Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

фізична особа-підприємець [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, який уточнено 28.08.2017 року шляхом збільшення розміру позовних вимог (а.с. 150-152). В обгрунтування позову позивач вказує на те, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виноградівською міською радою 05.05.2011 року, їй належить приміщення офісу загальною площею 39,8 кв.м. за адресою: м. Виноградів, вул. П. Тичини, 6/12. 01.05.2012 року між нею та відповідачем, дошлюбне прізвище якої [PERSON], було укладено договір оренди даного приміщення. Згідно умов договору орендар з 01.05.2012 року повинна була сплачувати орендну плату за користування майном у розмірі 2200 грн. на місяць. Станом на 26.08.2014 року заборгованість відповідача за орендною платою становила 47460,00 грн., що стверджується її розпискою. У розписці відповідач зобов'язалася до 26.10.2014 року сплатити всю суму заборгованості за договором оренди. Незважаючи на існування заборгованості, відповідач тривалий час її не сплачує, тому вона, позивач, вимушена звернутися до суду. Загальна сума заборгованості відповідача станом на 29.08.2017 року складає 165528,18 грн., з яких 47460,00 грн. - основний борг, 39300,96 грн. - інфляційні втрати, 3936,45 грн. - проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання, 25614,75 грн. - проценти за користування грошовими коштами, 49216,02 грн. - пеня. Інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, пеня - згідно п. 8.1.1 договору, де передбачена сплата пені у випадку прострочення по сплаті орендних платежів в розмірі 0,1 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення. Проценти за користування грошовими коштами нараховані відповідно до ст. 536 ЦК України із застосуванням аналогії закону - положень ст.ст. 1048, 1057 ЦК України щодо розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідач позов не визнала. У відзиві на позов (а.с. 210-212) представник відповідача посилається на те, що сторони тривалий час перебували у трудових відносинах. 02.12.2011 року між ними зареєстровано трудовий договір, відповідно до якого відповідач працювала на посаді адміністратора в перукарні позивача за адресою: м. Виноградів, вул. П. Тичини, 6/12. У зв'язку з тим, що позивач часто перебувала за кордоном, то попросила відповідача підписати договір оренди даного приміщення для того, щоб у разі виникнення перевірки чи інших питань щодо господарської діяльності в офісі, вона могла повідомити, що нібито орендує приміщення. Даний правочин був фіктивний, укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, - без намірів сторін на настання наслідків, що ним обумовлені. Про це свідчить та обставина, що не складено акт прийому-передачі та опису майна, який згідно договору є його невід'ємною частиною. Таким чином, відсутній єдиний допустимий доказ отримання майна в оренду. З 2012 року приміщення не передавалося в користування відповідача, а іншим громадянам на тривалий термін. Відповідач продовжувала працювати адміністратором в закладі, отримувала від позивача заробітну плату, прибуток надсилала або передавала позивачеві. У 2015 році позивач звернулася до відповідача з проханням позичити у неї кошти або повідомити невідомих відповідачеві осіб про те, що вона винувата їй грошові кошти. За таких обставин під тиском позивача та незнайомого чоловіка відповідач написала розписку про те, що дійсно винувата гроші. Тому даний документ не може бути допустимим доказом отримання та використання майна, за своєю правовою природою не є документом, який спростовує фіктивність правочину. Сума, що вказана в розписці на прохання позивача, також свідчить про фіктивність договору, оскільки підтверджує те, що відповідач нібито не сплачувала орендну плату 22 місяці поспіль. Відповідач ніколи не вносила орендну плату ані на банківський рахунок позивача, ані готівкою. При цьому позивач не скористалася правом на дострокове розірвання договору. Просить в задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив, поданій представником позивача (а.с. 239-245), вказано, що у відзиві відповідачем не враховано обставини, встановлені рішенням суду від 01.06.2016 року у справі № 299/226/16-ц за позовом відповідача про визнання недійсним договору оренди офісу ПП Олас від 01.05.2012 року, що набрало законної сили. Зміст відзиву є повторенням підстав згаданого позову. Бажання сторін укласти договір оренди було викликано економічною вигодою для них обох. Позивач хотіла отримати дохід від оренди майна за рахунок орендної плати, відповідач - за рахунок фактичного надання за плату в суборенду обладнаних місць для перукарів та масажистів в орендованому приміщенні особам, які не перебували в трудових відносинах з позивачем. Позивач не в повному обсязі отримала належні їй кошти за договором оренди, тому звернулася з позовом до суду. Твердження відповідача про те, що відсутність акту прийому-передачі приміщення свідчить про неотримання його у володіння та користування, спростовує розписка відповідача від 26.08.2014 року. Орендоване приміщення було передано відповідачеві шляхом передачі ключів від нього. Факт використання приміщення відповідачем підтверджений показаннями свідків, які працювали в салоні ПП Олас та допитувалися при розгляді вказаної вище справи. Перебування сторін у трудових відносинах не спростовує існування між ними цивільних правовідносин. 04.01.2016 року постановлено ухвалу суду про часткове задоволення клопотання представника відповідача про витребування документів від позивача та витребувано оригінал розписки [PERSON] від 26.08.2014 року (а.с. 57, 58). Ухвалою суду від 03.02.2016 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди до спільного розгляду із позовом, що розглядається (а.с. 75, 76). 03.02.2016 року судом постановлено ухвалу про надання позивачеві строку для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 79, 80). 01.03.2016 року постановлено ухвалу суду про задоволення клопотань представників сторін про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 299/226/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди (а.с. 130, 131). Провадження у справі відновлено ухвалою суду від 21.06.2017 року (а.с. 139). 29.08.2017 року судом постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду (а.с. 162, 163), яку скасовано ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04.12.2017 року (а.с. 200-202), справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, дослідивши документи, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 01 травня 2012 року між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди офісу ПП Олас. Прізвище відповідача після розірвання шлюбу, що мало місце 04.10.2011 року, - [PERSON]. Згідно пунктів 1.1, 2.1 договору предметом договору є передача орендодавцем у тимчасове володіння орендареві приміщення, що знаходиться в будинку за адресою: 90300, м. Виноградів, вул. П. Тичини, 6/12, для розміщення ділового офісу та перукарні. Загальна площа приміщення, що орендується, - 30 кв.м. Термін оренди складає 360 днів з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання та автоматично пролонгується на термін 360 днів, якщо жодна сторона в термін 10 днів до закінчення дії договору не заявить про намір його розірвати (п.п. 3.1, 3.2 договору). Розмір орендної плати складає 2200 грн. на місяць, яка сплачується готівкою на розрахунковий рахунок орендодавця наперед не пізніше 03 числа кожного місяця (п.п. 4.1, 4.2 договору). Відповідно до вимог п. 6.1 договору відповідач зобов'язалася своєчасно здійснювати орендні платежі, у випадку прострочення їх сплати - сплатити пеню в розмірі 0,1 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення (п. 8.1 договору). У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання із внесення орендної плати у неї виникла заборгованість в сумі 47760 грн. станом на 26.08.2014 року. Відповідач зобов'язалася повернути позивачеві дану заборгованість до 26.10.2014 року, проте не повернула. Наведені обставини стверджуються письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме: - договором оренди офісу ПП Олас, укладеним 01.05.2012 року між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] (а.с. 47-49); - розпискою [PERSON] від 26.08.2014 року (а.с. 70); - копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] від 21.04.2009 року, виданого Виноградівською районною державною адміністрацією Закарпатської області, серія В03 № 477109 (а.с. 3); - копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно - офіс загальною площею 39,8 кв.м. за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район м. Виноградів, вул. П. Тичини, буд. 6/12, виданого [PERSON] 05.05.2011 року Виноградівською міською радою (а.с. 8); - копією рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04.10.2011 року, ухваленого у справі № 2-1116/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, згідно якого позивачеві [PERSON] було відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с. 17). Обставини укладення договору та виконання зобов'язань сторонами також встановлені рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01.06.2016 року, ухваленим у справі № 299/226/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди недійсним, яким у задоволенні позову відмовлено, що набрало законної сили 17.05.2017 року згідно ухвали апеляційного суду Закарпатської області (а.с. 134-137). Копія справи на офіс [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 109-111), на якій відсутні відомості, ким сформовано документ, є недопустимим доказом. Суд констатує, що між сторонами виникли договірні правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України та ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Як встановлено судом відповідач в порушення умов укладеного з позивачем договору не виконувала зобов'язання з внесення плати за користування переданим в оренду майном, в результаті чого утворилася заборгованість. Бездіяльністю відповідача порушено право позивача на отримання виконання за договором, яке підлягає захисту шляхом стягнення суми боргу, та у позивача виникло право на неустойку - передбачену договором пеню. Заперечення відповідача проти позову з мотивів фіктивності укладеного між сторонами договору оренди є безпідставними. Так, у відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідачем не наведено обставини щодо недійсності договору оренди, прямо встановленої законом, та не надано рішення суду про визнання договору недійсним. Недійсність договору оренди з підстав фіктивності була предметом спору у цивільній справі № 299/226/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди. Рішенням суду від 01.06.2016 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено. Обставини, на які посилається представник відповідача в обгрунтування того, що договір оренди між сторонами укладено без наміру настання правових наслідків, які є аналогічними обставинам, що встановлювалися при розгляді згаданої справи, не спростовують викладені вище обставини та висновки з приводу невиконання відповідачем зобов'язань згідно договору оренди. Такі ж наслідки для розгляду спору мають заперечення в частині невнесення відповідачем орендної плати, нереалізації позивачем права на дострокове розірвання договору. З огляду на передбачений законом засіб доказування неправомірності правочину суд не враховує в якості допустимих доказів наступні: копія індивідуальних відомостей про застраховану особу - [PERSON], який виданий органом Пенсійного фонду України (а.с. 45); копії трудових договорів між працівником і фізичною особою від 01.12.2011 року, укладених між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON], [PERSON] (а.с. 46, 220, 221); копія відповіді Виноградівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Закарпатській області від 31.03.2016 № 318/10/10-00 (а.с. 219); копія акту про порушення № 104574 від 30.05.2013 року, складеного інспектором Виноградівського РЕМ ПАТ "Закарпаттяобленерго" (а.с. 222); копія протоколу № 109 від 11.02.2014 року засідання комісії по розгляду актів Виноградівського РЕМ (а.с. 223), копія рахунку на оплату по акту № 104574 від 30.05.2013 року (а.с. 224). Документ під назвою "Детальна інформація про фізичну особу-підприємця [PERSON]Б." (а.с. 43, 44) є недопустимим доказом у зв'язку з тим, що не містить дані про те, коли та ким його видано. У ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З врахуванням встановлених судом обставин щодо невиконання відповідачем зобов'язань за договором оренди, зокрема, прострочення виконання обов'язку з орендної плати, позивач має право вимагати, а відповідач зобов'язана сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, інший розмір процентів договором не встановлений. Позивач просить стягнути з відповідача пеню, інфляційні втрати та три проценти річних за період із 01.11.2014 року по 29.08.2017 року, виходячи із суми боргу 47460 грн. Здійснені нарахування відповідних сум є невірними у зв'язку з тим, що застосовано кількість днів прострочення 1037, при тому що відповідна кількість становить 1032 дні. Із застосуванням зазначеного показника суми пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних є наступними: 1) пеня - 47460 грн. х 0,1% = 47,46 грн. за один день прострочення, 47,46 грн. х 1032 = 48978,72 грн.; 2) інфляційні втрати - 86674,20 грн. - сума боргу з інфляцією, 86674,20 грн. - 47460 грн. = 39214,20 грн. - інфляційне збільшення боргу; 3) три проценти річних від простроченої суми - 47460 грн. х 3 х 1032 : 365 : 100 = 4025,65 грн. Проте, з огляду на те, що позивач просить стягнути меншу суму, а саме: 3936,45 грн., стягненню з відповідача підлягає дана сума трьох процентів річних. Однією із складових заборгованості, про стягнення якої пред'явлено позов, є також проценти за користування грошовими коштами в сумі 25614,75 грн., нараховані позивачем на підставі ст. 536 ЦК України. У ч. 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно змісту даної норми закону у ній передбачена сплата процентів за правомірне, відповідно до договору, користування чужими грошовими коштами. Несплата іншій особі належних їй грошових коштів в результаті порушення зобов'язання за своєю правовою природою не є користуванням грошовими коштами в розумінні ст. 536 ЦК України. Відтак, вимога про стягнення з відповідача процентів не грунтується на положеннях закону. Виходячи із встановлених обставин, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає частковому задоволенню. Із відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість по орендній платі станом на 29.08.2017 року в сумі 139589,37 грн., з яких 47460 грн. - основний борг, 48978,72 грн. - пеня, 39214,20 грн. - інфляційні втрати, 3936,45 грн. - 3% річних. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесено витрати по сплаті судового збору в сумі 490 грн. та 1180,68 грн., що підтверджують відповідні документи (а.с. 1, 149). З врахуванням ставок судового збору за подання до суду фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру, що діяли на час звернення з позовом до суду, підлягав сплаті судовий збір в розмірі 487,20 грн. У зв'язку із збільшенням розміру позовних вимог із 47760 грн. до 165528,18 грн., тобто, на 117768,18 грн., виходячи із відповідних ставок судового збору станом на 2017 рік, додатково повинен бути сплачений судовий збір в сумі 1177,68 грн. Усього, сума судового збору, яка підлягала сплаті, - 1664,88 грн. З врахуванням висновку суду про часткове задоволення позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1403,99 грн. (1664,88х139589,37:165528,18=1403,99).

Outcome: partial