Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

01.09.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 11.12.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, 19.03.2014 року було укладено Додаткову угоду №1, а 08.10.2014 року Додаткову угоду №2. предметом договору є надання банком позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредитних ресурсів в сумі 85000,00 доларів США для придбання однокімнатної квартири, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 11,6% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 10.12.2026 року. Позивач вказує, що позичальник належним чином не виконує своїх обов'язків по договору кредиту у зв'язку із чим станом на 03.06.2015 року має заборгованість перед банком в розмірі 46530,80 доларів США та 57250,60 грн., яка складається з: 43912,49 доларів США (еквівалент 925271,30) - заборгованість за кредитом; 2618,31 доларів США (еквівалент 55169,89 грн.) - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4893,48 грн. - заборгованість по комісії; 52357,12 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, відсотків а користування кредитними коштами та щомісячної комісії. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11.12.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки предметом якого є квартира [ADDRESS]. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, положення Закону України «Про іпотеку» та умови укладеного між сторонами іпотечного договору, позивач зазначає, що термін повернення кредиту в повному обсязі є таким, що настав, однак відповідач заборгованість не сплатив, тому позивач отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно. За наведених умов позивач просить в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на іпотечне майно, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору. До початку судового розгляду представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши всі наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 11.12.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №327-06-И за яким банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 85000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,6% річних та кінцевим терміном погашення кредиту по 10.12.2021 року. 19.03.2014 року між сторонами була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №327-06-И від 11.12.2006 року відповідно до змісту якої сторони домовились пункти 3.2., 4.7. викласти у наступній редакції: «3.2. позичальник зобов'язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 10.12.2021 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов'язується щомісяця, в термін з 1 по 10 число кожного місяця починаючи з 01.09.2014 року, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 503,78 доларів США, згідно Графіка зниження розміру заборгованості (Додаток №2). В період з 1 березня 2014 року по 10 грудня 2021 року позичальник зобов'язується щомісяця, в термін з 1 по 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення нарахованих відсотків за користування кредитними ресурсами. 4.7. позичальник щомісяця, починаючи з 01.03.2014 року, у строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 815,58 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попепердній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок [NUMBER]/[NUMBER]. Зазначена в цьому пункті комісійна винагорода банку сплачується позичальником щомісячно за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов'язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів». 08.10.2014 року між сторонами була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору №327-06-И від 11.12.2006 року відповідно до змісту якої сторони домовились пункт 3.2. викласти у наступній редакції: «3.2. позичальник зобов'язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 10.12.2026 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов'язується щомісяця, в термін з 1 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у складі щомісячного Ауїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 571,46 доларів США, відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості (Додаток №2), який є невід'ємною частиною цієї додаткової угоди. У складі Ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Останню сплату Ануїтетного платежу позичальник зобов'язується здійснити не пізніше 10.12.2026 року. Зазначений розмір Ануїтетного платежу може бути змінений за згодою Сторін». Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписом ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11.12.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір предметом якого стала квартира [ADDRESS]. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК Кодексу. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (відповідач) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання (ч.2 ст.615 ЦК України). Змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як роз'яснено у пункті 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. З матеріалів справи вбачається, що позичальник порушив умови договору кредиту щодо повернення кредиту, сплати процентів користування кредитними коштами та комісії у відповідності до графіку щомісячного повернення кредитних ресурсів, у зв'язку з чим на підставі положень ст. 1050 ЦК України та умов п. 3.4. договору кредиту, банк набув права дострокового стягнення заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій. Станом на 03.06.2015 року заборгованість позичальника за договором кредиту №327-06-И від 11.12.2006 року становить 46530,80 доларів США та 57250,60 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 7-16), який перевірений судом у відповідності до положень укладеного договору кредиту щодо розміру відсотків за користування кредитом, комісії, порядку та розміру нарахування штрафних санкцій і загальної суми заборгованості по кредиту, та вказаний розрахунок є вірним. Вказана сума заборгованості складається з: - 43912,49 доларів США (еквівалент 925271,30) - заборгованість за кредитом; - 2618,31 доларів США (еквівалент 55169,89 грн.) - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 4893,48 грн. - заборгованість по комісії; - 52357,12 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та щомісячної комісії. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно п. 6.1. договору кредиту, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6., 4.7, 4.8. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. Враховуючи наведене, позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу до сплати пеню за несвоєчасне повернення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та щомісячної комісії. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. За змістом ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Як роз'яснено у п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що з урахуванням положень ст.ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. За змістом п.п. 8.4.8., 8.4.15., 10., 11, 11.1., 11.3., 11.3.1. договору іпотеки, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору, у тому числі, але не обмежуючись переліченими нижче, у разі несвоєчасної або не повної сплати ануїтетних платежів, несвоєчасного повернення сум зобов'язань за кредитним договором, в т.ч. кредиту, процентів, комійсної винагороди, неустойки. Іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на заставлене за цим договором майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. За вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 11.1. за рішенням суду; 11.3. згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодежателя, що міститься в п.п. 11.3.1. та 11.3.2. пункту цього договору. 11.3.1. задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи встановлені судом обставини, викладені норми чинного законодавства України, умови укладеного між сторонами договору іпотеки та роз'яснення вищої судової інстанції, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі у власність іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за договором кредиту. Підстав для застосування положень ст. 551 ЦК України, суд не вбачає, оскільки розміри нарахованої пені не перевищують простроченої заборгованості по кредиту (720 доларів США (еквівалент 15170,99 грн.) - пеня 12201,07 грн.), по відсотках за користування кредитом (2137,22 долари США (еквівалент 45032,97 грн.) - пеня 36983,44 грн.) та по комісії (прострочена заборгованість 4077,90 грн. - пеня 3172,61 грн.). За змістом правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 24.09.2014 року по справі №6-145цс14, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. При цьому, з урахуванням тієї обставини, що банком не надано суду будь-яких доказів на підтвердження наявності у позивача відповідної ліцензії та дозволу Національного банку України для забезпечення можливості стягнути борг в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити у резолютивній частині рішення суму заборгованості за кредитним договором в національній валюті - гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved