Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/5 частину квартири. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської Ради депутатів, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності :[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказане Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 10.09.1993 року [NUMBER] та зареєстровано в Криворізькому бюро технічної інвентаризації у книгу [NUMBER]. [PERSON], одна із співвласників квартири [ADDRESS] померла [INFO]. Спадкоємців у померлої [PERSON] не має та спадкове майно після її смерті ніхто не приймав. Вона [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти частиною квартири, яка належала померлій, тому вважає можливим визнати за нею право власності за набувальною давністюна 1/5 частину квартири. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву, у якій просила, розглядати справу за її відсутністю, вимоги викладені у позовній заяві підтримує у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до суду не з'явилися, надали суду письмові заяви, просили розгляд справи провести за їх відсутностю, зазаначивши, що позовні вимоги [PERSON] підтримують у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно - правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської Ради депутатів, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності :[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], копія свідоцтва міститься в матеріалах справи. Вказане Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 10 вересня 1993 року [NUMBER] та зареєстровано в Криворізькому бюро технічної інвентаризації у книгу [NUMBER]. [PERSON], одна із співвласників квартири [ADDRESS] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого РВК м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 1996 року, про що зроблено запис за № 272. Згідно наданої довідки № 8880/16 від 08 вересня 2016 року, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян та підписана завідувачем відділу Ларіною О.Г., [PERSON] знята з реєстрації 15 березня 1996 року, копія довідки міститься в матеріалах справи. Матеріалами справи підтверджується факт, що спадкоємців у померлої [PERSON] не має та спадкове майно після її смерті ніхто не приймав. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"),(п. 14 Постанови). Таким чином, аналіз приведених вище доказів в сукупності, які суд вважає допустимими, достатніми та достовірними, враховуючи, що [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти частиною квартири, яка належала померлій, дослідивши всі надані докази в сукупності та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви та визнання за [PERSON] право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved