Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 289 732,65 грн. Свої вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мотивує тим, що 16.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №МL-504/024/2008, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит в сумі 30 450,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом з плаваючою процентною ставкою, яка визначається як фіксований відсоток + FIDR та фіксованого відсотку 5,99 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 16.04.2008 року було укладено договір поруки №SR-504/024/2008 із поручителем позичальника [PERSON] За договором купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 25.11.2011 р. ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-504/024/2008 від 16.04.2008 р. Кредитор умови Договору виконав в повному обсязі, проте відповідач [PERSON], платежі належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 05.12.2012 р. за кредитним договором № МL-504/024/2008 від 16.04.2008 року за відповідачами виникла заборгованість з урахуванням основного боргу (кредиту), процентів, пені та штрафів, яка складає 1 289 732,65 грн., що еквівалентно 161 357,77 доларів США по курсу 7,993 на 05.12.2012 р. (дата розрахунку). Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості у розмірі 1 289 732,65 грн., що еквівалентно 161 357,77 доларів США та судові витрати у розмірі 3 219,00 грн. Представник позивача неодноразово змінював позовні вимоги та в остаточному варіанті 19.03.2014 року просив в рахунок стягнення заборгованості по кредитному договору на загальну суму 1 220 496,10 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] шляхом продажу предмету іпотеки згідно діючого законодавства через органи державної виконавчої служби за початковою ціною не нижче 230 700 грн., виселити мешканців, що зареєстровані в предметі іпотеки. З поручителя [PERSON] стягнути в солідарному порядку заборгованість в розмірі 1 220 496,10 грн., стягнути з [PERSON], [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 219,00 грн. Представник позивача у судовому засіданні змінені позовні вимоги та обставини позову підтримав, просив їх задовольнити. При цьому уточнивши, що він просить виселити з предмета іпотеки відповідача [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав суду заперечення на змінені позовні вимоги, посилаючись на те, що в 2009 році ЗАТ «ОТП Банк», з яким був укладений кредитний договір №МL-504/024/2008, припинило фінансову діяльність та було створено ПАТ «ОТП Банк», з яким відповідачка договорів не укладала. 25.11.2011 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Банк» уклали договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким право вимоги за кредитним договором перейшло до позивача. Проте, всупереч законодавству, відповідачка не була ознайомлена з інформацією про умови кредитування, сукупну вартість кредиту та про заміну кредитора. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 25.11.2011 року позивач сплатив ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором визначену суму, проте відповідачці таку інформацію не було надано. Також представник відповідачки вказує, що кредитний договір №МL-504/024/2008 від 16.04.2008 року був укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачкою - фізичною особою, проте, згідно законодавства, у фактора відсутнє право вимоги боргу до боржників - фізичних осіб за валютними кредитами. За кредитним договором сума кредиту визначена у доларах США, відповідно, боржник повинен виконувати зобов'язання також в доларовому еквіваленті та продаж кредитного портфелю повинен здійснюватися в доларах США, оскільки відповідачка не надавала своєї згоди на зміну валюти, а позивач без ліцензії на здійснення валютних операцій не мав права укладати договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Крім того, представник [PERSON] зазначає, що строк позовної давності відносно вимог щодо стягнення заборгованості, відсотків сплив. А строк позовної давності щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), в якому вона нараховується, в межах строку позовної давності за основними вимогами. Також представник позивачки зазначав, що позивач не надав суду відомостей про отримання ним станом на 25.11.2011 року ні генеральної, ні індивідуальної ліцензії направо здійснення валютних операцій. Тобто договір про відступлення прав вимоги є нікчемним, так к вчинений з порушенням правового режиму обмежених в обігу об'єктів цивільного права. Крім того, зазначає, що позивачем не надано первинних фінансових документів в підтвердження заборгованості. У зв'язку з зазначеним, та посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року представник відповідачки просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки іпотечна квартира використовується відповідачкою та її дітьми як місце постійного проживання. Згоди на реалізацію квартири вона позивачу не надавала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, в тому числі шляхом оголошення в газеті «Одеські вісті», причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань до суду не надав. Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, представника відповідача, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов'язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені). Для забезпечення виконання сторонами зобов'язань за кредитним договором застосовуються будь-які види забезпечення, передбачені главою 49 ЦК України. Найбільш ефективним серед видів забезпечення виконання зобов'язань вважається застава, зокрема, іпотека, яка характеризується тим, що виконує забезпечувальну функцію; передбачає встановлення додаткового (акцесорного) зобов'язання, яким забезпечується основне зобов'язання; передбачає настання певних майнових наслідків у випадку неспроможності боржника. Іпотека є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). За юридичною природою іпотека як вид застави є речовим зобов'язанням. Іпотека регулюється Законом України «Про іпотеку». Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом (ст.1 Закону «Про іпотеку»). Згідно статті 7 Закону України «Про іпотеку» та загальних правил, визначених статтею 572 ЦК України, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно статті 33 Закону «Про іпотеку», частини 1 статті 589 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.590 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №МL-504/024/2008 від 16.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], відповідачка отримала кредит в сумі 30 450,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з плаваючою процентною ставкою FIDR та фіксованого відсотку 5,99 % річних, що підтверджується кредитною заявкою, кредитним договором та випискою з поточного рахунку [PERSON] та графіком платежів (а.с. 5-10, 12, 13-16 т.1). Відповідно до п.1 кредитного договору, а саме базових умов укладеного договору, договір складається з двох частин, які нерозривно пов'язані між собою. Згідно п.1.1 частини №2 кредитного договору банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеному умовами договору, а позичальник приймає кредит, зобов'язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у кредитному договорі. Порядок виконання боргових зобов'язань за кредитним договором передбачений п. 1.5 (з підпунктами) частини №2 кредитного договору. Зокрема, відповідно до підпункту 1.5.1 частини №2 кредитного договору, погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в графіку повернення кредиту та сплати процентів. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно п.3 частини №1 кредитних договорів сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитами буде використовуватись плаваюча процентна ставка. Відповідно до п. 3 частини №1 кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка визначається як фіксований відсоток + FIRD, де фіксований відсоток дорівнює 5,99 % річних. Порядок нарахування процентів врегульовано підпунктом 1.4.1.4. пункту 1.4. частини №2 кредитного договору, відповідно до якого, проценти нараховуються у день сплати процентів, але не пізніше дати, визначеної у графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до кредитного договору), кожного календарного місяця на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником відповідно до п. 1.5. кредитного договору. Вимогами ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Вимогами ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У порушення зазначених зобов'язань норм закону та умов кредитних договорів, погашення частин кредиту та нарахованих за його користування процентів у передбачених графіком повернення кредиту та сплати процентів у розмірі та строк не відбувалося, тобто [PERSON] зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - ст. 610 ЦК України. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконував його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до п. 1.9.1. частини 2 кредитного договору, незважаючи на інші положення кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за кредитним договором ( а тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7. кредитного договору), та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. За договором купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 25.11.2011 р. ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-504/024/2008 від 16.04.2008 р. (а.с. 26-30 т.1) 16.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № РМL-504/024/2008 (майнова порука), згідно з яким іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договору, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Предметом іпотеки визначено квартиру [ADDRESS] (а.с. 62-66 т.1). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедур продажу, встановленою ч.1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Однак, 03.06.2014 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014 року. У відповідності до ч.1 цього Закону протягом його дії : 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Таким чином, враховуючи, що кредит відповідачці [PERSON] був наданий в іноземній валюті (а.с. 5-10 т.1), а також те, що квартира яка перебуває в іпотеці використовується як місце постійного проживання позичальника (а.с. 44 т.1), площа квартири не перевищує 140 кв. метрів, а складає 66,7 кв.м.,(а.с. 68 т.1) та відсутні дані щодо наявності у власності відповідачки іншого нерухомого житлового майна, у відповідності до вищевказаного Закону, звернення стягнення на спірну квартиру не можливе. За таких обставин, позовні вимоги в частині звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Згідно з ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно ч.1 ст. 49 ЗУ «Про іпотеку» та с. 109 ЖК України -звернення стягнення на передачі в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Таким чином, вимога іпотекодержателя про виселення з жилого приміщення, яке передано в іпотеку, можливе лише після прийняття рішення про звернення стягнення на іпотечне майно. Оскільки, суд прийшов до висновку, щодо відмови в задоволенні позову в частині звернення стягнення на квартиру [ADDRESS], тому не підлягають також задоволенню вимоги щодо виселення мешканців з даної квартири. Крім того, представником позивача лише в останньому судовому засіданні було усно уточнено, що він просить виселити з іпотечної квартири [PERSON] Щодо інших мешканців не було зазначено хто ці особи та не заявлено клопотання про залучення даних осіб до участі у справі в якості співвідповідачів. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 16.04.2008 року було укладено договір поруки №SR-504/024/2008 від 16.04.2008 року із поручителем позичальника [PERSON], за яким поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань (а.с.17-18 т.1). Пунктами 1.2, 3.1. договору поруки сторони погодили, що боржник та поручитель відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно. Договором поруки встановлено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, банк має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі чи в частині. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором божника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань щодо несвоєчасної сплати процентів та погашення кредиту, позичальникові та поручителю банком було направлено досудові вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 19, 21) та які отримано ними, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.20, 22, 23 т.1). Як вбачається з матеріалів справи заборгованість за кредитним договором № №МL-504/024/2008 від 16.04.2008 року складає 1 220 496,10 (один мільйон двісті двадцять тисяч чотириста дев'яносто шість гривень десять копійок) грн., з яких: залишок заборгованості за кредитом - 28 659,91 доларів США; сума відсотків за користування кредитом - 4177,86 доларів США; сума пені за прострочення виконання зобов'язань - 958 023,87 гривень. (а.с. 82-83 т.2) Згідно ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою; боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а відповідно до ч.2 цієї статті поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Якщо інше не встановлено договором поруки, а тому борг підлягає стягненню з поручителя [PERSON] Суд не приймає до уваги заперечення представника [PERSON] щодо пропуску стоку позовної давності, оскільки останній платіж за кредитним договором був здійснений відповідачкою у вересні 2011 року, а позивач звернувся до суду з позовом в грудні 2012 року, тобто строк позовної давності три роки не сплив. Розрахунок заборгованості за пенею зроблений позивачем за один рік, тому також не підлягає застосуванню строк позовної давності в даному випадку. Крім того, як прояснено судам в п. 27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року положення ч.3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Відповідачі до суду з відповідною заявою про зменшення розміру неустойки не зверталися. Також не заслуговують на увагу доводи представника відповідачки щодо не ознайомлення її з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та про заміну кредитора, оскільки вони спростовуються її підписом а.с. 16 т.1 зворот в додатку №1 до додаткового договору (графіку платежів) та досудовою вимогою а.с. 23 т.2. Інші доводи представника відповідачки також не підтверджені належними доказами. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати стягуються з відповідача.

Outcome: approved