Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з даним позовом та просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: будинком з господарськими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , та такими, що підлягають зняттю з реєстрації за місцем проживання. Судові витрати просить стягнути із відповідачів. Посилається на те, що позивач є власником вищезазначеного житлового будинку. У будинку зареєстрованими є сім осіб: позивач, її старший син [PERSON] та відповідачі по справі. Фактично за даною адресою проживає позивач та її син [PERSON] . Відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає понад три роки, перебуває та працює у Польщі. Відповідач [PERSON] є першою дружиною її сина [PERSON] , шлюб між якими розірваний та яка не проживає за місцем реєстрації більше десяти років. Під час сумісного проживання у шлюбі у них народилася донька [PERSON] , 2009 року народження, яка також не проживає за місцем реєстрації більше десяти років, так як проживає з матір`ю. Відповідач [PERSON] перебувала із її сином [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах протягом 2015-2017 років. За час їх спільного проживання у них народився син [PERSON] , 2016 року народження. Відповідач [PERSON] та її син [PERSON] не проживають у будинку із 2017 року. Будь-яких домовленостей між сторонами щодо порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування, не укладалося. Реєстрація відповідачів за вищезазначеною адресою позбавляє позивача можливості повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Також позивач несе великі грошові витрати в зв`язку із сплатою комунальних послуг за зареєстрованих в належному їй будинку осіб. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день і час розгляду справи повідомлені через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи, Служби у справах дітей на сім`ї виконавчого комітету Переяславської міської ради Хоменко Л.О. вважає, що позов може бути задоволено. Порушення прав дітей не буде, оскільки вони проживають зі своїми матерями. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи та вирішити її на підставі наявних доказів. Судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] (а.с.11-12) З копії будинкової книги (а.с.13-16) вбачається, що по [ADDRESS] зареєстрованими є: -[PERSON] , 1949 року народження; -[PERSON] , 1969 року народження; -[PERSON] , 1979 року народження; -[PERSON] , 1990 року народження; -[PERSON] , 2009 року народження; -[PERSON] , 1980 року народження; -[PERSON] , 2016 року народження. Факт реєстрації вищезазначених осіб по [ADDRESS] підтверджується довідкою Виконавчого комітету Переяславської міської ради № 957 від 17 червня 2020 року (а.с.17). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 червня 2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином позивача [PERSON] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов № 308 від 18 вересня 2020 року (а.с.19), складеного депутатом Переяславської міської ради, по [ADDRESS] зареєстрованими рахуються сім осіб. Фактично за даною адресою проживають [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не проживає за даною адресою три роки, [PERSON] та [PERSON] - понад десять років. Листом № 2263/21.18-33/а від 16 вересня 2020 року (а.с.20-21) Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Переяслав та Переяслав-Хмельницькому району Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відмовив представнику позивача [PERSON] в отриманні запитуваної інформації (доказів перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі) в зв`язку з тим, що дана інформація є конфіденційною, може бути надана після надання копій документів, що підтверджують права особи, яку вона представляє, на її отримання. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача. Відповідач [PERSON] , син позивача, на зараз працює в Польщі, інколи приїздить додому. [PERSON] , його бувша дружина, не проживає в будинку позивача близько п`яти років. Їх дочку [PERSON] також давно не бачив. Онук [PERSON] приходить до бабусі досить часто. Другу цивільну дружину [PERSON] не бачив років три. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача. Ні бувших невісток [PERSON] давно не бачив в будинку, ні їх дітей. Менший син працює в Польщі, ніби хоче там залишитися на постійне місце проживання. Суд приймає до уваги подані представником позивача докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Стосовно позовних вимог в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вищезазначеному будинку, є колишніми дружинами сина позивача. [PERSON] не проживає за місцем реєстрації близько 10 років, [PERSON] - 3 роки. Доказів поважності причин не проживання відповідачів в даному будинку в судовому засіданні не здобуто. Наявність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачами з приводу порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування ними також не встановлено. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Що стосується позовних вимог в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд дійшов наступних висновків. Відповідач [PERSON] є сином позивача сином, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. В силу ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 цього Кодексу, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, вищезазначеними нормами визначені умови, при яких особа може бути визнана такою, що втратила право на користування житлом. Такою умовою, зокрема, є відсутність особи без поважних причин за місцем проживання понад один рік. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Постанова Верховного Суду № 755/16152/16-ц від 09 вересня 2020 року стосується правовідносин наймача житла та членів його сім`ї, що врегульовані ст.71 ЖК УРСР, але правові позиції, викладені у ній щодо збереження за тимчасово відсутнім членом сім`ї права на житло можна застосувати і до спірних правовідносин. Як вбачається із правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові № 755/16152/16-ц від 09 вересня 2020 року, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Як вбачається із матеріалів справи, показів свідків та пояснень і безпосередньо позивача, відповідач [PERSON] перебуває на заробітках у Польщі, інколи приїздить до України, і проживає в ці періоди у спірному будинку. Доказів наявності в нього іншого житла в Україні чи набуття ним права на постійне місце проживання в Польщі, чи наявність в нього там житла суду надано не було. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не надано доказів набуття відповідачем права користування чи права власності на інше житло, права на постійне місце проживання у Польщі. Тимчасове перебування в іншій країні з метою працевлаштування, проживання у спірному будинку в періоди перебування в Україні, не може бути причиною визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. При цьому суд зауважує, що відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла та є порушенням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її місцем реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 10 липня 2019 року по справі № 465/7083/13-ц вбачається, що неповнолітні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, з яких вбачається, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17. Враховуючи, що неповнолітні відповідачі [PERSON] та [PERSON] були вселені в спірний будинок на законних підставах, їх батько [PERSON] зареєстрований в даному будинку і суд не знайшов підстав для визнання його таким, що втратив право користування будинком, зважаючи на їх вік, ту обставину, що показами свідка підтверджено періодичне перебування [PERSON] в даному будинку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Щодо вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що підлягають зняттю з місця реєстрації, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування вищезазначеним будинком, рішення суду в даній справі, що набере законної сили, і буде підставою для зняття відповідачів з реєстрації в належному позивачу будинку. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 29, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 6 СК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України,

Outcome: partial