Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

01 вересня 2020 року [PERSON] \~ звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності\~ на ⅓ частку квартири за набувальною давністю, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що з 19 червня 2004 року, проживала та перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з яким в подальшому 05 листопада 2005 року було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого їй перейшла у власність ⅔\~ частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що постійно проживає, сплачує комунальні послуги у цій квартирі, іншого майна у неї немає, кому належить ⅓ квартири їй невідомо. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що з 05 листопада 2005 року вона фактично користується усією спірною квартирою, [PERSON] \~ просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача\~ [PERSON] позов підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання\~не з`явився, направив до суду відзив на позовну заяву, та просив повністю відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. В позовній заяві [PERSON] посилаючись на\~ добросовісність володіння ⅓ частки спірної квартири зазначає, що їй невідомо про власника такої частки майна. Це спростовується тим, що 07 серпня 2018 року у справі 641/4442/18 відкрито провадження за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю разом з [PERSON] з 2002\~ року по 2017 роки, та відповідно, визнати себе спадкоємцем за законом на ⅓ частки квартири яка розташована за адресою [ADDRESS] . До вказаної заяви позивач надала\~ копію витягу\~ про реєстрацію права власності на ⅓ частку спірної квартири за [PERSON] , відповідно вона знала хто є власником частки квартири, що підтверджується підписом [PERSON] на позовній заяві. Виходячи з викладеного спростовується добросовісність володіння спірною квартирою.\~ Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, з 19 червня 2004 року. 05 листопада 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір довчного утримання за яким останній передав у власність позивачу належні йому на праві на праві приватної власності ⅔ частини квартири розташованої за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу про право на нерухоме майно\~ №8975609 від 17 листопада 2005 року власником ⅔\~ спірної квартири\~ є [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (серія [NUMBER] ). Встановлено та підтверджується наявними в справі доказами, що позивач з 05.11.2005 року є власником ⅔ частки спірної квартири. Зазначені обставини не заперечується відповідачем. Власником іншої ⅓ частки вказаної квартири є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину 08.04.2004 року, зареєстровано в реєстрі за № 14-1360. Відповідно до ч. 1 ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15,16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання, зберігання тощо виключає застосування інституту набувальної давності. Набувальна давність не розповсюджується на заволодіння чужим майном обманним або іншим незаконним шляхом, а стосується випадків, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто фактично відмовляється від цього майна. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, не знав про обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю і які не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У разі виникнення спору встановлювати характер володіння (його добросовісність або недобросовісність) має тільки суд з урахуванням обставин справи. За змістом вказаної норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Позивач зазначає, що їй невідомо хто є власником ⅓ квартири\~ за адресою [ADDRESS] . Однак, вказані доводи спростовуються наступним. В провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 641/4442/18 за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] та визнання спадкоємцем четвертої черги за законом. До позовної заяви додано копію витягу №3633952 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на ⅓ квартири розташованої за адресою [ADDRESS] та копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.04.2004 року відповідно до якого після смерті [PERSON] , померлої [INFO] спадкоємцем ⅓ спірної квартири стає [PERSON] . При цьому обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилалася на те, що проживала з [PERSON] однією сім`єю та здійснювала за нею догляд, оскільки остання потребувала сторонньої допомоги. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачу було достеменно відомо хто є власником ⅓ квартири якою вона користується. За набувальною давністю може бути набуте право власності на майно, яке не має власника, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за згодою власника, завжди знала хто є власником. Аналогічний висновок викладений в постанові Великої палати Верховного суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 Таким чином, підстави передбачені ст.\~344\~ЦК України для визнання за [PERSON] права власності на 1/3 квартиру за адресою: [ADDRESS] . за набувальною давністю - відсутні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed