Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

01 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання права на інформацію та припинення дій. В обґрунтування позовних вимог, позивач в позовній заяві посилався на те, що 12 серпня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір. 27 жовтня 2015 року позивач звернувся до банку стосовно надання\~ інформації, проте відповіді не отримав на цей запит. Просив, зобовязати відповідача визнати право на отримання інформації, припинити дії відповідача які порушують право позивача, надати інформацію що до реальної процентної ставки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав у позові викладених, просив позов задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що отримавши 03.09.2015р. запит представника позивача, йому було надано відповідь у встановлений законом строк. Представник відповідача вважала, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Вважаючи, що з боку банку не було жодних порушень, представник відповідача просила відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи, що відповідач надав суду свої заперечення, які будуть враховані при розгляді справи поряд з іншими доказами та обставинами, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе в задоволені позову відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 12 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № K2V4GF00260011 (а.с. № 16-19). Дані обставини визнані сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. 27 жовтня 2015 року представник позивача [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про надання інформації стосовно умов кредитування та сукупної вартості кредиту, а саме: реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та методики яка використовується банком для визначення валютного курсу тощо (а.с. № 10-15). До матеріалів цивільної справи, представник позивача в якості доказів надав копію запиту разом із копією квитанції про відправку, інших доказів на обґрунтування позовних вимог, представник позивача суду не надав (а.с. № 10). Згідно відповіді банку від 03.11.2015 № 20.1.0.0.0/7-20151031/792, банком було надано інформацію на запит представника позивача, зокрема запропоновано найближчим часом звернутись до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» де буде надана вичерпна відповідь на всі питання. Приймаючи до уваги, що банком була надана відповідь представнику позивача від 03.11.2015, то суд вважає за можливе в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» та в задоволені позову йому відмовлено, то судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed