Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

01 березня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 2013 році між ним та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого відповідач надав йому у борг грошові кошти в сумі 100\~000 грн для ведення підприємницької діяльності. В подальшому у звязку із погіршенням економічної ситуації в країні та зростанням курсу іноземних валют унеможливилась подальша співпраця сторін на попередніх умовах. Він постійно пропонував відповідачеві різні шляхи вирішення питання повернення боргу, однак останній поводив себе вкрай агресивно та наполягав на поверненні усієї суми боргу, до того ж у доларах США. 12 травня 2015 року він під психологічним тиском відповідача та загрозою фізичної розправи був вимушений скласти розписку, за умовами якої зобовязався повернути відповідачеві 9\~100 доларів США до 31 грудня 2015 року. Посилаючись на те, що вказаний правочин не відповідав його внутрішній волі та не відображав реальну суть подій, просив визнати його недійсним. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги, зазначивши, що спірна розписка є безгрошовою, оскільки позивач під час її складання грошей не отримував. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пославшись на те, що позивач 12 травня 2015 року свідомо здійснив своє волевиявлення щодо визначення суми боргу в доларовому еквіваленті, при цьому без додаткових відсотків за користування грошима. Також наголошувала, що [PERSON] не надано суду жодного належного доказу на підтвердження того факту, що спірна розписка була складена поза його волею. Зазначивши, що останній свідомо зловживає своїми правами, щоб уникнути сплати суми боргу, яку вже стягнуто з нього рішенням суду, просила повністю відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Зі змісту розписки від 12 травня 2015 року, наданої суду (а. с. 6), вбачається, що 11 серпня 2013 року позивач [PERSON] взяв у борг у відповідача [PERSON] 100\~000 грн зі сплатою відсотків 18% річних перші 12 місяців та по 4\~800 грн у місяць до моменту погашення заборгованості. Вказаною розпискою сторони дійшли згоди, що ця домовленість між ними анулюється, і вони спільно визначили суму боргу в іноземній валюті, а саме 9\~100 доларів США, без сплати відсотків за користування коштами, за умови повернення боргу до 31 грудня 2015 року. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ч. 4 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як встановлено в судовому засіданні, сторонами договору позики було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме щодо предмета договору, його строку виконання, обумовлено права та обовязки сторін за договором та відповідальність у разі порушення його умов. Суд констатує, що за загальним правилом, визначеним ст. 1047 ЦК України, розписка позичальника є доказом укладення договору позики, що передбачає фактичне отримання позичальником грошових коштів від позикодавця. Втім, з цього правила є винятки, встановлені ст. 1051 ЦК України, відповідно до якої рішення суду може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що насправді гроші не були одержані позичальником від позикодавця, в тому разі, якщо договір позики було укладено, зокрема, під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Аналіз змісту положень цієї статті дає суду підстави для висновку про те, що термін «насильство» застосовано в широкому розумінні його значення тобто як фізичне, так і психологічне насильство, яке виражається у погрозах застосування фізичної сили, позбавлення певних благ, моральному приниженні особи тощо. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що позивачем та його представником у судовому засіданні не надано суду жодного належного, допустимого та беззаперечного доказу того факту, що спірну розписку було складено позивачем поза його волею під впливом насильства з боку відповідача. Натомість відповідачем та його представником надано суду докази на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики та дійсності цього договору. Як вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року, що набрало законної сили 16 травня 2017 року згідно з ухвалою апеляційного суду м. Києва (а. с. 33-35, 50), цим рішенням частково задоволено позов відповідача [PERSON], а саме стягнуто з позивача [PERSON] 173\~400 грн в рахунок заборгованості за договором позики від 12 травня 2015 року. Відомості щодо оскарження вказаного рішення позивачем у суду відсутні. У ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним вище рішенням суду встановлено, що 12 травня 2015 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у сумі 9\~100 доларів США, а останній зобовязався повернути позику до 31 грудня 2015 року. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що позивачем та його представником не надано до суду жодного доказу на підтвердження викладених ними обставин щодо визнання правочину недійсним. Враховуючи те, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON]. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed