] і таким чином придбав автомобілі Шевроле-Каптіва ( у вересні 2013 року) та Вольсваген Каравела (у 2011 році). Ці автомобілі використовувалися для приватних цілей [PERSON]. Зазначив, що вибирав ці автомобілі як для себе, на свій смак, а в подальшому й купив їх у [PERSON] по оскаржуваних дорученнях, через свого батька відповідача [PERSON] Саме [PERSON] наполягав, щоб в дорученнях було зазначено й право продажу, хоча він пояснював йому, що для керування автомобілем нотаріального доручення не потрібно. В той день, як він купив ті автомобілі, вони з батьком ( відповідач [PERSON].) відвезли гроші [PERSON]. Підтвердив, що [PERSON], який від імені [PERSON] виступав продавцем автомобілів, він як покупець коштів за автомобілі не передавав, оскільки мав намір як завжди особисто віддати кошти [PERSON]. Але той відмовився їх приймати, сказав, що він на той момент не бажав продавати йому зазначені автомобілі. В подальшому він кілька разів хотів передати ці кошти [PERSON], але той їх так і не прийняв. Коли він 03 червня 2014 року припинив свої трудові відносини з фондом, то забрав вже свої автомобілі з гаражу фонду. Як йому відомо, за час своєї діяльності на території України, [PERSON] оформив біля 50-ти різних нотаріальних доручень, по яких також продавалися автомобілі і позивач з такими діями завжди погоджувався. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач [PERSON] є керівником благодійного фонду «Брати Милосердя». В травні 2014 року він був свідком інциденту, як відповідач [PERSON], що також працював у фонді, з гаражу фонду забрав два автомобілі, повідомивши при цьому, що він є їх власником. Ці події відбулися після того, як у позивача погіршилися стосунки з [PERSON] та після повідомлення останнього, що він буде звільнений. Також пояснив, що спілкується з позивачем частково англійськими та українськими словами, жестами. Українською мовою позивач міг читати лише деякі слова, вільно не володів і не розумів. Рідною мовою позивача є фламандська і коли була потреба в перекладі документів, то він їх перекладав з допомогою комп'ютерної програми. Позивач завжди наголошував, що давав відповідачам лише доручення на право керування, а не на продаж автомобілів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з позивачем і ніколи не міг з ним порозумітися, оскільки той не знає української мови, спілкувалися лише жестами й окремими словами. Також йому відомо, що в травні 2014 року в благодійному фонді був конфлікт з [PERSON], який ніби-то не повернув те, що йому було надано для роботи. Зі слів працівників фонду знає, що наявними у фонді автомобілями возять дітей і автомобілі повинні бути комфортними, оскільки діти є хворими, а дороги - погані. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працює соціальним працівником фонду. Його настоятель [PERSON] ( брат [PERSON]) спілкується частково деякими словами англійською, окремі слова - українською мовою, жестами, при потребі запрошував перекладача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працює соціальним працівником в домі світла Христового фонду Братів Милосердя. Їй відомо, що автомобілі використовувалися в фонді для потреб дітей, для поїздок в Карпати, в ліс, до лікаря, по різних потребах. Потім ці автомобілі забрав [PERSON]. Повідомила, що позивач спілкувався з нею та дітьми частково англійською, українською, жестами. При потребі мав перекладача [PERSON] і доньку отця [PERSON]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в період з 2003 року по 12 вересня 2013 року він працював помічником-консультантом у нотаріуса Хрущ Д.С. В його обов»язки входив набір текстів документів на комп'ютері. Коли до нотаріуса Хрущ Д.С. приходив [PERSON], то він завжди був з [PERSON] і між ними були дуже довірливі стосунки. При цьому саме [PERSON] казав, що потрібно оформити довіреність. Тоді нотаріус казала йому (свідку) який тип довіреності потрібно набрати і він це виконував, потім передавав їй і далі нотаріус вчиняла реєстрацію. Також пригадує, що здійснював для [PERSON] переклад статуту з української на англійську мову. Інших документів для [PERSON] не перекладав і він до нього з цього приводу не звертався. У всіх випадках з нотаріусом говорив тільки [PERSON], а [PERSON] завжди сидів мовчки і нічого не говорив. Як йому відомо, поняття, що таке довіреність, [PERSON] англійською не розумів. Також він ( свідок) сумнівається, що [PERSON] вміє читати українською. Пропозиції нотаріуса [PERSON] здійснювати переклад в нотаріальній конторі текстів оскаржуваних доручень в квітні та червні 2011 року він не чув. Також не чув, щоб [PERSON] при такому оформленні доручень казав щось про «генеральне доручення» та про «продаж». Як йому відомо англійською мовою [PERSON] володіє дуже погано, лише на побутовому рівні, а чи володіє він німецькою(якою володіє свідок) він не знає. Також заперечив пояснення приватного нотаріуса Хрущ Д.С. про те, що саме він казав [PERSON] звіряти реквізити автомобілів і питав його думку чи дійсно той хоче продавати автомобілі. Як саме нотаріус пересвідчувалася в тому, що позивач розуміє українську мову він не знає. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача приватного нотаріуса, відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], допитавши свідків, всебічно дослідивши надані сторонами докази по справі в їх сукупності, дійшов до наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, у відповідності з вимогами ст.212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно положень статті 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Положеннями статті 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Хрущ Д.С. 15 березня 2011 року та 03 червня 2011 року посвідчено довіреності зареєстровані відповідно в реєстрі №904 та №-1923, якими уповноважено [PERSON] та [PERSON] діяти від імені [PERSON] по представництву інтересів довірителя (позивача) щодо автомобіля «Вольсваген Каравела», 2003 року випуску реєстраційний [NUMBER]. Також 12 вересня 2013 року приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Хрущ Д.С. посвідчено довіреність зареєстровану в реєстрі №-3540 якою уповноважено [PERSON] та [PERSON] діяти від імені [PERSON] по представництву інтересів довірителя (позивача) щодо автомобіля «Шевроле Каптіва», реєстраційний [NUMBER]. Тексти вказаних довіреностей складено українською мовою. Зазначені факти та обставини в судовому засіданні учасниками процесу не заперечено. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом, яка діяла на час посвідчення доручень 15 березня та 03 червня 2011 року) мова нотаріального діловодства визначається ст. 20 Закону Української РСР «Про мови в Українській РСР» , згідно якої нотаріальне діловодство в державних нотаріальних конторах і виконавчих комітетах міських, селищних і сільських Рад народних депутатів ведеться тією мовою, якою в даній місцевості здійснюється судочинство. Якщо особа, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути складені також в перекладі (переклад здійснюється в установленому законом порядку) російською чи іншою мовою. Ця ж норма передбачена і п. 9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, від 3 березня 2004 року N 20/5, (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882, чинної на момент вчинення нотаріальної дії), яким встановлено, що мова нотаріального діловодства визначається у відповідності до статті 15 Закону України "Про нотаріат". Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, яку вона знає. Статтею 15 Закону України «Про нотаріат» визначено, що мова нотаріального діловодства визначається статтею 16 Закону України "Про засади державної мовної політики".(стаття 15 у редакції Закону України від 03.07.2012 р. 5029-VI, яка діяла на час посвідчення доручення 12 вересня 2013 року), згідно якої нотаріальне діловодство в Україні здійснюється державною мовою. Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не володіє державною мовою, за її заявою тексти оформлюваних документів мають бути перекладені нотаріусом або перекладачем мовою, якою вона володіє. Пунктом 10 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 N 296/5 та зареєстрованого в МЮУ 22 лютого 2012 р. за N 282/20595, ( далі Порядок) ( чинного на час вчинення нотаріальної дії 12 вересня 2013 року) визначено,якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином Бельгії й українською мовою не володіє. Зазначений факт підтверджений дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме вищевказаними показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON] та [PERSON]; матеріалами адміністративної справи №-3\\593\\205\\2013р. про адміністративне правопорушення [PERSON] Де Роек за ст.188-16 ч.1 КУпАП, у якій постановою Бережанського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2013 року визначено, що [PERSON] Де Роек є громадянином Бельгії та не розуміє української мови, а володіє фламандською мовою. Крім того, у всіх випадках тексти доручень позивачем підписано не українською мовою, оскільки у всіх підписах довірителя від імені [PERSON] є літери іноземної мови, рукописного тексту українською мовою зазначеною особою в цих дорученнях не вчинено. Лише в дорученні від 12 вересня 2013 року за р.№- 3540, поряд таким підписом довірителя, має місце рукописний текст друкованими літрами «[PERSON]». Отже, зазначене свідчить про те, що позивач не володів мовою, на якій були складені оскаржувані доручення й така обставина залишилася поза увагою нотаріуса при вчиненні нею дій по посвідченню згаданих правочинів. Посилання сторони відповідачів, зокрема й покази свідка [PERSON] ( який є одночасно відповідачем у даній справі) на те, що перебуваючи на території України позивач спілкується як з оточуючими особами так і в різних державних установах на побутовому рівні українською та англійською мовами, що є доказом того, що він повністю розумів зміст оскаржуваних доручень, суд оцінює критично й не приймає до уваги. В даному випадку суд вважає, що такі відомості не є достатньою обставиною для підтвердження того факту, що саме такий рівень знань позивача української мови є достатнім для повного розуміння ним юридичного змісту оскаржуваних доручень, тим більше, що чинним законодавством України для вчинення правочину без перекладу визначено не просто розуміння особою мови, на якій вчиняються в даному випадку правочини, а необхідність саме знання та володіння особою українською або російською мовами (станом на 15 березня та 03 червня 2011 року) або володіння особою державною мовою, якою є українська (станом на 12 вересня 2013 року). Посилання представника відповідачів [PERSON], на те, що позивач вільно володіє українською мовою, оскільки був в судових засіданнях і давав особисті пояснення, не обґрунтовані й не підтверджені жодним доказом по справі, а тому суд також не приймає їх до уваги. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» в ред. 2008 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до глави 6 Порядку, нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Положеннями статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч.5 ст. 202 ЦК України, - до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вважає суд, довіреності від 15 березня та 03 червня 2011 року посвідчені нотаріусом з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки позивач є громадянином Бельгії й не знає і не володіє українською (державною) мовою діловодства, а нотаріус під час видачі довіреності не забезпечила йому перекладу таких довіреностей на зрозумілу для нього мову, як і не з'ясувала мови, якою позивач в даному випадку володів чи знав, й таким чином не пересвідчилася в дійсності волевиявлення довірителя щодо розуміння ним значення, умов згаданих правочинів доручення на представництво інтересів та їх правових наслідків. Хоча в судовому засіданні не здобуто доказів того, що позивач звертався до нотаріуса із заявою чи то усною, чи то письмовою про переклад йому тексту доручення від 12 вересня 2013 року і нотаріус в даному випадку правомірно не здійснила (чи не забезпечила здійснення) перекладу такого документу, суд і в цьому випадку вважає, що всупереч вищевказаним вимогам Порядку та Закону України «Про нотаріат» при посвідченні згаданого доручення нотаріусом також не було з'ясовано дійсності намірів позивача, як довірителя, не вчинено необхідних дій щоб пересвідчитися чи дійсно він розуміє зміст, обсяг та правові наслідки згаданого вчинюваного правочину доручення на представництво інтересів. Отже, суд прийшов до висновку, що при оформленні й посвідченні згаданих довіреностей нотаріус не вчинила передбачених законом дій на встановлення дійсних намірів довірителя, шляхом з'ясування розуміння ним значення, умов правочинів та їх правових наслідків, яке могло бути здійснене лише у випадку доведення до довірителя змісту таких правочинів шляхом їх перекладу з української на мову, якою він володів або розумів. А тому суд вважає, що при оформленні (посвідченні) нотаріусом згаданих доручень позивач фактично був позбавлений можливості знати та розуміти як їх зміст, так і обсяг прав, якими він уповноважував відповідачів під час представництва його інтересів, а тому позивач був позбавлений можливості вільно розпорядитися своїм суб'єктивним правом, внаслідок чого такі оскаржувані правочини підлягають визнанню недійсними з дати їх посвідчення. В Україні існує спеціальний порядок купівлі-продажу транспортних засобів, що регламентується Законом України «Про дорожній рух» та постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №-1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації ( перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів. Відповідно до п.8 згаданого нормативного акту, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчена підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, довідка-рахунок, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON], 28 травня 2014 року діючи як повірений на підставі доручення від 03 червня 2011 року р.№-1923 (Бланк ВРК №-893637), від імені довірителя [PERSON], в якості продавця, згідно довідки рахунку ВІА №-460463, виданої ТзОВ «Альфа-Караван», продав за 108 400,00 грн. автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2003 року випуску покупцю - відповідачу [PERSON], який згідно цього ж доручення також був повіреним позивача. Аналогічним чином, 28 травня 2014 року відповідач [PERSON], діючи як повірений по дорученню від 12 вересня 2013 року р.№-3540 ( Бланк ВТК 313625), від імені довірителя [PERSON], в якості продавця, згідно довідки рахунку ВІА №-460462, виданої ТзОВ «Альфа-Караван», продав за 169 700,00 гривень автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2013 року випуску покупцю - відповідачу [PERSON], який згідно цього ж доручення також був повіреним позивача. Однак, позивач [PERSON] не вчинив жодної дії, яка б свідчила про його схвалення відчуження згаданих автомобілів і навпаки, не погодився із такими діями відповідачів, не прийнявши коштів від реалізації зазначених транспортних засобів, які відповідачі неодноразово намагалися йому вручити. Зазначені факти та обставини учасниками процесу визнані та не оспорені. Як вважає суд, в даному випадку між згаданими особами було укладено письмові договори купівлі-продажу згаданих транспортних засобів у формі довідок-рахунків, а відтак автомобілі, які були власністю позивача, були відчужені відповідачем [PERSON] в користь набувача відповідача [PERSON] Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Згідно ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Згідно з вимогами ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України визначено правові наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочин… Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Як зазначено вище, судом встановлено, що при оформленні й посвідченні довіреностей від 03 червня 2011 року та 12 вересня 2013 року позивач фактично був позбавлений можливості знати та розуміти зміст таких довіреностей, обсяг прав, якими він уповноважує відповідачів під час представництва його інтересів, отже був позбавлений й можливості вільно розпорядитися своїм суб'єктивним правом. А тому відповідач [PERSON] діючи як продавець від імені позивача, уклав договори купівлі продажу автомобілів [NUMBER] та Шевроле Каптіва д.н.з. [NUMBER] з відповідачем [PERSON], як покупцем без внутрішньої на те волі позивача, без його згоди та наміру створення правових наслідків, які виникають із умов договорів купівлі-продажу 28 травня 2014 року. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не мав наміру укладати такі договори, тобто не мав наміру створювати для себе правові наслідки, які встановлені згаданими угодами у виді вибуття з його власності згаданих транспортних засобів та фактично не надавав відповідних повноважень відповідачу [PERSON] саме на укладання таких договорів про відчуження свого майна. Отже, при укладенні згаданих договорів купівлі-продажу транспортних засобів відповідач [PERSON] перевищив свої повноважень як повірений позивача [PERSON] по представництву його інтересів, як довірителя щодо автомобілів «Вольсваген Каравела», 2003 року випуску реєстраційний [NUMBER] та «Шевроле Каптіва», реєстраційний [NUMBER], відчуживши їх відповідачу [PERSON] А оскільки наступного схвалення зазначених угод купівлі-продажу транспортних засобів з сторони позивача, як довірителя не відбулося (коштів від реалізації транспортних засобів він від своїх повірених не прийняв, а навпаки - оспорив такі їх дії), цивільні права та обов'язки позивача у виді його права власності на згадані автомобілі не змінилися, як і не виникли цивільні права та обов»язки відповідача [PERSON] у виді його права власності на ці ж автомобілі. Суд критично оцінює посилання сторони відповідачів на ту обставину, що позивачем в