Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по розрахунковим виплатам та середній заробіток за час затримки розрахунку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач з 09.04.1991 працювала на шахті ДП «шахта «Центральна», яка входить до складу ДП «Торецьквугілля» в якості фельдшера поверхневого з/пункту; з 01.12.1993 в якості фельдшера підземного з/пункту. З 07.08.2020 звільнена за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком по ст. 38 КЗпП України (наказ № 146 від 07.08.2020). Повного розрахунку при звільненні відповідачем позивача проведено не було, а відтак у [PERSON] з`явилось право для звернення до суду з позовом до ВП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 по час повного розрахунку. Станом на день прийняття позову до розгляду судом, відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, відповідно до даних карткового рахунку позивача розрахунок за цими виплатами був виконаний відповідачем тільки 11.09.2020 (тобто с затримкою на 24 роб. днів), але розрахунок з позивачем був виконаний не в повному обсязі. У вересні 2020 року [PERSON] отримала професійне захворювання, у зв`язку з яким позивач перебувала на лікарняних. Позивачем були своєчасно надані відповідачу оригінали лікарняних листів, а відповідачем були прийняті дані лікарняні листи, однак до теперішнього часу не оплачені позивачу повністю з посиланням на відсутність коштів на підприємстві. Відповідач факт прийняття лікарняних листів від позивача не заперечує, як і те що нарахування для їх виплати виконанні підприємством з мінімальної заробітної плати, що підтверджує, що за відповідачем залишилась заборгованість по розрахунковим виплатам [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності. Відповідно до абз. З ч. З ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується в розмірі 100 відсотків середнього заробітку (оподатковуваного доходу). При цьому перші п`ять днів тимчасової непрацездатності оплачуються власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства, установи, організації. Відповідно до п. 2.3 Порядку призначення, перерахунку та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2007 року № 24, допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, пов`язаною з нещасним випадком або професійним захворюванням на виробництві, призначається та виплачується страхувальником за місцем роботи потерпілого, де стався страховий випадок, у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати. Однак, в порушення вищезазначених вимог діючого законодавства, відповідачем позивачу допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю виплачена в мінімальному розмірі. Позивачу відповідачем надана довідка про розмір середньоденної заробітної плати який становить 276,81 гривень та розмір заборгованості по лікарняним листам за період з 2019 по 2020 роки на загальну суму складає 966,63 грн. Отже після звільнення 07.08.2020 та станом на теперішній час відповідач повністю не розрахувався з позивачем по усім виплатам що належать йому при звільнені, тому відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку з ним. Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги щодо стягнення заробітку за час затримки розрахунку підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також надав до суду відзив на позовну заяву №1-14/1099 від 28.05.2021, згідно з яким клопоче у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що усі суми по розрахунку, належні позивачеві від ВП «Шахта «Центральна» перераховані 31.03.2021, а виплати, які отримував позивач після звільнення це були лікарняні за рахунок коштів ФСС, починаючи з шостого дня тимчасової непрацездатності. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Позивач з 09.04.1991 працювала на шахті ДП «шахта «Центральна», яка входить до складу ДП «Торецьквугілля» в якості фельдшера поверхневого з/пункту; з 01.12.1993 в якості фельдшера підземного з/пункту. З 07.08.2020 звільнена за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком по ст. 38 КЗпП України (наказ № 146 від 07.08.2020). Повного розрахунку при звільненні відповідачем позивача проведено не було, а відтак у [PERSON] з`явилось право для звернення до суду з позовом до ВП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 по час повного розрахунку. Згідно з копією довідки № 10/527 від 17.05.2021 вбачається, що [PERSON] при звільнені усього було нараховано: \~ \~ \~ \~36468,00 грн. 3-місячна допомога як пенсіонер за віком -26305,20 грн. Довідка з клініки проф. захворювання - 3312,00 грн. Компенсація за невикористану відпустку -4084.06 грн. Допомога по тимчасовій непрацездатності перші 5 днів за кошти підприємства 1865,75 грн. Середньоденний заробіток на момент звільнення [PERSON] складає -343,86 грн. за мінусом обов`язкових утримань 276, 81 грн. [PERSON] сплачено: Компенсація та невикористану відпустку - 6553.20 грн. - 08.09.2020 року. Допомога по тимчасовій непрацездатності перші 5 днів за кошти підприємства -1501.94 грн. 08.09.2020 року. Зх-місячна допомога як пенсіонер за віком 21200 грн. 10.09.2020 року Нараховані та сплачені лікарняні листи за рахунок коштів ФССВПТ: Нараховані у жовтні 2020 року за липень 2019 р 1138, 20 грн. Сплачено 916.25 грн. 18.1 1.2020. Нараховано у січні 2021 за листопад 2019 - \~ \~ \~ \~2518,64 грн. Сплачено 2027,50 грн. - 31.03.2021. Станом на 14.05.2021 року не сплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів ФССВПТ за лікарняний з 03.04.2020 по 09.04.2020 року у сумі 253.54 грн. Буде нараховано травні 2021 року Суд дійшов висновку, що відповідно до довідки № 10/527 від 17.05.2021 має місце неповна оплата днів тимчасової непрацездатності за період з 2019 по 2020 рік на загальну суму 966,63 грн. Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) слід задовольнити в сумі 966,63 грн. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 2\~Закону України\~«Про оплату\~праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Виходячи із змісту ст.\~117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення,якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч.3, ч.4.ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За змістомст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістомст.117\~КЗпП України в світлі трактування відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", вина роботодавця у затримці розрахунку презюмується, оскільки саме роботодавець має довести відсутність своєї вини. Суд доходить висновку, що у цій справі відповідачем не доведено відсутність своєї вини у затримці розрахунку з позивачем при звільненні. Відповідно до позиції Верховного Суду у постанові від 30 січня 2018 року по справі №760/18557/15-ц (провадження № 61-246 св 17) аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Частиною першою статті 117\~КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Таким чином, суд дійшов висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем по оплаті лікарняних є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У зв`язку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум. Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством\~на число календарних днів за цей період. Разом з тим, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки\~за робочідні\~виходячи із середньоденного заробітку.\~Вказане положення відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 21 січня 2015 року № 6-195цс14 та від 1 березня 2017 року 635/2084/16-ц. За період з 08.08.2020 по 03.06.2021 року середній заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку становить 57299,67 грн. (276,81 грн. (середньоденний заробіток) х 207 (кількість робочих днів за період з 08.08.2020 по 03.06.2021 ) = 57299,67 грн.). Відповідно до ст.\~129\~Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідив надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір недоплаченої відповідачем суми по оплаті лікарняних (тимчасової втрати працездатності) в сумі 966,63 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 57299,67 грн. Згідно ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн.

Outcome: approved