Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 19 липня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між сторонами припинені з січня 2017 року. Між сторонами подружні стосунки та ведення спільного господарства припинені. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Крім того, зазначила, що дитина знаходиться її забезпеченні, дитина хворіє і потребує матеріальної допомоги, яку відповідач може надавати, а тому позивач також просила суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини в розмірі ј частини від його доходу щомісяця до її повноліття. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити та пояснила, що дитина відвідує дитячий садочок, на що вона витрачає в місяць 650-700 грн., на харчування десь 2000-2500 грн., а іноді і більше. Крім того, дитина хворіє та має хронічні захворювання, потребує лікування, їй необхідно ортопедичне взуття, на що також необхідні кошти. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити та пояснив, що між сторонами припинено подружні стосунки, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, а відтак є підстави для розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, дитина сторін проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, а саме Сабріна відвідує дитячий садочок і часто хворіє, при цьому має хронічні захворювання, потребує масажу, ортопедичного взуття. Відповідач є працездатною особою, має постійне місце роботи, дохід, а тому має можливість сплачувати аліменти у розмірі ј частини від своїх доходів. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, проти розірвання шлюбу не заперечував, проте зазначив, що подружні стосунки остаточно припинені з вересня 2018 року. Що стосується стягнення аліментів, то просив позов в цій частині задовольнити частково та стягнути з нього аліменти в розмірі 1/6 частини від доходу, оскільки він сплачує аліменти ще на одну дитину - доньку [PERSON]. Крім того, позивачці [PERSON] він добровільно надавав аліменти в розмірі 4000 грн. щомісячно, а також гроші на лікування дитини, коли позивач зверталася до нього. Суд, вислухавши позивача, її представника, відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2013 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №466. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Шлюбні стосунки між сторонами остаточно припинені, спільне господарство вони не ведуть, заяв щодо застосування заходів до примирення сторони до суду не надали. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач не проживають сім'єю, мають різні погляди на життя та сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо. За таких обставин суд дійшов висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст.104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, їх шлюб необхідно розірвати. Крім того, згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1488, тому зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Дитина проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Також судом встановлено, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у даній справі досягнуто не було, відповідач з донькою не проживає, проте грошові кошти на її утримання періодично надає, що визнала позивач по справі та підтвердила допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] Згідно вимог ч.ч.1,3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. При визначенні розміру аліментів, суд враховує, що відповідач сплачує аліменти на ще одну дитину - доньку [PERSON], [INFO], офіційно працює, має постійний дохід, задовільний стан здоров'я, а тому вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 06 грудня 2018 року до повноліття дитини. Суд не може погодитися з посиланнями позивача та її представника щодо можливості відповідача сплачувати щомісячно аліменти в розмірі ј частини з огляду на вищезазначене та ту обставину, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження приблизного розрахунку її середньомісячних витрат на утримання дитини, тоді як обов'язок доказування статтею 81 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. На підтвердження своїх доводів, позивачем надано до суду виписка із амбулаторної карти з історії розвитку дитини, а також надано пояснення в суді, що дитина у зв'язку із хронічними хворобами потребує витрат на лікування та ортопедичне взуття. Проте, такі витрати необхідно віднести на додаткові витрати позивача на дитину, що викликані особливими обставинами, в тому числі хворобою дитини, які не охоплюються поняттям аліментів на дитину та не враховуються при вирішенні питання щодо стягнення аліментів, а регулюються ст. 185 СК України (участь батьків у додаткових витратах на дитину) та можуть бути предметом позову позивача до відповідача окремо та можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх повного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. За ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З урахуванням викладеного, позовні вимоги позивача слід задовольнити частково. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. та користь [PERSON] судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial