Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

01.07.2014 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом в якому, просила суд визнати незаконною відмову відповідача у її звільненні на підставах передбачених ст. 38 ч.3 КЗпП України з 16.04.2014 року, у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, зобов»язати відповідача видати наказ про її звільнення на підставі ст. 38 ч.3 КЗПП України у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю змінити формулювання причин звільнення в трудовій книжці відповідно до наказу , стягнути середній заробіток за березень, квітень 2014 року, стягнути вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України в розмірі не меншому 3-х місячного середнього заробітку, моральну шкоду в розмірі 10000 грн, т.щ. діями відповідача їй завдана моральна шкода яка полягала в тому що із-за порушень відповідачем законодавства про працю було порушено її звичайний життєвий уклад, вона вимушена була звертатись за матеріальною допомогою до родичів, тому що не отримувала належну заробітну плату своєчасно, не мала можливості працевлаштуватись на іншу роботу, тому що відповідач її не звільняв, це відображалось на сімейному бюджеті , порушило всі її плани. Також просить покласти на відповідачів понесені судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримала свої вимоги та пояснила, що в грудні 2013 року всім працівникам було доведено наказ № 110 про те що з березня 2014 року у зв'язку з виробничими проблемами на підприємстві буде встановлений скорочений робочий день. В лютому 2014 року вона, як і інші працівники, були ознайомлені з розпорядженням про встановлення з 01.03.2014 року на підприємстві скороченого робочого дня в одну годину. Порядок оплати праці в таких умовах та її розмір працівникам роботодавцем не доводився. Починаючи з 01.03.2014 року вони стали працювати щодня з 8-00 до 9-00 год. Зарплата їй була нарахована відповідно за фактично відпрацьований час і становила в березні 2014 року 43.70 грн., таким же чином зарплата нараховувалась в подальших місяцях. Вона разом з іншими працівниками 07.03.3014 року звернулась до роботодавця про звільнення їх за ст.40 КЗпП України, але ж їм було відмовлено і було запропоновано звільнитись за іншими підставами за власним бажанням. 11.04.2014, вона, разом з іншими працівниками , звернулась з заявою про звільнення за ст.38 ч.3 КЗпП України з 16.04.2014 року т.щ. роботодавець суттєво порушив законодавство про працю та умови укладеного трудового договору, не встановивши простій з вини підприємства і не проводячи оплату згідно вимог КЗпП України не нижче 2/3 тарифної ставки, але ж роботодавцем, в особі в.о. голови правління [PERSON]. в усній формі було відмовлено в задоволенні її заяви і їй було запропоновано звільнитись за ст. 36п1 КЗпП України, на що вона вимушена була погодитись, тому що проживає вдвох з дитиною і не маючи інших джерел існування окрім заробітної плати, не могла утримувати себе і дитину на виплачувану їй заробітну плату за фактично відпрацьований час. Вона написала заяву про звільнення за згодою сторін з 14.04.2014 року, яка була задоволена. Але фактично її волевиявлення було направлене на звільнення за ст. 38ч3 КЗпП України, тому що були суттєві порушення законодавства про працю які були встановлені в ході перевірки додержання трудового законодавства Територіальною інспекцією з питань охорони праці в Донецькій області, яка за результатами перевірки встановила порушення роботодавцем трудового законодавства і прав працівників. На момент звільнення вона не отримала залишок заробітної плати яку повинен був виплатити при звільненні. В видачі довідки про заборгованість з заробітної плати їй було відмовлено в усній формі, і навіть на вимогу суду ця довідка надана не була. Тому просить суд визнати незаконною відмову відповідача у її звільненні на підставах передбачених ст.38ч3 КЗпП України з 16.04.2014 року, у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, , зобов»язати відповідача видати наказ про її звільнення на підставі ст. 38 ч.3 КЗПП України у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю змінити формулювання причин звільнення в трудовій книжці відповідно до наказу . Після її звільнення відповідач фактично визнав порушення з його боку законодавства про працю, тому що наказом №18 від 14.07.2014 року ним скасовані попередні накази та розпорядження про встановлення скороченого робочого дня на підприємстві в 1 годину, та з 01.03.2014 року введено режим простою і зроблено перерахунок заробітної плати за цей час на 2/3 тарифної ставки, але ж виниклая заборгованість по заробітній платі не виплачена по день розгляду справи в суді, а тому просить стягнути середній заробіток за березень, квітень 2014 року, ,стягнути вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України в розмірі не меншому 3-х місячного середнього заробітку. Вважає що їй завдана моральна шкода яка полягає в тому що порушений її звичайний життєвий уклад, вона проживає вдвох з неповнолітньою донькою, окрім заробітної плати не мала іншого джерел до існування і отримувана нею заробітна плата в розмірі фактично відпрацьованих годин не з її вини принижувала її честь і гідність, ставила її родину в скрутне матеріальне становище,не могла забезпечити її мінімальних потреб, вона вимушена була просити гроші в борг на свої звичайні матеріальні потреби. Оцінює завдану моральну шкоду в 10000 гривень. Відповідач в судове засідання не з»явився, але ж залишив суду заперечення на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що всі заяви позивача про звільнення за ст..38ч3 КЗпП України не задоволені тому що є безпідставними. Після подачі заяви про звільнення на підставах , передбачених ст.. 38ч3 КЗпП України, позивачка подала заяву про звільнення з 14.04.2014 року на підставі ст.. 36п1 КЗпП України за згодою сторін, яка була задоволена і постановлений відповідний наказ про звільнення та внесена відповідний запис до трудової книжки позивачки, а тому підстав для задоволення вимог немає. Наявність завданої моральної шкоди не доведена в розумінні положень Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Не зазначено в позові які трудові права позивача були порушені . 14.07.2014 року роботодавцем приведена діяльність у відповідність з вимогами Територіальної державної інспекції з питань праці в Донецькій області , яким скасовано накази про скорочений робочий день та введений з 1.03.2014 року режим простою, зроблений перерахунок заробітної плати. Просить в задоволені вимог відмовити. Вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Відповідно до запису в трудовій книжці позивачки судом встановлено, що наказом №12 від 14.04.2014 року позивача було звільнено з Володарського молочного заводу за згодою сторін на підставі ст..36п1 КЗпП України. Згідно відповідей Володарської райдержадміністрації на колективну заяву працівників підприємства, письмового звернення працівників, в тому числі і позивача, до прокурора Володарського району про порушення трудових прав працівників роботодавцем , до відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці в Донецькій області вбачається, що позивач і інші працівники неодноразово звертались до контролюючих організацій про порушення їх трудових прав відповідачем. Згідно листа - відповіді Територіальної інспекції з питань праці в Донецькій області працівникам підприємства вбачається що за колективною заявою працівників до Міністерства соціальної політики України за дорученням Держпраці України 09.04.2014 року проводилась перевірка ПАТ « Володарський молочний завод « щодо додержання трудових прав працівників і було установлено низку порушень трудового законодавства , в тому числі було встановлено, що наказ №110 від 30.12.13 року та розпорядження №20 від 28.02.2014 року про встановлення на підприємстві неповного робочого дня в 1 годину не відповідають ст. 247 КЗпП України, порушують п.3.2.Регіональної угоди між Донецької обладміністрацією, профспілковими об»єднаннями Донецької області та Донецької обласною організацією роботодавців на 2.11.2012 роки , дію якої подовжено на 2013 рік яким передбачено недопущення зниження тривалості робочого тижня, окрім виняткових випадків , з дотриманням вимог ст..32 КЗпП України, з встановленням тривалості робочого тижня не менше 32 годин і на термін не більше 3 місяців протягом року з оплатою за невідпрацьований час відповідно до законодавства та колективного договору. При перевірці табелів обліку робочого часу за березень квітень 2014 року встановлено, що у березні 20 працівників працювали по 1 годині на день, що свідчить про фактичний простій. Але в порушення ст.. 34, 113 КЗпП України роботодавцем не встановлено простій і не проведено оплату праці працівників не менше 2/3 тарифної ставки, було встановлено що оплата праці проведена лише за фактично відпрацьований час. Виходячи із розрахункових відомостей ПАТ «Володарський молочний завод» [PERSON] за березень 2014 року нараховано заробітну плату 43.70 грн. Згідно копії заяви 11.04.14р.позивач дійсно звертався до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі ст.. 38.ч3 КЗпП України з 16.04.2014 року. Згідно копії заяви від 14.04.2014 року позивач зверталась з заявою про звільнення на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України за згодою сторін. Згідно наказу №18 ПАТ Володарський молочний завод» від 14.07.2014 року роботодавцем скасовано накази №110 від 30.12.2013 року, розпорядження №20 від 28.02.2014 року , введено на підприємстві режим простою, прийнято рішення про перерахунок заробітної плати відповідно до ст..113 КЗпП України і проведення її виплати. На ухвалу суду ПАТ « Володарський молочний завод» не надано відомості про середній заробіток позивачки та про наявність нарахованої, та невиплаченої заборгованості по заробітній платі при звільненні. Із відповіді ПАТ «Володарській молочний завод» вбачається, що відповідач не має змоги надати суду зазначені відомості тому що вони знаходяться в офісі в м.Донецьку , де перебувають воєнні дії. Відповідно до постанови Володарського районного суду від 21.02.2014 року в.о. голови правління ПАТ «Володарський молочний завод [PERSON]. було притягнуто до адміністративної відповідальності по ст..41ч1 КУпАП Відповідно до ст.38 ч 3 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд вбачає, що волевиявлення позивача було направлено на звільнення за власним бажанням у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, про що свідчить її заява від 11.04.14р., про звільнення на підставі ст.38ч3 КЗпП України. Порушення трудових прав позивача, на які вона посилалась в своїй заяві про звільнення від 23.06.2014 року знайшло своє підтвердження в судовому засіданні на підставі перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області, Постанови Володарського районного суду Донецької області від 21.02.2014 року про притягнення керівника відповідача до адміністративної відповідальності по ч.1 ст. 41 КУпАП, яка набрала законної сили і відповідно до ст..61 ЦПК України не потребує доказуванню. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. На думку суду, в порушення цих норм Конституції, ст.113 КЗпП України відповідач, незаконно, при наявності фактичного простою на підприємстві не з вини позивача, не прийняв своєчасно рішення про початок простою з 01.03.2014 року, не встановив порядок оплати часу простою, який передбачає оплату праці працівника з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівнику розряду ( окладу), незаконно встановив неповний робочий день в 1 годину і виплачував заробітну плату із фактично відпрацьованих годин, яка за березень 2014 року у позивачки склала 43.70 грн. за місяць при прожитковому мінімумі і мінімальній заробітній платі , встановленій в 2014 році Державним бюджетом України в розмірі 1280 грн., що дійсно ставило позивачку в скрутне матеріальне становище порушувало її гарантоване право на заробітну плату, яка б забезпечила її достатній життєвий рівень для себе і своєї дочки. Суд вважає, що саме ці порушення трудового законодавства з боку відповідача спонукали позивачку звернутись із заявою про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України, і в подальшому, для того щоб захистити себе і свою дитину, вона вимушена була погодитись на звільнення за згодою сторін на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України, для отримання в подальшому можливості стати на облік в центр зайнятості та отримувати соціальну допомогу, про що свідчить і запис в її трудовій книжці після звільнення. Але ж , не зважаючи на те, що права позивачки при звільненні були порушені з боку відповідача, вимоги позивачки щодо оспорювання підстав звільнення не можуть бути задоволені , тому що ст. 233 КЗпП України встановлено місячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору про звільнення, а позивачка, будучи звільнена і отримавши трудову книжку 14.04.2014 року , звернулась до суду лише 01.07.2014 року після спливу встановленого законом строку. При цьому суд вважає, що підлягають частковому задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь не виплаченої заробітної плати за час фактичного простою не з вини працівника в розмірі 2/3 тарифної ставки, встановленого їй окладу за період з 01.03.2014 року по 14.04.2014 року , з відрахуванням фактично сплачених сум, тому що з 1.03.2014 року на підприємстві фактично був режим простою не з вини працівника , який повинен бути оплачений відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України. Окрім того, судом встановлено, що відповідач фактично визнав це порушення 14.07.2014 року , скасувавши своїм наказом №18 свій наказ №110 та розпорядження № 20 про встановлення неповного робочого дня в 1 годину та встановив режим простою з 01.03.2014 року. Суд вважає, що не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки за час простою середнього заробітку ,про що вона вимагає в своїй заяві, тому що відповідно до ст. 113 ч. 2 КЗпП України збереження за працівником середнього заробітку під час простою можливо лише при виникненні виробничої ситуації небезпечної для життя та здоров»я працівника, що не було доведено в судовому засіданні, а тому в цій частині позову слід відмовити. Окрім того, на думку суду підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, тому що внаслідок порушень з боку відповідача норм трудового законодавства щодо встановлення умов та оплати праці позивача, позивачка дійсно була поставлена в скрутне матеріальне становище, т.щ. позивач порушив її гарантоване право на заробітну плату, яка б забезпечила її достатній життєвий рівень для себе і своєї дочки. В наслідок порушень її трудових прав вона була поставлена в скрутне матеріальне становище, що викликало у неї моральні страждання і переживання з приводу того, що вона , маючи постійне місце роботи, не могла забезпечити собі і своїй родині належні умови проживання, і вона вимушена була прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає , що 5000 гривень буде достатньою сумою для компенсації понесених позивачкою моральних страждань. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, а також при тому , що позивач згідно Закону України «Про судовий збір « звільняється від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243.60 гривень.

Outcome: partial