Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У березні 2014 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, який в подальшому уточнив, просив визнати недійсним укладений 04.03.2014р. з відповідачем договір фінансового лізингу з підстав, передбачених ст.ст. 229-233 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 04.03.2014 р. він з відповідачем уклав договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ -82.1 у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору позивач сплатив 18800 грн., що складає 10% вартості трактора. Позивач зазначає, що вказаний договір укладений з порушенням вимог ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки останній не містить усіх істотних умов договору, зокрема: розміру щомісячних лізингових платежів, конкретного порядку та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, остаточну ціну трактора, часу виникнення права на отримання тощо. Крім того посилається на те, що, укладаючи вказаний договір, він помилився щодо його природи, оскільки вважав, що він уклав кредитний договір, а не договір фінансового лізингу. Таким чином вважає, що діями відповідача порушені його права. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду направив заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання також не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду надала заяву, згідно якої просила проводити розгляд справи за її відсутності та письмові заперечення. Згідно письмових заперечень, представник відповідача зазначила, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не є фінансовою установою, його діяльність здійснюється виключно по наданню послуг з фінансового лізингу. Зазначає, що при укладенні вказаного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що ставляться чинним законодавством, дотримані всі вимоги щодо змісту та форми договору, будь-яких зауважень чи претензій щодо його незрозумілості позивач не заявляв, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства та навмисне введення позивача в оману. Крім того зазначає про відсутність жодних доказів того, що оспорюваний договір вчинявся під впливом помилки щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін. Таким чином вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Судом встановлено, що 04.03.2014р. між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу №009546, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ -82.1 у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. (а.с.6-12) На виконання умов вказаного договору позивач оплатив перший лізинговий платіж у розмірі 18800грн. (а.с.13) Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу з підстав невідповідності умов договору вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», а також, що вказаний договір був вчинений під впливом помилки. Разом з цим, суд не може погодитись з такими позовними вимогами, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення ЦК України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Доводи позивача про недотримання при укладенні оспорюваного Договору вимог Закону України "Про фінансовий лізинг " не приймаються судом до уваги як безпідставні, оскільки базуються на власному припущенні та ґрунтуються на суб'єктивному тлумаченні умов договору фінансового лізингу та вимог Закону України "Про фінансовий лізинг ". Так, відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є : предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодежувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Як вбачається зі змісту вищезазначеного договору фінансового лізингу позивача було поінформовано про всі його істотні умови, спосіб та вартість предмета лізингу, строк лізингу, лізингові платежі тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі, й позивач засвідчив, що зміст умов лізингу йому зрозумілий. За таких обставин, власні дії позивача, що виразилися у підписанні договору фінансового лізингу та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного договору фінансового лізингу на момент його укладення та протягом його виконання. Таким чином, при підписанні договору фінансового лізингу всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обстави, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (ст.229ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом із тим, позивач не надав суду достатніх доказів того, що на момент вчинення оспорюваного правочину існували обставини, щодо яких полилився позивач і що така помилка має істотне значення. Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд вважає, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» при укладенні договору фінансового лізингу діяло відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу. Відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає. Оскільки вимоги про стягнення збитків є похідними від вимог про визнання договору недійсним, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати стягненню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed