Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

У серпні 2021 року позивач ОСББ «Соборності 40 В» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про скасування державної реєстрації та витребування майна з незаконного володіння, в якому просив витребувати із незаконного володіння [PERSON] об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення (комора № 7 на 1-му поверсі) у житловому будинку, загальна площа: 3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 360736653101, зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: [NUMBER] , видане 15.05.2014 року Реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, державний реєстратор Проскуров Сергій Григорович, номер запису про право власності 5662900; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] та припинити право приватної власності та закрити розділ Державного реєстру прав та реєстраційної справи на нежитлове приміщення (комора № 7 на 1-му поверсі) у житловому будинку, загальна площа: 3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 360736653101, зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: [NUMBER] , видане 15.05.2014 року Реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, державний реєстратор Проскуров Сергій Григорович, номер запису про право власності 5662900; стягнути з [PERSON] на користь ОСББ «Соборності 40 В» витрати по сплаті судового збору в сумі 4540 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5200 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що 30.07.2013 року співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] зареєстровано ОСББ «Соборності 40 В». 15.08.2013 року на загальних зборах ОСББ прийнято рішення про прийняття житлового комплексу по [ADDRESS] на баланс об`єднання ОСББ «Соборності - 40 В». 31.09.2013 року житловий комплекс по [ADDRESS] був переданий в управління ОСББ на підставі акта прийняття-передачі комплексу на баланс, підписаного директором попереднього балансоутримувача ТОВ «Управлінська житлова компанія» та головою правління ОСББ «Соборності - 40 В». 07.10.2013 року забудовником ТзДВ «Полтаватрансбуд» ОСББ «Соборності - 40 В» було передано технічну документацію на будинок, зокрема технічний паспорт (інвентарна справа № 27892). Згідно Технічного паспорту на першому поверсі будинку по [ADDRESS] , під номером VII знаходиться камера сміттєвидалення, площею 3 кв.м. Вказане приміщення використовувалось співвласниками будинку як допоміжне. 14.07.2021 року на зборах правління ОСББ [PERSON] повідомила, що нежитлове приміщення № 7 на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.04.2014 року та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Спірне приміщення є приміщенням загального користування (допоміжним), а отже є спільним майном багатоквартирного будинку, а тому не може бути зареєстроване відповідачем в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Таким чином, відповідач незаконно здійснив реєстрацію права власності на нежитлове приміщення № 7 на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] (камеру сміттєвидалення) та безпідставно володіє, порушуючи права співвласників багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] . Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна вибув з власності співвласників поза їх волі, що в свою чергу є порушенням прав та інтересів власників квартир багатоквартирного будинку, спірний об`єкт відноситься до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, позивач змушений звернутись до суду за захистом порушених прав. Ухвалою суду від 27.09.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 08.12.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] - адвокат Бибик В.А. прохав відмовити у задоволенні позовних вимог ОСББ « Соборності -40В». У відзиві зазначив, що в 2007 році [PERSON] та ВАТ «Полтаватрансбуд» уклали договір купівлі - продажу майнових прав, в тому числі і на нежитлове приміщення. Згідно п. 1 Договору купівлі - продажу майнових прав №8/2 від 17.12.2007 року, продавець продає, а покупець купує майнові права на комору № 7, розташовану на першому поверсі площею 3,0 кв. м. по [ADDRESS] . Згідно п. 1.4. Договору, предметом Договору є майнові права на Об`єкт, які після набуття покупцем його у власність реалізуються шляхом набуття права власності (володіння, користування та розпорядження) на Об`єкт після введення об`єкта в експлуатацію та оформлення Покупцем відповідних правовстановлюючих документів. За умови виконання своїх обов`язків за цим Договором Покупець одержує від Продавця документи, необхідні для оформлення правовстановлюючих документів, що підтве6рджують право власності. Майнові права на Об`єкт за цим договором одержуються Покупцем від Продавця шляхом підписання акту прийняття-передачі майнових прав. Згідно Акту прийняття-передачі від 11.05.2009 року, ВАТ «Полтаватрансбуд» передало, а [PERSON] прийняла майнові права на комору [ADDRESS] , загальною площею 3,0 кв.м. В подальшому [PERSON] оформила право власності на вказане приміщення шляхом отримання свідоцтва про право власності від 15.05.2014 року, в якому в розділі «об`єкт нерухомого майна» зазначено - нежитлове приміщення (комора № 7 , на 1-му поверсі) у житловому будинку. Загальна площа - 3 кв.м., адреса об`єкта - [ADDRESS] . Одночасно із оформленням свідоцтва про право власності було проведено державну реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 360736653101. Таким чином, вважає, що [PERSON] набула права власності на нежитлове приміщення (комора №7) в житловому будинку по [ADDRESS] в порядку та в спосіб передбачений законом. Пред`явлений позов ОСББ «Соборності,40в» до [PERSON] , як власника вказаного нежитлового приміщення, спрямований на позбавлення її права власності на майно, яке остання набула у встановлений законом спосіб. Вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем, оскільки вона згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.05.2014 року, технічного паспорту від 03.02.2014 року та інших документів, що слугують для оформлення права власності, є власником нежитлового приміщення (комора №7) в житловому будинку по [ADDRESS] . Згідно матеріалів позову позивач зазначає, що предметом судового розгляду є допоміжне приміщення «камера сміттєвидалення» пл. 3 кв.м. Однак, відповідач немає ніякого відношення до допоміжного приміщення «камера сміттєвидалення». Чи є вказані приміщення одним і тим же приміщенням, згідно матеріалів справи неможливо встановити. Будинок по [ADDRESS] неможливо прирівняти до державного житлового фонду, оскільки він ніякого відношення до нього не має. Будинок відноситься до приватного житлового фонду, оскільки всі житлові і нежитлові приміщення придбані на підставі цивільно-правових угод (договорів купівлі продажу-майнових прав). Жодної приватизації в даному випадку не відбувалось. Із фактичних обставин справи вбачається, що відповідач [PERSON] на даний час є законним власником спірного нерухомого майна, яке вона придбала у встановленому законом порядку (підтверджене правовстановлюючим документом), водночас позивач не може подати жодного доказу правомірності набуття права власності на спірне майно. Крім того, позивач не подає доказів існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками (камера сміттєвидалення) на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування (оскільки технічний паспорт на будинок виготовлений станом на 2009 р. і не дає можливості стверджувати існування вказаної будівлі на момент розгляду справи, а також ідентифікувати належне відповідачу приміщення із допоміжним приміщенням ) «камера сміттєвидалення». Відповідач [PERSON] відкрито, безперервно користується спірним приміщенням із моменту передачі приміщення в травні 2009 року і до липня 2021 року, жодних зауважень з цього приводу від мешканців будинку чи незмінного голови правління не надходило. Про факт володіння і користування спірним майном [PERSON] в ОСББ «Соборності 40 В» було достовірно відомо, оскільки в Протоколі № 5 зборів правління ОСББ «Соборності 40 В» від 14.07.2021 року в розділі «по сьомому питанню слухали інформацію голови ОСББ «Соборності 40 В», який зазначив, що власники житлових і нежитлових приміщень зобов`язані були їх звільнити до 20.08.2013 року. Вказане рішення було доведене до відома всіх власників житлових та нежитлових приміщень даного будинку». Вказане твердження дає підстави стверджувати, що ОСББ «Соборності 40 В» в серпні 2013 року було відомо про так зване порушення своїх прав і з цього приводу було прийнято рішення зборів і доведено його зміст до власників. Отже, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позову (а.с.66-74). 20.12.2021 року від позивача ОСББ «Соборності 40 В» до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній прохав відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, як необґрунтовані. Зазначив, що відповідачка стверджує, що спірне приміщення фактично є нежитловим та не є допоміжним приміщенням, однак дані твердження спростовуються доказами, які надані нею та позивачем. Зокрема, відповідач зазначає, що згідно договору купівлі-продажу майнових прав №8/2 від 17.12.2007 року, укладеного між нею та ВАТ «Полтаватрансбуд», вона придбала майнові права на комору № 7, розташовану на першому поверсі площею 3,0 кв.м. по [ADDRESS] . Згідно Акту приймання-передачі від 11.05.2009 року, ВАТ «Полтаватрансбуд» передало, а [PERSON] прийняла майнові права на комору [ADDRESS] . Тоді як, згідно технічного паспорту, який був виготовлений станом на 2009 року ВАТ «Полтаватрансбуд» та в подальшому переданий ОСББ «Соборності 40 В» на будинок [ADDRESS] та Журналу підрахунку площі житлового будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями до нього, на першому поверсі комори № 7 не має, під номером 7 зазначено нежитлове приміщення під офіси, допоміжне - умивальник, площею 2.5 кв.м. та вказане приміщення перебувало у приватній власності [PERSON] . В той час, під номером VІІ на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] , площею 3.0. кв.