Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

01 вересня 2020 року [PERSON] (надалі також - позивач, [PERSON] ) звернулася до Новосанжарського районного суду Полтавської області з цивільним позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач, [PERSON] ), в якому просила розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02 квітня 2016 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 241; після розірвання шлюбу просила залишити прізвище « [PERSON] ». Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 22). В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Вказала, що вона з чоловіком мають різні погляди на життя і часто виникають сварки. В даний час їхні стосунки відновити не можливо. Зазначено, що від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши письмову заяву про розгляд справи без її участі, в якій також просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 34). Відповідач, в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання відповідач повідомлявся неодноразово належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення із судовими повістками, в яких наявний підпис відповідача про їх отримання (а.с. 29, 37). Судова повістка на судове засідання на 19.10.2020, яка направлялась на зареєстроване місце проживання відповідача - [ADDRESS] , повернулась до суду із зазначенням причини невручення - «адресат не проживає». Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач є належним чином повідомленим про час, дату та місце судового засідання. Крім того, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] про розгляд справи про розірвання шлюбу за його відсутності (а.с. 19). Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладені норми цивільно-процесуального законодавства, судове засідання проведено за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 02 квітня 2016 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що 02 квітня 2016 року складено відповідний актовий запис № 241, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим (повторно) Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новосанжарського районного управління юстиції у Полтавській області 06 квітня 2016 року (а.с. 9), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим (повторно) Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новосанжарського районного управління юстиції у Полтавській області 06 квітня 2016 року (а.с. 8). Встановлено, що спільне життя між подружжям не склалось, протягом останнього часу вони разом не проживають, шлюбні відносини між ними фактично зупинились. Між подружжям відсутнє порозуміння, любов та повага, які повинні бути притаманні сім`ї. Сторони проживають окремо один від одного. Шлюбні відносини між ними припинені. Згідно з частиною 1 статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно зі статтею 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно з частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Оскільки позивач наполягала на розірванні шлюбу, то, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи, що сторони припинили подружні стосунки, спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх дитини, сім`я фактично розпалась та її відновлення неможливе, є підстави для розірвання шлюбу. Позивач скористалась правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу в порядку статті 113 Сімейного Кодексу України, та просила залишити їй прізвище - « [PERSON] », тому суд залишає шлюбне прізвище позивача - « [PERSON] ». Отже, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню у повному обсязі. Надаючи оцінку вимогам позивача про стягнення з відповідача витрат, які [PERSON] понесла у зв`язку із розглядом відповідної справи, суд виходить з наступного. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 840 грн 80 коп. Також, зі змісту прохальної частини позову вбачається, що позивач просила стягнути з відповідача 15 грн послуг банку. З матеріалів справи не вбачається за можливе встановити, які саме витрати, пов`язані з послугами банку, позивач здійснила. З квитанції про оплату судового збору вбачається, що [PERSON] під час оплати судового збору сплатила 21 грн 60 коп. комісії при прийомі платежів. Суд зазначає, що комісія за послуги банку при прийомі платежів - оплати судового збору, не може вважатись судовими витратами, оскільки сплачена позивачем поза межами розгляду даної справи за тарифами, встановленими банком, а тому не підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 1 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частина 4 статті 137 ЦПК України передбачає, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Позивачем на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу надано: звіт про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом (а.с. 11-12), розрахунок витрат на юридичні послуги (а.с. 13), згідно з яким вартість правової допомоги становить 1000 грн, договір № 343 про надання юридичних (адвокатських) послуг від 30.08.2020 (а.с. 15-16). На підтвердження факту оплати вказаної суми надана квитанція № 343 від 30.08.2020 на суму 1000 грн, підписана адвокатом (а.с. 14). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Европейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Дана справа є справою незначної складності, більше того, є типовою на час звернення з позовом до суду. З урахуванням вищенаведеного, а також положень статті 11 ЦПК України, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку про те, що обсяг наданої адвокатом Євтуховою Т.Д. правничої допомоги, витраченого часу на її надання є неспівмірним з вартістю послуг, визначених договором, а рівень складності даної справи не вимагав того обсягу правничої допомоги та часу на її надання, як зазначено у звіті. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру правової допомоги, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] до 500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved