Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

02.03.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про виключення майна з-під арешту, в якому зазначила, що 21 липня 2015 р. помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме: квартира [ADDRESS]. При оформленні спадщини в нотаріальній конторі було виявлено наявність обтяження (арешту) на спадкове майно - квартиру [ADDRESS], що накладений Заводським ВДВС Запорізького МУЮ. На підставі наявного арешту на спадкове майно нотаріус не має можливості видати [PERSON]Я свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом. Виконавче провадження Заводським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було закрито у звязку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом та після спливу 3-х років знищено, але арешт з майна під час закриття виконавчого провадження знято не було. Позивачка просить виключити майно з-під арешту. Позивачка просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі. У звязку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 липня 2015 р. помер чоловік позивачки - [PERSON] (а.с.12). Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме: квартира [ADDRESS]. При оформленні спадщини в нотаріальній конторі було виявлено наявність обтяження (арешту) на спадкове майно - квартиру [ADDRESS], що накладений Заводським ВДВС Запорізького МУЮ. На підставі наявного арешту на спадкове майно нотаріус не має можливості видати [PERSON]Я свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом. Арешт було накладено на підставі відкритого виконавчого провадження за рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 28.08.2002 року про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь КП «ВРЕЖО №4» солідарно заборгованість у розмірі 1894 грн. 62 коп. Борг ними був виплачений у повному обсязі, виконавче провадження Заводським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було закрито та після спливу 3-х років знищено, але арешт з майна під час закриття виконавчого провадження знято не було. На сьогоднішній час повністю виключена можливість зняття арешту на нерухоме майно, адже Заводський ВДВС Запорізького МУЮ не має матеріалів виконавчого провадження відповідно до якого було накладено арешт, а тому і не може вчинити певні дії про звільнення спадкового майна з під арешту (а.с.17). Згідно ст.. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані й підлягають задоволенню.

Outcome: approved