Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

У лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 4,509 га, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Волошнівської сільської ради Роменського району Сумської області, яка належала йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-СМ № 037410, виданого 10.05.2002 року згідно з рішенням 38 сесії 23 скликання Волошнівської сільської ради Роменського району Сумської області від 17.09.2001 року та зареєстрованого в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 458. Окрім цього, зі слів позивача, у власності його покійного батька на час смерті була 1/10 частина квартири за адресою: [ADDRESS]. За час життя померлий склав на його ім'я заповіт, посвідчений 12.05.2004 року секретарем Волошнівської сільської ради Роменського району Сумської області Лазоренко\~С.І., сільським головою Качмарським\~І.П. за реєстровим № 23. Згідно з цим заповітом [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів позивачу. Як стверджу позивач, вказаний заповіт не був змінений та скасований. Спадкоємицею обов'язкової частки майна [PERSON] була його дружина та мати позивача [PERSON], яка спадщину не прийняла та у подальшому померла [INFO]. Інших спадкоємців майна померлого батька немає. Поруч із цим, на час відкриття спадщини, зі слів позивача, він у зв'язку з необхідністю догляду за покійним батьком за станом його здоров'я постійно, тобто більше півроку, проживав разом із ним без реєстрації за адресою: [ADDRESS], і цим самим фактично прийняв спадщину. Для юридичного оформлення своїх прав позивач звернувся до Вишневої міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1310/02-31/02-14 від 11.12.2014 року йому було відмовлено у визнанні права на спадкування у зв'язку з тим, що він не надав оригіналів правовстановлюючих документів на ім'я померлого, а також не звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] та не проживав постійно з ним на час відкриття спадщини, так як позивач не зміг надати нотаріусу офіційних документів на підтвердження його постійного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Зазначене змусило позивача звертатись до суду за захистом його спадкових прав: встановлення факту його постійного проживання з померлим батьком на час смерті та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд: встановити факт його постійного проживання на час відкриття спадщини з померлим [INFO] [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 4,509 га, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Волошнівської сільської ради Роменського району Сумської області, в порядку спадкуванням за заповітом після померлого [INFO] [PERSON]; визнати за ним право власності на 1/10 частину квартири за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкуванням за заповітом після померлого [INFO] [PERSON]. У судове засідання позивач та його представники не з'явились, один із представників звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, звернувся до суду із заявою про слухання справи у відсутність представника Вишневої міської ради та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], 1924 року народження, що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.05.2007 року. [INFO] померла мати позивача [PERSON], 1922 року народження, що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.05.2013 року. Факт родинних зв'язків позивача з померлими підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.01.1970 року. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 12.05.2004 року секретарем Волошнівської сільської ради Роменського району Сумської області за реєстровим № 23, відповідно до якого померлий все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів позивачу. З матеріалів спадкової справи не вбачається, що даний заповіт скасовано чи змінено. Згідно з довідкою КП «Управління міським господарством» № 394 від 27.05.2009 року померлий [PERSON] на момент смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS]. На момент смерті померлому [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 4,509 га, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Волошнівської сільської ради Роменського району Сумської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-СМ № 037410, виданим 10.05.2002 року згідно з рішенням 38 сесії 23 скликання Волошнівської сільської ради Роменського району Сумської області від 17.09.2001 року та зареєстрованого в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 458. Доказів того, що на час смерті батька позивача у його власності було інше майно, в тому числі й 1/10 частина квартири за адресою: [ADDRESS], суду надано не було. У зв'язку зі своїм похилим віком дружина померлого та мати позивача [PERSON] була спадкоємицею обов'язкової частки майна [PERSON], однак з матеріалів спадкової справи вбачається, що вона в установленому законом порядку спадщину не прийняла. Окрім цього, з матеріалів спадкової справи вбачається, що інших спадкоємців, в тому числі обов'язкової частки у спадщині, померлого батька позивача немає. Із письмової заяви [PERSON] від 03.03.2015 року вбачається, що вона була сусідкою померлого [PERSON], неодноразово навідувала його, допомагала йому та його сину у побутових справах, їй відомо, що на час смерті [PERSON] позивач у зв'язку з необхідністю догляду за ним за станом його здоров'я постійно, більше півроку, фактично проживав разом із ним без реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Позивач 11.12.2014 року звернувся до Вишневої міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірні земельну ділянку та частку в квартирі, проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1310/02-31/02-14 від 11.12.2014 року йому було відмовлено у визнанні права на спадкування у зв'язку з тим, що він не надав оригіналів правовстановлюючих документів на ім'я померлого, а також не звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] та не надав документів, які підтверджують факт його реєстрації або постійного фактичного проживання з покійним на час відкриття спадщини. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Зважаючи на ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.. Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За правилами ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У відповідності до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції на час отримання спадкодавцем державного акта) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час отримання спадкодавцем державного акта) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Зважаючи на зміст ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно У ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. З урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 234 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з ч. 6 ст. 235 ЦПК України у разі наявності спору про право, встановлення факту, що має юридичне значення, повинно розглядатися у порядку позовного провадження. У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на позицію, висвітлену у п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. З урахуванням п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Обставини щодо постійного проживання позивача зі спадкодавцем, викладені у позові, повністю підтверджені письмовою заявою свідка [PERSON] та не спростовані в ході розгляду справи, що є підставою для задоволення позову у цій частині. У зв'язку з тим, що на ім'я позивача [PERSON] було складено заповіт, на час його смерті спадкоємців, в тому числі й обов'язкової частки, які належним чином прийняли спадщину, немає, [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживав з померлим батьком, у силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України він є таким, що фактично прийняв спадщину після смерті свого спадкодавця. Тобто, так як позивачу нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, наявні всі підстави визнати через суд в порядку спадкування за заповітом за позивачем право на все, що належало на праві власності або праві користування [PERSON] на час його смерті, а саме: право власності на земельну ділянку площею 4,509 га, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Волошнівської сільської ради Роменського району Сумської області. А отже, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спірну землю. Однак, у ході судового розгляду не було встановлено належності спірної частку у квартирі померлому [PERSON], що є підставою для відмови у позові у цій частині. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги рекомендації Верховного суду України, викладені у Постанові Пленуму № 5 від 31.03.1995 року «Про судову, практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, Постанові Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, а також у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування",

Outcome: partial