м. значиться камера сміттєвидалення. Технічні характеристики, розміри та розміщення приміщення № 7 в Технічному паспорті комори № 7 наданому [PERSON] повністю співпадає з характеристиками приміщення № VІІ на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] , площею 3 кв.м. Таким чином, наданими доказами підтверджується, що нежитлове приміщення № 7 (комора) та камера сміттєвидалення № VІІ на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] , площею 3 кв.м. є одним і тим же приміщенням, а тому визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належить спірне приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловим приміщенням в структурі нежитлового будинку, з урахуванням характеристики такого приміщення. Відповідачем під час отримання свідоцтва на право власності на здійснення державної реєстрації права власності на спірне майно було незаконно виведено площу нежитлового приміщення камери сміттєвидалення № VІІ на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] , площею 3 кв.м, в нежитлову площу шляхом отримання свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення №7 (комору) на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] , площею 3 кв.м від 15.05.2014 року та проведенням державної реєстрації прав власності. Спірний об`єкт нерухомого майна вибув з власності співвласників поза їх волі, що в свою чергу є порушенням прав власників квартир багатоквартирного будинку, з огляду, що спірний об`єкт відноситься до допоміжного приміщення багатоквартирного будинку, тому необхідно витребувати спірне приміщення з незаконного володіння [PERSON] . Стосовно застосування строку позовної давності, позивач зазначив, що не заперечує того, що відповідачка на протязі всього часу відкрито користувалась спірним приміщенням. Однак, з нею вказаним приміщенням одночасно користувались без будь-яких заперечень з боку відповідачки і інші співвласники будинку, як допоміжним приміщенням. Тому, факт використання спірного приміщення, яке є допоміжним та використовувалось усіма співвласниками будинку не міг свідчити про те, що вона незаконно оформила право власності на нього (а.с.94-99). В судовому засіданні представник позивача - Тютюник В.А. позов підтримав, просив задовольнити повністю з підстав, вказаних у позові. Зазначив, що відповідач 14.07.2021 року на зборах підтвердила, що вона є власником приміщення площею 3 кв.м. Всі члени ОСББ користувалися коморою. Представник відповідача - адвокат Бибик В.А. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві. Зазначив, що позивачем обраний невірний спосіб захисту. Просив застосувати строк позовної давності. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.07.2013 року співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] зареєстровано ОСББ «Соборності 40 В». 15.08.2013 року на загальних зборах ОСББ прийнято рішення про прийняття житлового комплексу по [ADDRESS] на баланс об`єднання ОСББ «Соборності - 40 В». 31.09.2013 року житловий комплекс по [ADDRESS] був переданий в управління ОСББ на підставі акта прийняття-передачі комплексу на баланс, підписаного директором попереднього балансоутримувача ТОВ «Управлінська житлова компанія» та головою правління ОСББ «Соборності - 40 В». 07.10.2013 року забудовником ТзДВ «Полтаватрансбуд» ОСББ «Соборності - 40 В» було передано технічну документацію на будинок, зокрема технічний паспорт (інвентарна справа № 27892). Згідно Акту прийняття-передачі від 11.05.2009 року, ВАТ «Полтаватрансбуд» передало, а [PERSON] прийняла майнові права на комору [ADDRESS] , загальною площею 3,0 кв.м (а.с. 77). [PERSON] оформила право власності на вказане приміщення шляхом отримання свідоцтва про право власності від 15.05.2014 року, в якому в розділі «об`єкт нерухомого майна» зазначено - нежитлове приміщення (комора № 7, на 1-му поверсі) у житловому будинку. Загальна площа - 3 кв.м, адреса об`єкта - [ADDRESS] . Одночасно із оформленням свідоцтва про право власності було проведено державну реєстрацію права власності, присвоєно реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 360736653101 (а.с. 78-79). Згідно позову, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборності 40В» просить витребувати із незаконного володіння [PERSON] об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення (комора № 7 на 1-му поверсі) у житловому будинку, загальна площа: 3 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Відповідач вказує, що вона є законним власником спірного нерухомого майна, яке придбала у встановленому законом порядку (підтверджене правовстановлюючим документом). Суд вважає доводи відповідача слушними, виходячи з наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України передбачено якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст.334 ЦК України унормовано, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Матеріали справи свідчать про те, що 17.12.2007 року [PERSON] та ВАТ «Полтаватрансбуд» уклали договір купівлі - продажу майнових прав, в тому числі і на нежитлове приміщення. Згідно п. 1 Договору купівлі - продажу майнових прав №8/2 від 17.12.2007 року, продавець продає, а покупець купує майнові права на комору № 7, розташовану на першому поверсі площею 3,0 кв. м. по [ADDRESS] (а.с.75-76). Згідно Акту прийняття-передачі від 11.05.2009 року, ВАТ «Полтаватрансбуд» передало, а [PERSON] прийняла майнові права на комору [ADDRESS] , загальною площею 3,0 кв.м (а.с.77). Відповідач отримала свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 15.05.2014 року (а.с.78). Таким чином, із врахуванням укладених відповідачем правочинів з приводу спірного нежитлового приміщення - комора [ADDRESS] , відповідач [PERSON] у законний спосіб набула право власності на спірне нерухоме майно. Позивач жодним чином не спростував твердження відповідача, не надав доказів недійсності укладених правочинів щодо зазначеного вище нерухомого майна. Також, позивач зазначає, що спірне приміщення є приміщенням загального користування (допоміжним), а отже є спільним майном багатоквартирного будинку, а тому не може бути зареєстроване відповідачем в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідач незаконно здійснив реєстрацію права власності на нежитлове приміщення № 7 на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] (камеру сміттєвидалення) та безпідставно володіє, порушуючи права співвласників багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] . Суд вважає доводи позивача безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На час прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію від 09.05.2014 року Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» були визначені підстави для відмови в державній реєстрації прав. Статтею ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачалося, що Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Відповідно до п.37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (чинного на час виникнення спірних відносин), документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; видані нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону; свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 р. органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією; та інші. Відповідно до п. 50 Порядку, у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу заінтересованою особою є інвестор (особа, що придбала майнові права), член відповідного кооперативу. Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо). У разі участі у фонді фінансування будівництва документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є видана управителем такого фонду довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування. Суд вважає посилання позивача, що відповідачем незаконно здійснено державну реєстрацію, не заслуговують на увагу, з огляду на таке. Так, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачалося, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об`єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п`ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачалось, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Згідно з ч. 4 цієї статті відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Вбачається, що обставини заявлені позивачем для відмови у вчиненні державної реєстрації прав були відсутні, тому державний реєстратор в силу закону не мав жодних правових підстав для відмови у вчиненні реєстраційних дій з цієї підстави. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,що виникають з цивільних, земельних,трудових,сімейних,житлових та інших правовідносин,крім справ,розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Заявляючи про незаконність отримання відповідачем у власність нежитлового приміщення, позивач, зокрема, предметом позову зазначає не спір про майно, а вимоги немайнового характеру про оскарження реєстраційних дій державного реєстратора. В постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі №826/6337/16, визначено, що розгляд та вирішення позовних вимог про скасування реєстраційних дій, які є лише засвідченням факту відчуження, переходу або набуття певних майнових прав, вчинених щодо об`єкту нерухомості, без надання оцінки правочинам, на підставі яких вчинені такі дії, не дасть змогу належно захистити порушене, на думку позивача, майнове право, оскільки не вплине на чинність таких правочинів. Таким чином, позивачем заявлено вимогу про скасування державної реєстрації права власності, однак вимоги щодо оцінки правочинів, на підставі яких вчинені оспорюванні реєстраційні дії, позивачем не заявлено, тоді як ця вимога є похідною від вирішення питання чинності вказаних вище правочинів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборності 40В» слід відмовити у повному обсязі. Що стосується заяви відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимог позивача про скасування державної реєстрації права власності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5). Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4). Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. Питання судових витрат судом вирішено у відповідності до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed