Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

У серпні 2018 року Маріупольська місцева прокуратура №1, яка дії в інтересах держави звернулась до суду, до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, [PERSON] , треті особи: відділ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Мангушському районі Донецької області, національний природний парк «Меотида», Державне підприємство «Приазовське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування рішення Мелекінської сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,зобов`язання повернути земельну ділянку посилаючись, зокрема на те,що прокуратурою за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 12016050290000053 встановлено ряд порушень вимог земельного та водного законодавства під час відведення у власність земельних ділянок на території с. Білосарайська Коса Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. Зокрема, земельна ділянка, загальною площею 0,10 га у [ADDRESS] із кадастровим номером [NUMBER] , яка рішенням Мелекінської сільської ради № 5/28-1807 від 08.10.2009 року була передана гр. [PERSON] у власність, розташована в прибережній захисній смузі та водоохоронній зоні Азовського моря на землях природно-заповідного фонду,яка знаходиться у постійному користуванні ДП «Приазовське лісове господарство», та увійшла до складу Національного природного парку «Меотида». В судовому засіданні позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення Мелекінської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області від 08.10.2009 року № 5/28-1807 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність гр. [PERSON] », визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданий на ім`я [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] та зареєстрований 04.12.2009 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею,договорів оренди землі за №010916600528.Крім того, Маріупольська місцева прокуратура №1 просила зобов`язати [PERSON] повернути вказану земельну ділянку територіальній громаді Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. Тому прокурор покликав суд задовольнити вимоги, пославшись на ті обставини,які викладені в позовній заяві зазначивши, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса,на території суміжного землекористувача національного природного парку «Меотида»,тому Мелекінська сільська рада взагалі вийшла за межі своїх повноважень виділяючи спірну земельну ділянку у власність [PERSON] Крім того, земельна ділянка розташована на землях, які відносяться до об`єктів природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, водного фонду України,тому не може бути передана у власність. Також, Мелекінською сільською радою не розроблявся та не затверджувався проект встановлення прибережної захисної смуги на території Мелекінської сільської ради, тому вирішувати питання про передачу у власність будь-яких земельних ділянок неможливо. Відповідно до постанови Ради міністрів УРСР від 25.02.1980 року № 132 «Про доповнення переліку державних заказників Української РСР» створено ландшафтний державний заказник» Білосарайська коса» на території Мангушського(колишнього Першотравневого) району,де спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Указом Президента України 3 1099/2009 від 25.12.2009 дана земельна ділянка увійшла до Національного природного парку «Меотида». В 2005 році було розроблено проект створення Національного парку «Меотида»,до складу якого увійшла земельна ділянка надана у постійно користування ДП «Приазовському лісгоспу відповідно до державного акту,серії 11-ДН № 001941 від 12.12.2001 за № 238,площею 405,1 га для ведення лісового господарства на території Мелекінської сільської ради на підставі рішення Першотравневої ( нині Мангушської) районної ради № 23/11-182 від 17.05.2000 року «Рішенням Мелекінської сільської ради №5/5-152 від 17.10.2006 погоджено межі Національного природного парку «Меотида» на території Мелекінської сільради за межами населеного пункту площею 1287,7397га. Отже,спірна земельна ділянка,яка передана у власність [PERSON] у відповідності до Проекту створення національного природного парку «Меотида» відноситься до земель під об`єктами природно-заповідного фонду. Розташована за межами населеного пункту с.Білосарайська Коса на території Мелекінської сільради Мангушського району Донецької області на землях НПП «Меотида». Таким чином,Мелекінська сільська рада не могла розпоряджатися спірною земельною,так як вона не відноситься до земель комунальної власності. Рішення Мелекінської сільської ради від 08.10.2009 року прийнято незаконно всупереч ст. ст. 58,60,62,84,96,112 Земельного кодексу України,ст.ст.88-90 Водного кодексу України,на має бути визнане недійсним,оскільки рішенням виділено земельну ділянку прибережної захисної смуги та водоохоронної зони Азовського моря із земель природно-заповідного фонду для житлової та громадської забудови,що заборонено законодавством. Також посилається на те, що незаконність спірного рішення Мелекінської сільської ради також підтверджується листом ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» від 28.03.2018 року (з урахуванням листа від 10.04.2019р.),згідно до якого спірна земельна ділянка знаходиться в межах від 10 до 250 метрів від урізу води та знаходиться в межах двокілометрової зони від прибережної захисної смуги Азовського моря та за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса. Тому,державний акт на право власності на земельну ділянку,виданий [PERSON] має бути визнаний недійсним. Прокуратурі про це стало відомо тільки після проведення перевірки головним управлінням Держгеокадастром, та складання ними акту перевірки № 217-ДК/339/АП/09/01/-17 від 13.09.2017 року,де даний акт перевірки прокуратурою було отримано лише 16.11.2017 р. та відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 21.05.2018 року. Щодо строку позовної давності вважає, що трирічний строк звернення до суду прокуратурою не пропущений, оскільки позивачу стало відомо про порушення земельного та водного законодавства тільки після отримання із супровідного листа Держгеокадастру від 16.11.2017 року ( з урахуванням листа від 17.04.2019 р.) до якого доданий акт перевірки № 217-ДК/339/АП/09/01-17 від 13.09.2017 року. Отже просив позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати. Представник Мелекінської сільської ради Алдошина Т.Г.,яка дії за довіреністю від Мелекінської сільської ради в судове засідання не прибула,будучи належним чином сповіщеною про день,час і місце розгляду справи,спрямувавши на адресу суду лист про розгляд справи без представника ради ( а.а.110). Представник 3 особи Національного природного парку «Меотида» Векліч С.М.,який діє за довіреністю в судове засідання не прибув,надавши письмові пояснення, де виклав, що межі НПП «Меотида» вказані у багатьох картографічних матеріалах, загальна площа земельних ділянок 1287.7397 га на території Мелекінської сільської ради за межами населених пунктів ради та погоджені рішенням Мелекінської сільської ради №5/5-152 від 17.10.2006 р. яке не було скасоване, та є діючим (ас.111-115). Представник 3 особи відділу у Мангушському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області у судове засідання не з`явився,будучи належним чином сповіщеним про день,час і місце розгляду справи. Представник 3 особи Державного підприємства »Приазовське лісове господарство» у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у відсутності представника. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини: Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, при розгляді справи судом встановлено, що рішенням Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність» від 08.10.2009 року № 5/28-1807 було затверджено проект відведення [PERSON] земельної ділянки, площею 0,10 га., під будівництво і обслуговування житлового будинку та господарських споруд із земель житлової та громадської забудови у с .Білосарайська Коса по вул. Приморській , 52 /2 у Першотравневому районі Донецької області та передано її безоплатно у власність останньому ( т. 1 а.с. ). На підставі зазначеного рішення, [PERSON] 27.11.2009 року видано державний акт, серії [NUMBER] на право власності на вказану земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд ( т. 1 а.с. 20). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта(т.1,а.с.170-172), будівництво житлового будинку та господарських споруд на даній земельній ділянці до теперішнього часу [PERSON] не розпочиналось. Згідно витягу з ЄРДР кримінального провадження від 03.03.2016 року року Маріупольським відділом Маріупольської місцевої прокуратури №1 здійснюються процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за ч.1 ст.366 КК України щодо посадових осіб Мелекінської сільської ради Першотравневого району Донецької області щодо виділення земельних ділянок по [ADDRESS] ,являються підробленими,в серпні 2008 року внесли недостовірні відомості до рішення сільської ради про надання згоди на розробку проекту відведення земельних ділянок за вказаною адресою. Крім того, згідно витягу з ЄРДР кримінального провадження від 19.08.2017 року року Маріупольським відділом Маріупольської місцевої прокуратури №1 здійснюються процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за ч.1 ст.367 КК України щодо посадових осіб Мелекінської сільської ради та Держкомзему у Першотравневому районі неналежним чином виконуючи свої службові обов`язки погодили виділення земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків в 2008-2012 роках,загальною площею більше ніж 3,4га із земель які на підставі рішення Першотравневої районної ради №23/11-185 від 17.05.2000 передані в постійне користування ДП «Приазовський лісгосп(державний акт на право постійного користування земельною ділянкою 11-ДН [NUMBER] , зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 238 від 12.12.2001),а в 2005 на підстав проекту створення Національного природного парку «Меотида» увійшли до складу об`єктів природно-заповідного фонду ( т. 1 а.с. 21). Також судом встановлено, що земельна ділянка, яка надана у власність відповідачу [PERSON] . розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря ( від 10 до 250 метрів від урізу води), що підтверджено актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 13.09.2017 року №217-ДК/339/АП/09/01/-17 (т. 1 а.с.25 зворот-26), листами Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 16 листопада 2017 року №10-6-0.41 -1065/90-17 (т. 1 а.с.23) з урахуванням їх листа від 17.04.2014 року (а.с.168), ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» від 28 березня 2018 року №275 (т. 1 а.с.22) з урахуванням їх листа від 10.04.2019 року( а.с.169). Відповідно до висновку № 2777-2821 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 21.05.2018 року щодо земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] , (т.1 а.с.29-41),зазначена земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту с.Білосарайська Коса,а оскільки суміжним користувачем згідно вищезазначеного витягу з ДЗК є національний природний парк «Меотида»,то дана земельна ділянка знаходиться на території НПП «Меотида». Листом НПП «Меотида» від 14.08.2017 року № Р-170 на № 80-8586 вих-17 від 10.08.2017 щодо земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] (т.1 а.с.42-43), спірна земельна ділянка розташована у межах НПП «Меотида»,проект створення якого відбувся 03.02.2005 року( т.1 а.с.44-47). Щодо рішення Мелекінської сільської ради від 17.10.2006 року№5/5-152 «Про погодження створення НПП «Меотида»( т.1а.с.48),створена НПП «Меотида» на території Мелекінської сільської ради за межами наскелених пунктів ради,в межах,вказаних у графічних матеріалах,загальною площею земельних ділянок 1287,7397 га, в тому числі: з вилученням земельних ділянок із землекористування сільської ради-989.4467 га без установи тимчасових літніх, переносних будинків та загорож, без капітального будівництва. Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, згідно з положеннями статті 84 Земельного кодексу України (далі: ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Згідно вимог статті 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Згідно зі статтею 88 Водного кодексу України (далі: ВК України) з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Відповідно до статті 90 ВК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд. Згідно із статтею 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного, фонду лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Вищенаведені законодавчі норми встановлюють розміри прибережних захисних смуг в залежності від виду водойми та прямо забороняють надання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, до яких відносяться прибережні захисні смуги. Установлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної статтею 88 ВК України двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря. Так, згідно із статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсним рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. За змістом частин першої, другої статті 3, статті 4 ВК України, пункту «а» частини першої статті 58, статей 59, 60, частини першої статті 84 ЗК України землі під водними об`єктами, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) i канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів i навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Відповідно до положень статті 88 ВК України, Порядку визначення poзмірів i меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Постанова КМ України № 486), Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року, розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтею 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об`єктів, мали врахуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у paзі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, збереження водних об`єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних poзмірів i меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови КМ України № 486 з урахуванням конкретної ситуації. Аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 та постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14. Встановлено, що проект землеустрою щодо визначення розмірів водоохоронної зони у межах с. Білосарайська Коса не розроблявся спеціально уповноваженими органами, а отже, не узгоджувався з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і не затверджувався Мелекінською сільською радою. Не розроблявся і не затверджувався також у визначеному порядку окремий проект землеустрою зі встановлення меж прибережної захисної смуги із пляжною зоною. Разом з тим, відсутність такого проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянок, розташованих у нормативно визначеній смузі від урізу води. Всупереч наведеним вимогам земельного законодавства, враховуючи, що спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, Мелекінською сільською радою при прийнятті оскаржуваного рішення порушено вимоги чинного земельного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю, а тому зазначене рішення є незаконним. Крім цього, спірна земельна ділянка відноситься до об`єкту природно-заповідного фонду. У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України. В ч. 1 п. "є" ст. 39 цього Закону передбачено, що природні ресурси в межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду відносяться до загальнодержавного значення. Ч. ч. 1, 2 ст. 61 зазначеного Закону встановлено, що ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і призначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України. До складу природно-заповідного фонду України входять державні заповідники, природні національні парки, заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні та зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, заповідні урочища. Згідно п. «в» ч. 4 ст. 83 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. За вимогами ч.4.ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд», межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР від 25.02.1980 року№132»Про доповнення переліку державних заказників Української РСР» дана спірна земельна ділянка відноситься до ландшафтного державного заказника «Білосарайська коса»,тобто відноситься до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення,яка знаходиться у постійному користуванні ДП «Приазовське лісове господарство» та увійшла до складу Національного парку «Меотида». Національний природний парк «Меотида» був створений Указом Президента України від 25 грудня 2009 року № 1099/2009 і спірна земельна ділянка увійшло до його складу. Проект встановлення прибережної захисної смуги на території Мелекінської сільської ради не розроблений та не затверджений,тому відповідно до ст.59 ЗК України та ст.85 ВК України земельні ділянки не могли бути надані у приватну власність Спірна земельна ділянка розташована відносно урізу води в межах визначеної ч.3 ст.60 Земельного кодексу України двох кілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря,що підтверджено актом обстеження земельної ділянки від 13.09.2017 року ( а.с.24). Із рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області від 17 жовтня 2006 року №5/5-152 (т.1а.с.48) вбачається,що погоджено створення Національного природного парку «Меотида» на території Мелекінської сільської ради за межами населених пунктів ради, в межах, вказаних у графічних матеріалах, загальною площею земельних ділянок 1287.7397 га, в тому числі: з вилученням земельних ділянок із землекористування сільської ради-989.4467 га без установи тимчасових літніх, переносних будинків та загорож, без капітального будівництва. Зі схеми меж Національного природного парку «Меотида» та висновку земельно-технічної експертизи № 2777-2821, складеного Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз (т. 1 а.с.29-41 ), листа Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 16 листопада 2017 року №10-5-0.41 -1065/90-17 (т. 1 а.с.23) з урахуванням їх листа від 17.04.2019 року ( а.с.168) видно, що надана у власність відповідачу [PERSON] земельна ділянка розташована на землях Національного природного парку «Меотида». Отже суд вважає,що спірна земельна ділянка перебуває в межах двокілометрової прибережної захисної смуги уздовж Азовського моря та на землях природо-заповідного призначення, а тому не може бути передана у власність громадянам. Крім того, зі змісту статті 125 ЗК України, частини першої статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державного акту на землю) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права та посвідчується державним актом. Із системного аналізу норм ЗК України вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того, чи є законним рішення, на підставі якого його видано. Оскільки відповідач [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі незаконного рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області від 08.10.2009 року № 5/28-1807, тому державний акт, серії [NUMBER] , виданий на ім`я [PERSON] на земельну ділянку 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в Книзі записів про державну реєстрацію 04.12.2009 року за №010916600528, є також незаконним. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. У справі, яка переглядається вставлено, що власником спірної земельної ділянки є територіальна громада Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, яка своїм рішенням незаконно передала у власність дану земельну ділянку відповідачу [PERSON] . Оскільки зазначене рішення підлягає скасуванню, то відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем [PERSON] , а тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем, суду необхідно застосувати положення статті 1212 ЦК України. Суд вважає, що Маріупольська місцева прокуратура № 1 не пропустила строк позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом,виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Судом встановлено,що прокурору про порушення інтересів держави стало відомо 16.11.2017 року після надходження інформації із Мангушського відділу Держгеокадастру про порушення Мелекінською сільською радою Мангушського району Донецької області вимог земельного та водного законодавства. Крім того, для встановлення наявності порушень чинного законодавства при прийнятті рішення Мелекінською сільською радою Мангушського району Донецької області від 08.10.2009 року № 5/28-1807 необхідні спеціалісти, які мають спеціальні знання у сфері геодезії та картографії, спеціалізоване обладнання для встановлення меж земельних ділянок на місцевості, а також проведення слідчих та процесуальних дій, в тому числі отримання акту перевірки органами Держгеокадастру. Таким чином з наведеного вбачається, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved