Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України про витребування майна із чужого незаконного володіння. В процесі розгляду справи, в якості співвідповідача залучено [PERSON] (далі по тексту - [PERSON].). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в ніч з 20 на 21 серпня 2015 року за її тимчасовим місцем проживання в [ADDRESS], з гаража будинку невідомими особами було викрадено автомобіль марки «Mercedes-Benz ML 350», реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2014 року випуску (далі по тексту - автомобіль). Про зазначене позивач повідомила працівників поліції, якими було порушено кримінальну справу, визнано позивача потерпілою, а зазначений автомобіль оголошено в міжнародний розшук. В подальшому, викрадений автомобіль затримано при способі протиправного ввезення в Україну через пункт пропуску в Херсонській області. За даним фактом відомості внесено до ЄРДР за №42015230180000070 від 20.09.2015, відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 358 КК України. Повернувшись до України, позивача допитали в Генеральній прокуратурі України, однак, автомобіль не повернули. Підставою для відмови у поверненні автомобіля послугувало те, що представлені позивачем правовстановлюючі документи на автомобіль видані на території АР Крим, а значить не засвідчують право володіння позивача автомобілем. [PERSON] вважає себе законним власником викраденого у неї автомобіля, у зв'язку з чим, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить його витребувати із чужого незаконного володіння Генеральної прокуратури України та [PERSON] Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.04.2016 відкрито провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.04.2016 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль та заборони Генеральній прокуратурі України вчиняти будь-які дії стосовно даного автомобіля до ухвалення рішення у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2016, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] У судовому засіданні, яке відбулося 21.03.2017, прийнято заяву представника позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить витребувати автомобіль в обох відповідачів - Генеральної прокуратури України та [PERSON] Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.03.2017 заборонено [PERSON] вчиняти будь-які юридичної значимі дії стосовно автомобіля. У судовому засідання 22.03.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив позов задовольнити. Представник Генеральної прокуратури України у судовому засіданні 22.03.2018 заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника Генеральної прокуратури України, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Генеральною прокуратурою України проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №42016000000000610 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. (а.с. 43-44) За результатами розгляду кримінального провадження №42016000000000610 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, Каланчацьким районним судом Херсонської області 09.06.2016 винесено вирок у справі №657/961/16-к, яким затверджено мирову угоду від 02.06.2016 про визнання винуватості, що укладена між прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з питань представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії злочинності та корупції на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України [PERSON] та підозрюваним [PERSON]; [PERSON] визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України; призначено [PERSON] покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.; речові докази по кримінальному провадженню - автомобіль повернуто [PERSON] (а.с. 47-50) Вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 09.06.2016 у справі №657/961/16-к набрав законної сили, оскільки, ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 19.04.2017 апеляційну скаргу повернуто апелянту. (а.с. 95-96) Вироком Каланчацького районного суду Херсонської області від 09.06.2016 у справі №657/961/16-к встановлено, що [PERSON], з метою отримання додаткового заробітку, перебуваючи в с. Лікарственне Сімферопольського р-н., АР Крим, Україна, у вересні 2015 року (більш точна дата не встановлена), вирішив здійснити купівлю транспортного засобу (автомобіля), який попередньо перебував у використанні, для того, щоб перепродати його за більш вищу вартість. З цією метою в мережі Інтернет знайшов вигідну пропозицію - оголошення про продаж автомобіля "Mercedes-Benz ML 350", 2014 р.в., білого кольору, вартість якого становила близько 35 тис. дол. США. Продаж вказаного автомобіля здійснювався на тимчасово окупованій території України - АР Крим. Узгодивши через мережу Інтернет з невстановленою слідством особою, яка займалася продажем вказаного авто, умови та вартість його продажу, стан комплектації, юридичне оформлення для продажу автомобіля, яке не суперечить діючому українському законодавству, вирішив придбати зазначений автомобіль, який, в подальшому, мав намір доставити на материкову України і перепродати його за більшу суму коштів. 19.09.2015 в денний час доби (більш точний час не встановлено), [PERSON] зустрівся із невстановленою особою в с. Миколаївка Сімферопольського району з метою придбання автомобіля за попередньо обумовлену суму коштів. Перебуваючи неподалік автостанції в с. Миколаївка, куди був доставлений після його приїзду автомобіль, зустрівся з раніше невідомим йому чоловіком, даних якого не запам'ятав, однак, з яким, як зрозумів [PERSON], він і домовлявся про купівлю- продаж автомобіля. Невстановленою слідством особою надано [PERSON] довіреність, якою йому доручено від імені власника автомобіля розпоряджатися цим автомобілем та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] на автомобіль марки "Mercedes-Benz ML 350", білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. [PERSON], при огляді автомобіля та переданих йому документів - довіреності, якою йому доручено від імені власника автомобіля розпоряджатися цим автомобілем та свідоцтва про реєстрацію зазначеного автомобіля, виявив, що ці документи є підробленими. Так, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу було вказано, що 2013 рік є датою виробництва автомобіля, а під номером кузова (шасі) зазначено номер: [NUMBER], хоча насправді датою виробництва цього автомобіля є 2014 рік, а номером кузова (шасі), який містився в автомобілі, є номер: [NUMBER]. Крім цього, довіреність (серія та номер бланку: [NUMBER]), згідно з якої [PERSON] від свого імені доручає [PERSON] вчиняти дії щодо автомобіля приватним нотаріусом [PERSON] взагалі не посвідчувалась. Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вироком Каланчацького районного суду Херсонської області від 09.06.2016 у справі №657/961/16-к встановлено, що документи, які були надані [PERSON], та на підставі яких [PERSON] намагався перемістити автомобіль з тимчасово окупованої території - АР Крим через територію Херсонської області, а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] на автомобіль та довіреність (серія та номер бланку: [NUMBER]), якою доручено від імені власника розпоряджатися автомобілем, є підробленими. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що саме позивач є власником спірного автомобіля, що підтверджується копією паспорта транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 11) та копією свідоцтва про реєстрацію [NUMBER]. (а.с. 12) Поряд з цим, судом враховується те, що спірний автомобіль було придбано позивачем не в АР Крим, а ввезено з Естонії через Центральну акцизну митницю Російської Федерації, та придбано в автосалоні ТОВ «СБСВ - Ключавто» м. Гарячий ключ Краснодарського краю РФ, а тому посилання Генеральної прокуратури України на те, що документи на автомобіль не встановлюють право власності позивача на цей автомобіль не заслуговують на увагу, оскільки, документи, які підтверджують право власності позивача на спірний автомобіль, видані не органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки, між позивачем та нинішнім володільцем автомобіля [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на автомобіль, а тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам, а саме: витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦПК України). У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Також, у відповідності до постанови Верховного суду України від 07.11.2012 у справі за № 6-107цс12, оскільки, добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України). Отже, оскільки, автомобіль було викрадено у позивача та на підставі підроблених документів передано [PERSON], то спірний автомобіль має бути витребуваний у [PERSON] на користь [PERSON], у зв'язку з чим суд знаходить підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги позивача про витребування автомобіля із чужого незаконного володіння, заявлені до Генеральної прокуратури України, оскільки, вироком Каланчацького районного суду Херсонської області від 09.06.2016 у справі №657/961/16-к автомобіль передано [PERSON], а тому відсутні підстави вважати, що Генеральною прокуратурою України вчиняються дії щодо обмеження позивача права володіння спірним автомобілем. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про правомірність заявлених позовних вимог до [PERSON], то з останнього необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с. 2) На підставі викладеного та

Outcome: partial