Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

01 червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 13.08.2012 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти, зобовязавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором. Відповідачка не виконує свої зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у сумі 40\~607,30 грн. з урахуванням процентів, неустойки та комісії (а.с.а.с. 2 4, 23). 13 липня 2016 року представник відповідачки звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с.а.с. 49 51). Представник позивача до суду не зявився, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка, її представник до суду також не зявилися, були повідомлені належним чином. 10.10.2018 року представник відповідачки особисто через канцелярію суду звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю в іншій справі в м. Києві. При цьому представник не додав до клопотання жодних доказів, що його обґрунтовують. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 13.08.2012 року між сторонами було укладено кредитний договір №R111.0017072, за умовами якого позивач надав відповідачці кредит у сумі 16\~049,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом (19,99% на рік), щомісячної комісії в розмірі 2,29% строком на 24 місяці (а.с.а.с. 8 20). Відповідачка неналежно виконує свої зобовязання з повернення позичених коштів та процентів за ними, і у неї перед позивачем станом на 13.05.2016 року утворилася заборгованість у сумі 40\~607,30 грн. відповідно до доданого позивачем розрахунку (а.с. 21), а саме: -основна заборгованість 12\~047,66 грн.; -проценти 1\~822,50 грн.; -комісія 5\~512,80 грн.; -пеня 21\~224,34 грн. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За кредитним договором позивач передав відповідачці грошові кошти, про що свідчить меморіальний ордер від 13.08.2012 року №Loan-17125, отже вказаний правочин, у розумінні статті 1054 ЦК, було укладено (а.с. 20). У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Ураховуючи той факт, що відповідачка неналежно виконує свої обовязки з повернення позичених коштів та процентів за ними, таке невиконання (неналежне виконання) є порушенням її зобовязань у розумінні приведеної норми. За правилами, встановленими частиною 1 статті 14 ЦК, цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК визначено, що зобовязання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно предявляються. За змістом статті 611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, суд доходить висновку про те, що позов необхідно задовольнити. Суд критично ставиться до заяви представника відповідачки про застосування позовної давності з огляду на таке. Відповідно до статей 256, 257, частин 1, 2 статті 258, частини 1 статті 260 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 254 ЦК строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. У відповідності з частиною 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що за спірними правовідносинами загальна позовна давність не закінчилася, оскільки почалася 28.06.2013 року (наступний день за днем останньої сплати відповідно до доданого позивачем розрахунку). Відтак, оскільки позивач подав позов у межах вказаного строку (01.06.2016 року), суд не знаходить підстав для відмови у позові. Аналогічної позиції суд дотримується і в питанні застосування позовної давності до вимоги про стягнення з відповідачки пені, оскільки така пеня розрахована за правилами частини 2 статті 258 ЦК за річний період. У порядку статті 141 ЦПК суд вважає за необхідне також стягнути з відповідачки компенсацію понесених позивачем судових витрат у сумі 1 378,00 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved