Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОНАФТА», третя особа - Новомосковська міська рада про визнання права приватної власності на автозаправочну станцію та визнання права постійного користування земельною ділянкою. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд визнати за ним право приватної власності на автозаправочну станцію, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці загальною площею 0,1634 га; визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,1634 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована у Державному реєстрі земель за кадастровим номером [NUMBER]. Позивач в судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 лютого 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОНАФТА», в собі директора Єрмоленко Владлена Вікторовича, діючого на підставі протоколу загальних зборів учасників Товариства № 7 від 30.10.2009 року, протоколу загальних зборів учасників Товариства № 42 від 02.02.2016 року та Статуту, з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, було укладено Договір купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстровано в реєстрі за № 87. Відповідно до умов Договору купівлі-продажу Покупець передав, а Продавець прийняв у власність АЗС, що розташована за адресою: [ADDRESS], що складається з: Операторська «А», загальною площею 28,1 кв.м, основною площею 11,4 кв.м; Навіс «А-1», загальною площею 113,7 кв.м; Колонка паливна «к», «к-1»; Септик «я», «я-7»; Колодязь зливних стоків «я1», «я2», «я3», «я6»; Колодязь водопровідний «я4», «я5»; Огорожа № 1; Резервуарний парк (емність 8,5 куб.м.) №2-№6; Резервуарний парк (зливний приямок) №7; Блискавкозахист № 8, № 9; Огорожа №10; Покриття «І», «ІІ». Зазначене нерухоме майно належало Продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради депутатів 23.06.2006 року, згідно рішення від 21.06.2006 року № 528, бланк серія [NUMBER], та зареєстрованого Комунальним підприємством «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 23.06.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11027816 від 23.06.2006 року, реєстраційний номер: 15174497. Право власності на нерухоме майно було зареєстровано за Позивачем, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 25 лютого 2016 року, номер довідки: 54051730. 01 березня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір пайової участі у реконструкції автозаправочної станції, що розташована за адресою: [ADDRESS]. За умов даного договору сторони здійснюють реконструкцію автозаправочної станції, що розташована за адресою: [ADDRESS], власними коштами на території об'єкта, що належить [PERSON]. Позивач [PERSON] за власні кошти та власними силами здійснив реконструкцію автозаправочної станції, розташованої за адресою: [ADDRESS]: літера А-1 - номер приміщення 1, операторна з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, площею 29,5 кв.м., яка складається з: номер приміщення 2, коридор, площею 2,1 кв.м., номер приміщення 3, вбиральня, площею 4,6 кв.м, номер приміщення 4, щитова, площею 2,8 кв.м; номер приміщення 5, кімната персоналу, площею 8,8 кв.м., номер приміщення 6, склад, площею 11,6 кв.м, номер приміщення 7, кабінет, площею 5,2 кв.м, номер приміщення 8, коридор, площею 4,6 кв.м, номер приміщення 9, душ, площею 4,0 кв.м., номер приміщення 10, вбиральня, площею 2,4 кв.м.; літера Б-1 - номер приміщення 1, мийка для автомобілів, площею 78,3 кв.м, що складається з: номер приміщення 2, підсобне приміщення, площею 8,1 кв.м, номер приміщення 3, душ, площею 1,8 кв.м., номер приміщення 4, вбиральня, площею 2,0 к.м, номер приміщення 5, кімната персоналу, площею 13,6 кв.м.; дихальні клапана №1-5; резервуарний парк №6-11, площею 92 кв.м; блискавкозахист №12-14; колодязь зливних стоків № 15; колодязь водопровідний №16; стаціонарна заправка газу №17, площею 32,0 кв.м.; стела №18; колонка паливна №19, 20; огорожа №21; тротуар І. Натомість, відповідач [PERSON] в порушення умов договору пайової участі жодним чином не приймав участь в реконструкції автозаправочної станції, розташованої за адресою: [ADDRESS], та не сплачував грошові кошти за виконанні робіт. Таким чином, Позивач, згідно ст.629 Цивільного кодексу України, як сторона за Договором виконав свої зобов'язання в повному обсязі. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У ч. 2 ст.331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 876 ЦК України, власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Згідно ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. З матеріалів позовної заяви вбачається, що [PERSON] просить суд визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,1634 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером [NUMBER]. Нерухоме майно, що придбано позивачем на підставі договору купівлі-продажу розташоване на земельній ділянці площею 0,1634 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до п. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, підставою набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації; право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації; приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Також, пунктами "а", "е" ч. 1 ст. 141 ЗК України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, у тому числі, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Крім того, ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що у випадку коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Виходячи із наведених норм законодавства, у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу, - права власності або права користування. Таким чином, можливість користування належним Позивачу майном (будівлями і спорудами) знаходиться у прямій залежності від можливості користування земельною ділянкою, а тому позбавлення Позивача останнього не дозволяє йому здійснювати належне йому право власності на майно. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, оскільки право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS], належить позивачу, який здійснює фактичне користування земельною ділянкою загальною площею 0,1634 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована Державному реєстрі земель за кадастровим номером: [NUMBER], а тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право постійного користування зазначеною земельною ділянкою. На підставі викладеного,

Outcome: approved