минулому видана та підписана велика кількість інших нотаріально посвідчених правочинів, які також були складені лише українською мовою і позивач їх не оспорив, а навпаки - послуговувався ними, зокрема й приймав кошти за реалізовані на підставі таких доручень транспортні засоби, що на їх думку свідчить про розуміння та володіння позивачем українською мовою та дійсність його волевиявлення, зазначеного в оскаржуваних правочинах. Дійсно, в судовому засіданні підтверджені та не заперечені факти наявності нотаріально посвідчених правочинів за участі позивача, складених лише українською мовою, без перекладу, однак позивач такі правочини не оспорив і як встановлено в судовому засіданні схвалив дії своїх повірених за такими правочинами, що є його правом, яке обмеженню не підлягає. Натомість, як оскаржувані правочини, що є предметом спору по справі, він заперечив та в подальшому не схвалив, що також є правом позивача. З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку про порушення права позивача внаслідок укладення згаданих договорів по відчуженню транспортних засобів, які можуть бути поновлені шляхом задоволення позовних вимог в цій частині та визнання недійсними таких договорів і зобов»язання відповідача [PERSON] повернути позивачу [PERSON], автомобілі «Шевроле Каптіва», реєстраційний №-[NUMBER] та «Вольсваген Каравела», реєстраційний [NUMBER], які [PERSON] отримав як покупець на виконання зазначених правочинів. Представником позивача під час розгляду справи заявлено вимоги про стягнення з відповідачів поряд із судовим збором, сплаченим стороною позивача й компенсації витрат на надання юридичних послуг ( правової допомоги) згідно договору про надання юридичних послуг від 23 червня 2014 року в розмірі 2 800,00 грн. та стягнення з відповідачів коштів у відповідності до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за 14-ть годин участі [PERSON] як особи, що надавала юридичні послуги позивачу в судових засіданнях у дні розгляду справи та при ознайомленні з її матеріалами. На підтвердження вимог щодо витрат на правову допомогу представником позивача наданий договір про надання юридичних послуг від 23 червня 2014 року, укладений між приватним підприємцем [PERSON] ( перша сторона) та гр-ном Бельгії [PERSON] ( друга сторона). Предметом договору зокрема є надання першою стороною другій стороні необхідної кваліфікованої юридичної допомоги в якості її представника та захисника інтересів, надання необхідної юридичної допомоги в зборі і підготовці матеріалів до судового розгляду справи; також [PERSON], зобов'язався представляти інтереси першої сторони ( якою є він ) в судах, готувати, подавати та підписувати від імені другої сторони запити, позовні заяви та бути її представником в суді, тощо. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі у розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Впродовж судового розгляду справи [PERSON] приймав участь у даній справі на підставі нотаріально посвідченої довіреності серії НАА 755411, реєстровий номер 2904,2905 від 23 червня 2014 року, яка ґрунтується на усному безоплатному договорі доручення (а.с. 04). Згідно нотаріально посвідченої заяви позивача [PERSON] від 01 грудня 2014 року, останній письмово підтвердив, що свої повноваження [PERSON] здійснює в судовому розгляді даної справи саме на підставі зазначеної довіреності ( а.с. 193). Заяв від позивача чи інших учасників процесу про допуск [PERSON] до участі в справі в якості фахівця в галузі права до суду не надходило й ухвали суду з цього приводу не приймалися. Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Стороною позивача не подано суду належних та допустимих доказів про кількість годин, які затратив [PERSON] для надання правової допомоги в даній справі, не надано розрахунку розміру витрат на правову допомогу, документів, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку), як і акту передачі-приймання наданих та виконаних за згаданим договором про надання юридичних послуг. А тому, позовні вимоги в частині відшкодування судових витрат у виді правової допомоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 2 811 ( дві тисячі вісімсот одинадцять) гривень 80 коп. (згідно квитанцій №-144 від 03 липня 2014 року на суму 121,80 грн., ( а.с.1), №-223 від 09 жовтня 2014 року на суму 243,60 грн., (а.с. 36) та №-116 від 22 жовтня 2014 року на суму 2446,40 грн.( а.с. 62)). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial