Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 24.09.2011 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування у шлюбі у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 19.03.2020 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/392/20 між сторонами було розірвано шлюб. Після припинення шлюбних відносин діти залишились проживати разом з матір`ю у с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області. Вказав, що з червня 2020 року не має можливості бачитись із дітьми постійно, оскільки спілкування з дітьми обмежується з боку матері [PERSON] , яка створює перешкоди у спілкуванні та штучно створює у дітей уявлення неможливості залишатися у батька на певний час. Враховуючи викладене просив суд визначити способи участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітніми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , встановивши наступний графік спілкування з дітьми, а саме: кожну середу першого та третього тижня кожного місяця з 13 години 00 хвилин, але не раніше закінчення занять у школі та/або дитячому садочку до 09 години 00 хвилин понеділка наступного тижня діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проводять із батьком [PERSON] без присутності матері; першу половину канікулярного періоду осінніх, зимових та весняних канікул діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проводять із батьком [PERSON] без присутності матері; на період літніх канікул з 15 липня по 20 серпня кожного року діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проводять із батьком [PERSON] без присутності матері; кожний Новий рік, Пасхальні свята парного року, кожне Різдво та травневі свята непарного року діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проводять із батьком [PERSON] без присутності матері; безперешкодне спілкування телефоном з дітьми. Зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з його дітьми [PERSON] та [PERSON] та забезпечити постійний телефонний зв`язок із дітьми. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. 02.03.2021 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідачка вказала, що спілкування батька з дітьми було обмежено по причині безперервного психологічного насилля з боку батька, яке продовжувалось навіть після наполегливих прохань змінити його ставлення до дітей. Вважає, що позов не може бути задоволений з огляду на зависокі вимоги позивача та не бажання дітей залишатися з батьком довгий час. 09.06.2021 року до суду надійшов висновок виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про встановлення участі батька [PERSON] у вихованні малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та спілкування з ними. А саме визначили участь батька у вихованні малолітніх дітей: з 13 години першої п`ятниці до 9 години другого понеділка та з 13 години третьої п`ятниці до 9 години четвертого понеділка щомісячно, 50% канікулярного періоду з урахуванням бажання та думки дітей, в інші дні за домовленістю з матір`ю [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 26.01.2021 року відкрито провадження у справі. У судове засідання призначене на 23.09.2021 року позивач не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив суд задовольнити позов. У судове засідання призначене на 23.09.2021 року відповідач не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, просив вирішити спір за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 СК України, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання врегульовано Сімейним кодексом України. Згідно із ч. 6 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При розгляді справи судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Сторонами визнається та не заперечується той факт, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Між батьками дітей останнім часом склались напружені відносини щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми. Батьки характеризуються позитивно, мають житло, для дітей там створені умови проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене. Згідно положень ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів; батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини У відповідності до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України встановлено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. За змістом ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної 20.11.1959 р. Генеральною Асамблеєю ООН, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції, дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Відповідно до висновку виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 25 травня 2021 року визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , встановлено графік спілкування з дітьми: з 13 години першої п`ятниці до 9 години другого понеділка та з 13 години третьої п`ятниці до 9 години четвертого понеділка щомісячно, 50% канікулярного періоду з урахуванням бажання та думки дітей, в інші дні за домовленістю з матір`ю [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що позивач виявляє бажання спілкуватись та зустрічатись із дітьми, та в ході розгляду справи відповідачем, зокрема, не було заявлено клопотання про проведення судової психологічної експертизи стану дітей та встановлення негативного впливу позивача, його родини на дітей, а відтак у суду відсутні підстави для обмеження позивача від спілкування з дітьми. Суд вважає, що сторонам слід налагодити відносини між собою в частині досягнення належного спільного виховання дітей та знайти спільні мирні шляхи вирішення питання щодо можливості спілкування позивача з дітьми, а позивачу слід дослухатись до побажань матері дітей щодо необхідності як фізичного, так і духовного розвитку дітей, спільно приймати рішення щодо всіх питань, що в першу чергу матиме позитивний приклад для дітей, їх розвитку, впевненості та спокою. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом встановлено, що сторони на даний час не можуть дійти спільної згоди, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині є обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню частково, а саме в частині встановленні певного графіку побачень дітей з батьком. В ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дітьми буде перешкоджати нормальному розвитку, у зв`язку з чим, суд приходить до переконання, що спілкування позивача із дітьми буде сприяти повноцінному вихованню, їх розвитку, задоволенню життєво-важливих потреб, зростанню під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить їх виховання в атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості. Суд вважає, що безпосередня участь батька у вихованні дітей, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить виконання, зокрема, батьківських прав позивача, а насамперед, буде повністю відповідати інтересам дітей. Тому поданий висновок виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області суд приймає до уваги, та погоджується з доводами позивача щодо проведення більше часу з дітьми. Разом з тим, суд враховує вік дітей, необхідність дітей у відчутті безпеки, власного куточку. Тому обраний позивачем бажаний графік суд вважає на даний час передчасним. Сторони по справі, як батьки малолітніх дітей бажають забезпечити їм належне виховання, однак, в той же час, належного компромісу щодо часу проведення батька з дітьми досягнуто не було, конфліктні ситуації спричинені виключно на ґрунті неприязних стосунків батьків між собою. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що саме батьки, як матір, так і батько, несуть відповідальність по відношенню до малолітніх дітей, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дітей виникало прагнення бути як із мамою, так і з татом. При цьому, варто відзначити, що на обох батьках лежить відповідальність за збереження психічної рівноваги дитини, що досягається шляхом уникнення конфліктних, напружених стосунків між батьками, та в родині в цілому, оскільки, саме це в подальшому може бути причиною початку емоційних розладів у дитини. Важливо підтримувати позитивні, неконфліктні взаємини, зберігати незгоду між собою у таємниці від дитини, досягти співробітництва в інтересах дитини. З урахуванням вище викладеного, на підставі зібраних доказів, приймаючи до уваги те, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку спілкування позивача з дітьми, суд дійшов висновку про необхідність встановити графік спілкування з дітьми наступним чином: Першу половину канікулярного періоду осінніх, зимових та весняних канікул діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проводять із батьком [PERSON] без присутності матері. На період літніх канікул з 15 липня по 20 серпня кожного року діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проводять із батьком [PERSON] без присутності матері. Кожний Новий рік, Пасхальні свята парного року, кожне Різдво та травневі свята непарного року діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проводять із батьком [PERSON] без присутності матері. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial