Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

01.03.2016 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просила суд визнати недійсною касову операцію, посилаючись на те, що 03.12.2014 за документом «Квитанція № ПН 1173893» нею було здійснено через ПАТ «Дельта Банк» касову операцію, згідно з якою поповнено поточний рахунок [PERSON] в ПАТ «Укрексімбанк». Однак, отримувач, в особі [PERSON], грошові кошти станом на 23.02.2016 не отримала. У судове засідання позивач не з'явилася, повідомлялася належним чином про розгляд справи. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у ньому. Представник відповідача не з'явився у судове засідання, будучи повідомленим належним чином про розгляд справи, заяви, клопотання не подавалися суду. З врахуванням думки представника позивача щодо можливості проведення розгляду за відсутності представника відповідача, зважаючи на подані останнім письмові заперечення, у яких викладена думка щодо позову, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши обґрунтування представника позивача, вивчивши позов, дослідивши та оцінивши письмові докази у їхній сукупності, суддя приходить до наступного. Як вбачається, 02.06.2014 між сторонами укладено договір № 004-09501-020614 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях, предметом якого є розміщення суми вкладу у розмірі 115000,00 грн., з нарахуванням та виплатою 25,5 % річних, на рахунок вкладника [NUMBER], строком по 29.11.2014 (п. 1 договору) /а. с. 8/. 03.12.2014 позивачем подано заяву про видачу готівки № 42427924 у сумі 116000,00 грн. з рахунку № 26207702877851, відкритий у АТ «Дельта Банк», на який нараховуються проценти за вкладом, що підтверджується копією заяви на видачу готівки /а. с. 9/. Того ж дня, 03.12.2014 позивачем через касу АТ «Дельта Банк» здійснено касову операцію про перерахунок грошових коштів на рахунок [PERSON] [NUMBER], відкритий у АТ «Укрексімбанк», у сумі 116000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № ПН 1173893, яку позивач просить суд визнати недійсною /а. с. 10/. Як вказав представник позивача, у липні 2015 року [PERSON] повідомила позивача, що кошти на її банківський рахунок не надійшли. Посилаючись на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», згідно з якими, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження (п. 8.1 вказаного Закону), міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів (п. 8.4) та у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення (п. 22.7), представник позивача вказав, що відповідачем касова операція виконана не була, про причини такого невиконання повідомлено не було. Обґрунтовуючи позов у судовому засіданні, представник позивача зазначив, що підставою для визнання недійсною квитанції № ПН 1173893 є відсутність наміру настання реальних наслідків у банку по виконанню угоди щодо перерахування коштів, тобто недотримання відповідачем умови ч. 5 ст. 203 ЦК України, що передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз'яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Таким чином відповідач взяв на себе обов'язок здійснити поповнення рахунку іншої особи [PERSON], відкритого в АТ «Укрексімбанк», шляхом перерахунку грошових коштів з рахунку позивача, що підтверджується квитанцією № ПН 1173893 від 03.12.2014, яка містить достатні ознаки приналежності сторонам даного правочину, зокрема, підписаний уповноваженою особою (касиром) на здійснення касової операції, відтиск печатки каси № 14 банку та інші відомості, необхідні для ідентифікації здійсненої дії та сторін її вчинення. Позивачу надано примірник № 1 квитанції, що підтверджується тим, що його додано до позовної заяви, але вона не підписала його. Відповідно, між сторонами виникли цивільно-правові відносини щодо надання банківської послуги. Презумпція правомірності правочину закріплена ч. 1 ст. 204 ЦК України, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Європейський суд з прав людини у своїй практиці (рішення від 09.10.1979 в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 у справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 у справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину недійсним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, що обумовлені цим правочином. Згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що є однією принципом диспозитивності розгляду справи. У судовому засіданні представником позивача не доведено наявність підстав, на які він посилається при обґрунтуванні позовних вимог, такі підстави не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та, відповідно, не встановлені судом. Постановляючи на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні,

Outcome: dismissed