Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

01 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 23 січня 2021 року приблизно о 22 годині 50 хвилин сталася ДТП, в ході якої [PERSON] , керуючи транспортним засобом «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] на автодорозі сполученням «Дніпро-Кобиляки-Решетилівка» здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який рухався в попутному напрямку спиною до транспортного засобу. Внаслідок ДТП пішохід, який був братом позивача, загинув на місці. 31 травня 2021 року кримінальне провадження №12021040000000062 за ст.286 ч.2 КК України, розпочате за вищевказаним фактом, закрито у зв`язку із відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення. Внаслідок ДТП завдано шкоду позивачу в розмірі витрат на поховання на суму 76375 гривень. Із вказаної суми відповідачем по справі, у якого була застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як водія транспортного засобу «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] , відшкодовано 35937,5 гривень, а решта суми в розмірі 36062,5 гривень залишилась невідшкодованою. Саме останню суму позивач і просить стягнути з відповідача в межах ліміту його відповідальності. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено [PERSON] . В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на відсутність вини водія транспортного засобу «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] у ДТП та спричиненні внаслідок неї смерті брата позивача, а отже і вини в завданні збитків у вигляді витрат на поховання. Також представник послався на те, що розмір витрат на поховання є меншим, ніж вказує позивач, оскільки до нього неправомірно включено вартість поминального обіду на загальну суму 4500 гривень. Послався представник відповідача і на завдання позивачу шкоди у вигляді витрат на поховання спільними діями як водія забезпеченого транспортного засобу, так і діями загиблого, що і зумовило виплату відповідачем лише половини від обрахованої суми витрат на поховання згідно закону. Окрім того, представник відповідача послався на те, що відсутність у водія технічної можливості запобігти ДТП є непереборною силою, а отже виключається відповідальність водія транспортного засобу за завданому внаслідок ДТП шкоду, що мало місце, на думку представника відповідача, і у спірних правовідносинах сторін, оскільки в діях [PERSON] встановлено відсутність вини у спричиненні ДТП. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті за відсутності учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 23 січня 2021 року приблизно о 22 годині 50 хвилин сталася ДТП. Так у вказаний день та час [PERSON] , керуючи транспортним засобом «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] з напівпричепом «Mega MNS 260» д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по автодорозі сполученням Р-52 «Дніпро-Царичанка-Кобиляки-Решетилівка» з боку смт. Петриківка у напрямку смт. Царичанка Дніпропетровської області, де на 61 км розпочав обгін автомобіля «Mersedes Denz Aktros» д.н.з. [NUMBER] , що рухався в попутному напрямку, під час чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який рухався у попутному їм напрямку спиною до автомобілів. Внаслідок ДТП пішохід загинув на місці. За даним фактом було порушено кримінальне провадження №12021040000000062 за ст.286 ч.2 КК України. В ході проведення досудового розслідування встановлено, що ДТП сталася внаслідок дій пішохода [PERSON] , який порушив вимоги п.п.4.3, 4.4., 4.14 а) ґ) д) Правил дорожнього руху, і таке порушення знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП. В той же час, відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №19/104-9/2/131 від 02 лютого 2021 року Дніпропетровського НДЕКЦ у вказаній дорожній обстановці водій автомобіля «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, однак в його діях не вбачається невідповідностей вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору могли б знаходитись у причинному зв`язку із ДТП, а також в даній дорожній обстановці дії вказаного водія не суперечили вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху. Крім того, в даній дорожній обстановці водій не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування. На підставі викладеного слідчим зроблено висновок про відсутність в діях водія автомобіля «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, а тому кримінальне провадження №12021040000000062 постановою слідчого від 31 травня 2021 року закрито на підставі ст.284 ч.1 п.2 КПК України. Викладені фактичні обставини встановлені судом зі змісту постанови старшого слідчого СУ ГУ НП в Дніпропетровській області від 31 травня 2021 року про закриття кримінального провадження №12021040000000062, визнані сторонами по даній цивільній справі, а тому у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України вважаються доведеними та встановленими судом. Факт смерті [PERSON] [INFO] року підтверджується також копією свідоцтва про смерть, а родинний зв`язок та ступінь споріднення із позивачем (загиблий - брат позивача) не заперечувались сторонами, зафіксовані у вищевказаній постанові слідчого про закриття кримінального провадження, а отже у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України також вважаються доведеними і встановленим судом. Крім того судом встановлено, що саме позивач здійснив поховання свого загиблого брата [PERSON] , загальна вартість такого поховання склала 76375 гривень, що підтверджується копіями двох товарних чеків від 25 січня 2021 року, копією розрахункової квитанції, а також копією довідки від 26 січня 2021 року. При цьому серед складових витрат на поховання є витрати на загальну суму в розмірі 4500 гривень за поминальний набір. Відповідно до копії довідки, а також інформації з централізованої бази даних МТСБУ, доступ до якої є загальнодоступним (https://policy-web.mtsbu.ua/), станом на 23 січня 2021 року що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] , а також осіб, які на відповідній правовій підставі керують таким транспортним засобом, а отже і [PERSON] , перед третіми особами на час вищевказаної ДТП була застрахована у відповідача по справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №200541530). Забезпеченим транспортним засобом є «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] , що також було визнано відповідачем у своєму відзиві. Як встановлено судом, відповідачем по справі на виконання своїх зобов`язань страховика було виплачено позивачу страхове відшкодування лише в розмірі 35937,5 гривень, що підтверджується копією відповідного листа відповідача, а також визнано сторонами у їх заявах по суті справи. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закону України «Про поховання та похоронну справу», Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09 липня 2010 року №566 (далі - Розпорядження). Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 629 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір, який є обов`язковим для виконання, акти цивільного законодавства, а також завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Нормою ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Положеннями ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. При цьому, за змістом ст.ст.2, 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є в тому числі діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником майна або відповідальності перед іншими особами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Положеннями ст.ст.3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.979, 980 ЦК України передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників (страхувальників) наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. За змістом ст.17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.981 ЦК України договір обов`язкового страхування, яким особа страхує свою цивільно-правову відповідальність, укладається у письмові формі, зокрема, шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва - поліса. Відповідно до ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого, а розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін. Пунктом 1 Розпорядження встановлено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цим розпорядженням (після 21 вересня 2019 року) за шкоду, заподіяну майну потерпілих, в сумі 130000 гривень на одного потерпілого, а за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, в сумі 260000 гривень на одного потерпілого. За змістом ст.ст.12, 23, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (страхове відшкодування). Різновидом шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого, а вже різновидом останньої є витрати на поховання. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року розмір мінімальної щомісячної заробітної плати встановлено в сумі 6000 гривень. Згідно ст.ст.35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (подається причетним до ДТП водієм в письмовій формі невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП) подає страховику заяву про страхове відшкодування та долучає до неї визначені законом документи. В свою чергу, страховик, за умови настання страхового випадку, подання йому повного пакету документів та повідомлення про ДТП із дотриманням вимогу закону, протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Положеннями ст.1193 ЦК України визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до на ступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, і оскільки завдання шкоди є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини завдавача шкоди. При цьому в такому випадку відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду лише, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факту завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Крім того, слід також виходити з того, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів, механізмів, обладнання тощо за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху транспортного засобу, механізму тощо). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, особою, яка її завдала. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п.1 ч.1 ст.263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Близькі за змістом викладеним судом вище правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року по справі №461/8496/15-ц, в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі №285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №569/10236/17, від 21 квітня 2021 року по справі №336/2892/18, від 22 квітня 2021 року по справі №742/1378/18, а також роз`яснено в п.п.4-7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, а також роз`яснено в п.п.4, 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року. При цьому законом передбачена певна особливість врегулювання тих деліктних правовідносин, за якими шкода потерпілій особи завдана внаслідок ДТП транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки). Така особливість полягає, зокрема, в участі у врегулюванні правовідносин третьої сторони - страховика (страхові організації, що має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) власника/володільця транспортного засобу, винного у заподіянні майнової шкоди (пошкодженні транспортного засобу) потерпілої особи. Такий страховик, за умови обов`язкового за законом попереднього укладення з винним у ДТП власником авто (страхувальником) договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником шкоди потерпілій особі. За таких обставин, згідно положень закону покладення на застраховану винну у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому шкоду можливе лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника або у випадку, якщо виплачене страховиком страхове відшкодування (страхова виплата) є меншою від розміру завданої шкоди. В останньому випадку на винну особу (страхувальника) може бути покладено обов`язок з відшкодування різниці між страховою виплатою та розміром завданої шкоди. При цьому, в такому випадку розмір здійсненої страхової виплати (страхового відшкодування) має бути максимально наближеним до встановленого ліміту відповідальності страховика (страхової суми) і може бути зменшений лише у випадках, прямо передбачених законом (наприклад, на розмір франшизи та ПДВ у випадку, якщо відшкодовується шкода, завдана майну). Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Наведений вище правовий висновок узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №760/15471/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі №752/16797/14-ц, у постановах Верховного Суду 06 березня 2019 року по справі №369/11306/16-ц, від 13 березня 2019 року по справі №227/2552/17, від 13 березня 2019 року по справі №727/1881/16-ц, від 20 березня 2019 року по справі №522/438/18, від 20 березня 2019 року по справі №695/882/15-ц, від 24 березня 2021 року по справі №523/3212/19, від 22 квітня 2021 року по справі №754/5626/19, від 16 червня 2021 року по справі №199/4778/18. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли своє належне підтвердження заявлені позивачем фактичні обставини, як то настання ДТП від 23 січня 2021 року, внаслідок якої від дії джерела підвищеної небезпеки, а саме наїзду транспортним засобом «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] , загинув пішохід - брат позивача [PERSON] , загальна вартість поховання якого для позивача склала 76375 гривень. При цьому цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] на момент зазначеної ДТП була застрахована у відповідача, який на підставі закону зобов`язаний відшкодувати особі здійснені нею витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника загиблого, але в межах 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Станом на момент ДТП максимальний розмір такого відшкодування становив 72000 гривень. Натомість відповідачем було відшкодовано позивачу лише 35937,5 гривень. Таким чином позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та доведеними, однак такими, що підлягають задоволенню частково - шляхом стягнення з відповідача 35937,5 гривень замість заявлених позивачем 36062 гривень. Зменшуючи наведеним вище чином заявлений позивачем розмір відшкодування майнової шкоди (витрат на поховання), суд виходив із того, що хоча наявними у справі доказами дійсно підтверджено понесений позивачем загальний розмір витрат на поховання в сумі 76375 гривень, однак до такої суми включено витрати на загальну суму 4500 гривень за поминальний набір, які відшкодуванню не підлягають та мають бути виключені з розрахунку. Отже загальний розмір витрат на поховання, який зобов`язаний компенсувати позивачу відповідач, як страховик, становить 71875 гривень (сума є в межах граничного ліміту відповідальності страховика), з яких 35937,5 гривень позивачем вже сплачено, а не виплаченою залишилась така ж сама сума, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за даним рішенням суду. Виключаючи з розрахунку витрати на поминальний набір, суд керувався тим, що за змістом ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Виходячи з викладеного, витрати на проведення поминальних обідів (поминальний набір), а також інші витрати на послуги, що проводяться вже після самого поховання померлого, не відносяться законом до витрат на поховання, які заподіювач шкоди, а отже і його страховик, зобов`язаний відшкодувати згідно ст.1201 ЦК України. Не можуть такі витрати бути віднесеними і до збитків позивача і відшкодовані на підставі ст.22 ЦК України, оскільки спірні правовідносини з відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника врегульовані спеціальними нормами - ст.1201 ЦК України та ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», які і визначають правову природу, порядок та розмір відшкодування таких витрат. Викладена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 14 березня 2018 року по справі №685/1224/15-ц, від 19 березня 2018 року по справі №554/1793/15-ц, від 10 липня 2019 року по справі №500/8418/13-ц, від 16 жовтня 2019 року по справі №148/2109/17, від 13 листопада 2019 року по справі №212/8627/14-ц, від 11 грудня 2019 року по справі №760/12308/15-ц, від 10 вересня 2020 року по справі №725/3707/18. Не приймає суд до уваги в якості підстави для відмови у задоволенні даного позову твердження відповідача, що останній не є завдавачем шкоди позивачу. Така оцінка судом тверджень відповідача зумовлена тим, що як слідує з наведених вище норм законодавства та правових висновків відповідач, хоча і не є безпосереднім учасником цивільного делікту та завдавачем шкоди, однак внаслідок своєї діяльності страховика, наявності договірних правовідносин із власником/володільцем (водієм) забезпеченого транспортного засобу, використанням якого як джерела підвищеної небезпеки і завдано шкоди позивачу, є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбачених законом випадку, порядку та розмірі. Неспроможними з правової точки зору є твердження відповідача про застосування до спірних правовідносин норми ст.36 п.36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на підставі яких відповідач вдвічі зменшив розмір страхового відшкодування, мотивуючи це тим, що шкоду позивачу у вигляді витрат на поховання брата завдано спільними діями водія джерела підвищеної небезпеки та збитим останнім на смерть братом позивача. Такі твердження відповідача, вочевидь, є абсурдними, оскільки саме загиблий в ДТП брат позивача і є головною потерпілою особою у деліктних правовідносинах, а матеріали справи не містять жодних доказів умисних дій брата позивача, спрямованих на позбавлення себе життя в ДТП в тому числі з метою завдання цим саме позивачу чи іншій особі шкоди у вигляді витрат на поховання. Відтак наведені твердження сторони відповідача суд оцінює як хибне тлумачення та викривлення змісту закону, як обраний спосіб захисту від пред`явлених позовних вимог, спрямований на мінімізацію своєї майнової відповідальності у правовідносинах сторін. Не погоджується суд із твердженнями сторони відповідача, як підставою для відмови у задоволенні позову, про порушення загиблим в ДТП братом позивача, як пішоходом, правил дорожнього руху, які знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із подією ДТП, оскільки законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого-пішохода (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року по справі №450/4163/18). Більш того, відповідно до ст.1193 ЦК України прямо передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування витрат на поховання. Критично оцінює суд та не приймає до уваги в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог твердження сторони відповідача про встановлену постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 31 травня 2021 року на підставі ст.284 ч.1 п.2 КПК України відсутність вини водія транспортного засобу «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] у вчиненні ДТП, внаслідок якої загинув брат позивача. Оцінка судом таких тверджень зумовлена тим, що відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Більш того, з викладених судом вище правових висновків та зі змісту постанов Верховного Суду від 10 січня 2019 року по справі №500/2095/15-ц, від 14 січня 2019 року по справі №751/8121/17, від 17 липня 2019 року по справі №556/1514/16-ц, від 02 жовтня 2019 року по справі №447/2438/16-ц, від 03 жовтня 2019 року по справі №285/2654/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №199/1100/99 можна зробити однозначний правовий висновок, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без наявності вини її заподіювача. Такий заподіювач шкоди, а отже і його страховик, звільняються від цивільно-правової відповідальності лише, якщо шкоди завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як вже вказувалось вище, матеріали цивільної справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про наявність умислу загиблого потерпілого у завданні шкоди. Щодо непереборної сили, то сторона відповідача, заявляючи про її наявність в момент ДТП від 23 січня 2021 року, посилається на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2020 року по справі №532/1374/18 та зазначає, що відповідно до постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 31 травня 2021 року, зокрема викладеного в ній висновку судово-автотехнічної експертизи, у водія транспортного засобу «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] була відсутня технічна можливість уникнути ДТП, що і є непереборною силою на думку відповідача. Однак суд не може погодитись із такою позицією відповідача та вважає, що до спірних правовідносин сторін не підлягає застосуванню правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 квітня 2020 року по справі №532/1374/18, оскільки його надано за інших обставин спору. Так відповідно до змісту зазначеної постанови суду касаційної інстанції судами на підставі висновку експерта встановлено відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП внаслідок відсутності в його діях будь-яких невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Тобто надано обґрунтований результатами експертизи категоричний та безапеляційний висновок, який касаційний суд і розцінив як непереборну силу. Стосовно ж обставин правовідносин сторін у даній цивільній справі, то відповідно до змісту постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 31 травня 2021 року, а саме процитованому у ній висновку судово-автотехнічної експертизи, водій транспортного засобу «DAF ХF 105.460» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода (брата позивача) лише своєчасним застосуванням екстреного гальмування. В той же час пунктом 12.3 Правил дорожнього руху, оцінка та можливість виконання вимог якого, а також причинно-наслідковий зв`язок із подією ДТП були предметом означеної судово-автотехнічної експертизи, передбачає також альтернативний екстреному гальмуванню варіант поведінки водія - безпечний об`їзд перешкоди (в даному випадку пішохода). Разом з тим відомості щодо технічної можливості виконання водієм [PERSON] таких вимог п.12.3 Правил дорожнього руху та їх причинно-наслідковий зв`язок із наїздом на пішохода зміст постанови про закриття кримінального провадження і процитований ним висновок експертизи не містять. Відтак в суду відсутні підстави для доходження до такого ж категоричного висновку, який виклав Верховний Суду вищевказаній постанові. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також звільнення позивача на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви зазначеної категорії, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 908 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial