Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що з 21 червня 2008 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей - донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які проживають з матір'ю. Шлюбні відносини між сторонами припинені з січня 2016 року, оскільки між ними відсутнє взаєморозуміння, що фактично привело до втрати почуття поваги та любові. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року вищезазначена цивільна права передана на розгляд по територіальності до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, яка надійшла до суду 27.11.2018 (а.с.16). 27.11.2018 відповідно до протоколу автоматичного визначення судді цивільну справу розподілено на суддю Подорець О.Б. (а.с.17). Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по зазначеній цивільній справі (а.с.19). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2019 року зупинено провадження по справі у зв'язку із наданням сторонам строку для примирення тривалістю в три місяці (а.с.32). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2019 року у зв'язку із закінченням строку для примирення відновлено провадження у справі (а.с.40). Протокольною ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року закрито підготовче провадження і, враховуючи думку учасників справи, ухвалено перейти до розгляду справи по суті. У судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що шлюбні стосунки між сторонами остаточно припинені з січня 2016 року, на задоволені позову наполягав. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовної заяви заперечувала. Пояснила, що шлюбні стосунки остаточно припинені навесні 2018 року. Проте, пояснила, що протягом трьох місяців, які було судом надано для примирення, позивач спроб не робив, а тому оскільки він хоче розлучитися, вона чинити перешкоди не буде, хоча вважає, що їх шлюб можливо було б зберегти. Вислухавши учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Вищевказані спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст.110 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2008 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №302. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, та сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки між сторонами остаточно припинені, спільне господарство вони не ведуть. Судом приймалися заходи щодо примирення подружжя, шляхом надання строку для примирення, але безрезультатно. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач уже тривалий час не проживають сім'єю, мають різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо. За таких обставин суд дійшов висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст.104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, їх шлюб необхідно розірвати.

Outcome: approved