Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (надалі по тексту- Позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] ( надалі по тексту - Відповідач), уточнивши який просив про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом передачі іпотеко держателю предмету іпотеки у власність та визнання права власності на предмет іпотеки посилаючись на те, що 28 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту в сумі 500 000 доларів США, який відповідач зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 28 вересня 2027 року зі сплатою 10,3 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання споживчого кредиту іпотекодавець [PERSON] передала у іпотеку нерухоме майно. Між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги від 08.12.2011 року, згідно якого ПАТ «Укрсиббанк» передало позивачеві всі права вимоги за: кредитним договором №11048059000 від 28.09.2006 року, укладеним між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] та за договором іпотеки між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] від 28.09.2006 року, згідно якого предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: садовий будинок [ADDRESS], садове товариство та земельна ділянка площею 0,1200 га, кадастровий номер 3223155400:03:036:0095, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки- ведення садівництва. Позичальник не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом на 05серпня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 741883,85 дол. США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ 9123384,15 грн., із них: заборгованість за кредитом - 444442,89 дол. США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ 5465576,88 грн.; заборгованість за відсотками - 297440,96 дол. США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ 3657807,27 грн. Відповідачу надсилались лист-вимога про дострокове виконання грошових зобов'язань, якою було зобов'язано у строки передбачені ст. ст. 526, 530 ЦК України достроково повернути всю суму заборгованості. Проте в установлений строк заборгованість за кредитом повернута не була, зобов'язання за кредитним договорм відповідачем не виконані. Представник позивача в судове засідання не з'явився та подав заяву, в якій позовні вимоги з урахуванням зроблених уточнень підтримав, та просив їх задовольнити в повному обсязі, і розглянути справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся за адресою місця проживання, вказаною у довідці адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в м. Києві та в силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України (зі змінами і доповненнями) був повідомлений належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки представник Позивача в своїй заяві не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11048059000, що підтверджується копією договору (а.с. 7-24). Відповідно до пунктів 1.1. - 1.2 договору про надання споживчого кредиту Кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 500 000 (п'ятсот тисяч доларів США 00 центів) дол. США. Кредит надавався на строк по «28» вересня 2027 року, згідно Графіку погашення кредиту та п.1.2.2 договору про надання споживчого кредиту. Процентна ставка за користування кредитом складає 10,3 % річних. Згідно п.п. 1.4-1.5 договору про надання споживчого кредиту кредит надавався позичальнику для придбання садового будинку та земельної ділянки шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника для подального використання за цільовим призначенням. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов'язання перед відповідачем по договору про надання споживчого кредиту, що підтверджується заявою на видачу готівки №4 від 28 вересня 2006 року (а.с. 33). Згідно з наданим до позовної заяви розрахунком суми заборгованості станом на 05.08.2014 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №11048059000 від 28 вересня 2006 року складає 741883,85 дол. США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ 9123384,15 грн., із них: заборгованість за кредитом - 444442,89 дол. США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ 5465576,88 грн.; заборгованість за відсотками - 297440,96 дол. США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ 3657807,27 грн. Судом встановлено та доведено матеріалами справи, що 28 вересня 2006 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту було укладено договір іпотеки між між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є АТ «Укрсиббанк» та [PERSON], згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: садовий будинок [ADDRESS], загальною площею 369,5 кв. м, житловою площею 60,5 кв. м, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 28.09.2006 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3778 на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS], садове товариство, вартість садового будинку відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки № 23785 від 28.09.2006 року, за домовленістю сторін становить 3 667 368 гривень та земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер 3223155400:03:036:0095, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки- ведення садівництва, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.09.2006 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3783, ринкова вартість якої станом на 22 вересня 2014 року, відповідно до висновку про вартість земельної ділянки становить 431 076 гривень. Відповідно до розділу 4 Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами , відповідно до якого право вимоги , що виникло з кредитного договору у ПАТ «УкрСиббанк» , останнім передано ПАТ «Дельта Банк». Матеріали справи не містять доказів того, що вказаний договір було у встановленому законом порядку змінено, розірвано чи визнано судом недійсним. 13 серпня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» направило на адресу [PERSON] повідомлення від 12 серпня 2014 року про зміну кредитора Акціонерного комерційного інноваційним банку «Укрсиббанк», правонаступником якого є АТ «Укрсиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та зазначило про невиконання відповідачем умов договору, наявність у нього заборгованості за кредитним договором, яку просить сплатити, оскільки в іншому випадку Банком з метою захисту своїх майнових прав буде звернено стягнення на предмет іпотеки. Вимога про виконання грошових зобов'язань у термін передбачений законодавством та про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту (а.с. 34). Відповідачем була проігнорована, заборгованість за кредитом сплачена не була. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1, 2 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини 6 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Крім того, відповідно до статей 33 та 35 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до роз'яснень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень статей 33,36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду. Отже, з урахуванням вказаних норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке є способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 грудня 2013 року при розгляді справи № 6-124цс 13, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. У розділі 5 договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а п.5.1. вказаного договору передбачає, передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин відповідно до положень закону та умов укладених між сторонами кредитного і іпотечного договорів, вимоги банку про дострокове повернення всього кредиту, в тому числі частини кредиту, строк сплати якої ще не настав, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності банком на предмет іпотеки обґрунтовані і підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 1) підлягають стягненню на його користь з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved