Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

У липні 2020 року позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про визначення ідеальних часток співвласників квартири, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтований тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] . Заповіту [PERSON] залишити не встигла, тому спадкування здійснювалося за законом. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги є син спадкодавця [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2020 року по справі № 334/1898/20 [PERSON] усунуто від права на спадкування за законом щодо спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Вищевказаним рішенням суду встановлено факт постійного проживання однією сім`єю позивача [PERSON] та спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , в період з січня 2013 року - по день смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та визнано [PERSON] спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Єдиним спадкоємцем за законом четвертої черги згідно ст. 1264 Цивільного кодексу України є [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину. У судове засідання позивачка не з`явилася надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій на позовних вимогах наполягала повністю та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач та його представник - адвокат Дьякова Т.В., звернулися до суду із заявами про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечували. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 19.08.2019 року, актовий запис № 852. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкоємці за законом. Заповіту [PERSON] не залишила, а тому спадкування здійснюється за законом. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги є син спадкодавця [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2020 року по справі №334/1898/20, [PERSON] усунуто від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно матеріалів спадкової справи, у спадкодавця відсутні спадкоємці другої та третьої черги відповідно ст.ст. 1262, 1263 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Вищевказаним рішенням суду було встановлено факт постійного проживання однією сім`єю позивача [PERSON] та спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , в період з січня 2013 року по день смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та визнано [PERSON] спадкоємцем четвертої черги, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Тобто, єдиним спадкоємцем за законом четвертої черги, згідно ст. 1264 Цивільного кодексу України, є [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, тому як на час смерті спадкодавця проживала разом зі спадкодавцем, що було встановлено вищевказаним рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 19.08.2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. на підставі заяви відповідача, була заведена спадкова справа № 60/2019, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , що підтверджується витягом про реєстрації в Спадковому реєстрі від за вих. № 57269353. До спадкової маси увійшло 2/3 частини квартири [ADDRESS] , 1/3 частка якої належала [PERSON] на підставі договору міни від 29.09.1997 року, засвідченого виконавчим директором Запорізької Товарної Біржі «Правобережна», та частки, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Так, після померлого [INFO] [PERSON] Другою запорізькою державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №1018 за 2006 рік. [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Крім дружини разом зі спадкодавцем на день смерті був зареєстрований син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2020 року по справі №334/1898/20, встановлено факт не проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті, встановлено факт, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . З метою отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , позивачка із відповідною заявою звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чепкової О.В., якою було заведено спадкову справу. Згідно постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.07.2020 року за вих. № 1324/02-31, приватним нотаріусом позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом стало те, що позивачкою приватному нотаріусу не було надано документів, що підтверджують право власності спадкодавця на майно, що спадкується. На підставі п. 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, нотаріус відмовив у вчинені нотаріальної дії, якщо не подано відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" також роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз`яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але відсутній оригінал правовстановлюючого документу або в силу об`єктивних причин спадкодавець не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. У зв`язку із відсутністю у позивачки оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , вирішити питання щодо оформлення права власності на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , в позасудовому порядку не можливо. Судом встановлено, що вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] (батько відповідача), [PERSON] (мати відповідача) та [PERSON] (відповідач по справі). Тобто, на час смерті [PERSON] та [PERSON] ідеальні частки у спірній квартирі визначенні не були. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними та законом. Таким чином, вивчивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є повністю доведеними, а відтак підлягають задоволенню з вищенаведених підстав. Наказом Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» визначено, що одним із документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на нерухоме майно, є рішення суду про визнання права власності. Як роз`яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартиру, житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи у сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають у задоволенню.

Outcome: approved