Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів, яку уточнив 19 липня 2018 року та 14 серпня 2018 року, в якій остаточно просив: стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача грошові кошти у розмірі 57\~557,35 грн., моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 грн., а також сплачений судовий збір. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON] з іншої, а також за участі ріелтора - ПП [PERSON] було укладено Договір про придбання квартири від 23.09.2017. Згідно розділу 1 Договору сторони зобовязалися в строк до 18 год. 00 хв. 18.11.2017 (строк дії Договору) укласти в письмовій формі та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу обєкта нерухомості - квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачам на праві спільної власності, за ціною 29500 доларів США в еквіваленті за комерційним курсом на день підписання договору купівлі-продажу. Місцем укладення договору за згодою сторін було визначено приміщення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу - [PERSON], за адресою: м. Дніпро, вул. Шевченко, 11. На момент підписання Договору, згідно п. 2.2, в забезпечення виконання обовязків за п. 1.1. позивачем було передано відповідачам в якості завдатку 1500 доларів США у рахунок оплати за договором купівлі-продажу. Згідно п. 2.3 Договору відповідачі взяли на себе зобовязання до укладення основного договору купівлі-продажу обєкта надати всі необхідні документи для здійснення продажу: довідки про відсутність заборгованості за надані комунальні послуги, довідку з ЖЕП за формою №3, оформити дозвіл органу опіки на виписку малолітньої дитини та інше. За п. 4.5 Договору, у разі відмови відповідачів від виконання умов укладеного Договору, сплачений завдаток підлягає поверненню в подвійному розмірі згідно із ст. 571 ЦК України протягом трьох банківських днів з дня припинення строку дії Договору (тобто до 22.11.2017). Крім того, з метою придбання квартири що належить відповідачам, через те, що позивачу не вистачало накопичень, він із дружиною були вимушені 20.09.2017 продати належну їм як подружжю квартиру [ADDRESS]. Факт продажу квартири підтверджується посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу - [PERSON] договором купівлі-продажу від 20.09.2017 серія НМІ 456149. Станом на 18.11.2017 року відповідачі не виконали взятих на себе зобовязань за договором, не підготовили та не надали необхідних документів для здійснення продажу квартири у звязку із чим укласти в письмовій формі та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу обєкта нерухомості було не можливо. Враховуючи, що умови укладеного Договору не виконані з боку відповідачів, вони неодноразово домовлялися про надання їм додаткового часу для підготовки необхідних для продажі квартири документів. Також, позивачем в якості завдатку було передано [PERSON] додатково 500 доларів США. В подальшому, не зважаючи на наданий додатковий час для підготовки документів, відповідачі, зловживаючи довірою позивача, почали розповідати різноманітні історії, постійно вигадували обставини, що начебто перешкоджають їм оформити необхідні документи, при цьому повертати отримані в якості завдатку гроші відмовлялися. За взаємною згодою, відповідачі погодилися повернути позивачу отримані ними в якості завдатку гроші до 20.04.2018 про що [PERSON] власноруч було написано розписку про повернення 2 000 доларів США від 15.03.2018 року, які до цього часу так і не повернуто. Оскільки між позивачами та відповідачем не було укладено та відповідно оформлено договору купівлі-продажі, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, вважає, що грошові кошти сплачені позивачем в розмірі 2000 доларів США є авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Станом на 21.04.2018 року офіційним курсом гривні до іноземних валют згідно даних Національного банку України 100 Долар США = 2622.5963 гривень, а відповідно 2000 доларів США = 52451,93 грн. Станом на 18.07.2018 сума боргу складає: 52 451,93 грн. - основний борг, 419,62 грн. - інфляційне збільшення боргу, 379,00 грн. - 3% річних, 4 306,80 грн. - пеня, а разом 57 557,35 грн. Позивач був вимушений терміново продати свою квартиру, щоб в подальшому в передбачений Договором термін у нього була змога сплатити відповідачам залишок оговореної вартості квартири. Також із цим повязані витрати на наймання транспорту і вантажників для скорішого звільнення квартири від речей та майна. Його дружина будучі вагітною, через душевні страждання потрапила у лікарню, та вони вимушені витрачати додатково кошти на ліки. Вважає, що внаслідок невиконання умов укладеного Договору з боку відповідачів, позивачу завдано моральної шкоди на 10 000,00 грн., яка полягає у завданих душевних та моральних стражданнях повязаних із порушенням звичайного укладу життя, додаткових матеріальних витрат, непередбачених витрат часу та зусиль. У звязку з викладеним позивач звертається до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявились, позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідачі в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 23 вересня 2017 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з другої сторони, за участю в особі директора ПП [PERSON], уклали Договір, згідно якого зобовязались у строк до 18.00 год. 18 листопада 2017 року укласти в письмовій формі та нотаріально посвідчити Договір купівлі-продажу обєкта нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS], який належить [PERSON] та [PERSON] за узгодженою сторонами ціною, яка складає еквівалент 29\~500,00 доларів США за комерційним курсом на день підписання договору купівлі-продажу (Далі - Договір) (а.с. 9). Відповідно до ч. 1\~ст. 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно п. 2.2 вищевказаного Договору до підписання даного договору в забезпечення виконання зобовязань, передбачених п. 1.1. даного договору, [PERSON] передав, а [PERSON] та [PERSON] отримали в рахунок оплати за обєкт нерухомості завдаток у розмірі еквівалента 1\~500,00 доларів США за комерційним курсом. У пункті 1.4 даного Договору сторони договору погодили, що місцем укладення договору купівлі-продажу буде: м. Дніпропетровськ, вул. Шевченко, 11. Отже, з викладеного вбачається, що на виконання умов п. 2.2. Договору позивач передав відповідачам 1\~500,00 доларів США в якості завдатку. Згідно положень\~ст.\~570\~ЦК України\~завдатком є\~грошова сума\~або рухоме\~майно,\~що видається\~кредиторові боржником\~у рахунок\~належних з\~нього за\~договором платежів,\~на підтвердження\~зобов'язання\~і на\~забезпечення його\~виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Оскільки договору купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана однією із сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Однак, відповідачі станом на 18 листопада 2017 року не виконали взятих на себе зобовязань за вищевказаним Договором, у звязку з чим укласти в письмовій формі та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу обєкта нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS], не виявилось можливим. Пунктом 4.5 вищевказаного Договору від 23 вересня 2017 року сторони обумовили, що у випадку відмови [PERSON] та [PERSON] від виконання умов даного договору, завдаток сплачений згідно п.2.2 даного договору підлягає поверненню [PERSON] в подвійному розмірі згідно ст. 571 ЦК України протягом 3 банківських днів з дня закінчення строку дії даного договору. Сторони неодноразово домовлялись про надання відповідачам додаткового часу для підготовки необхідних документів для здійснення продажу квартири, а також позивачем було додатково передано позивачу в якості авансу грошові кошти в розмірі 500,00 доларів США. Однак, навіть після спливу додаткового часу для підготовки необхідних документів, з вини відповідачів договір купівлі-продажу обєкта нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладено так і не було, а тому суд вважає, що сума переданих позивачем відповідачам грошових коштів у розмірі 2 000,00 доларів США є авансом. На відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу. Він не виконує забезпечувальну функцію, сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати.\~Крім того, боржник який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі (аванс) повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Оскільки сторони по справі тільки домовились укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири в майбутньому та виразили свою домовленість письмовою\~угодою в\~\~формі попереднього договору, укладеною 23 вересня 2017 року, то сплачені в рахунок виконання\~\~даного\~\~договору платежі,\~визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. 15 березня 2018 року [PERSON] було написано розписку, згідно якої остання зобовязалась повернути [PERSON], грошову суму у розмірі 2\~000,00 доларів США, яка є завдатком за продаж квартири [ADDRESS], у строк до 20 квітня 2018 року (а.с. 16). З огляду на викладене суд вважає встановленим той факт, що відповідачі\~\~отримали від позивача\~суму авансу у розмірі 2\~000,00 доларів США в рахунок вартості\~квартири, у разі укладення в майбутньому договору купівлі-продажу. Згідно\~ч. 3 ст. 635 ЦК України\~зобов`язання встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна сторона не направить іншій стороні пропозицію про його укладання. Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Таким чином, оскільки відповідачі не виконали взятих на себе зобовязань за Договором від 23 вересня 2017 року та з їх вини між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу обєкта нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідачі зобовязані повернути позивачу надані ним в якості авансу грошові кошти у розмірі 2\~000,00 доларів США. Однак, як встановлено судом, відповідачі відмовляються повернути позивачу грошові кошти у розмірі 2\~000,00 доларів США. Підсумовуючи наведене та враховуючи те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не виконали взятих на себе зобовязань за Договором від 23 вересня 2017 року та не повернули отримані в якості авансу кошти у розмірі 2\~000,00 доларів США, суд вважає, що з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути 2\~000,00 доларів США в рівних частках на користь позивача [PERSON] Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Згідно розяснень наданих у пункті 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до\~ частини першої\~статті 192 ЦК\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звернувшись до суду позивач просив стягнути з відповідачів суму грошових коштів виходячи з курсу валют станом на 21.04.2018 року. Станом на 24.04.2018 року НБУ встановив офіційний курс валюти: 1 долар США - 26,2259 грн. Таким чином, сума авансу, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у розмірі 2\~000,00 доларів США становить еквівалент 52\~451,80 грн. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів 3 % річних від простроченої суми у розмірі 379,00 грн., інфляційні нарахування за час прострочення зобовязання у розмірі 419,62 грн., пеню у розмірі 4\~306,80 грн., про що надає розрахунок за період з 21 квітня 2018 року по 18 липня 2018 року (а.с. 87). З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з Договору від 23 вересня 2017 року, його підписано позивачем та відповідачами, а отже суд приходить до висновку, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, та його слід вважати укладеним. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-90цс13, зазначено, що умова попереднього договору, про необхідність повернення авансу в разі не укладення основного договору, є грошовим зобовязанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. Частиною 2 статті 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти відповідачі [PERSON] та [PERSON] не виконали взятих на себе зобовязань за Договором від 23 вересня 2017 року та не повернули отримані в якості авансу кошти, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідачів до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ними строків виконання зобовязання. Як вже зазначалось вище, сума авансу, яка підлягає стягненню з відповідачів становить 52\~451,80 грн. Таким чином, 3 % річних від простроченої суми за період з 21 квітня 2018 року по 18 липня 2018 року складають 379,37 грн. (52\~451,80 грн. х 3% х 88 днів прострочення / 365 = 379,37 грн.). При цьому, позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідачів 3% річних у розмірі 379,00 грн. Отже, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи тільки в межах позовних вимог та позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в межах заявлених позовних вимог, тобто у розмірі 379,00 грн., у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 419,62 грн. суд зазначає наступне. За змістом\~статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Отже, у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти визначені у іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, а тому у задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення пені суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Позовні вимоги про стягнення з відповідачів пені у розмірі 4\~306,80 грн. позивачем жодним чином не обґрунтовані, т а не зазначено на підстав договору чи на підстав закону він просить стягнути вказану суму з відповідачів. При цьому, суд звертає увагу, що обовязок відповідачів зі сплати пені та умови її сплати не був обумовлений Договором від 23 вересня 2017 року. Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідачів пені є необґрунтованими та недоведеними, суд приходить до переконливого висновку, що відсутність підстав для їх задоволення в цій частині. Враховуючи все вищевикладене суд вважає, що на користь позивача з відповідачів у рівних частина х з кожного слід стягнути грошові кошти у загальному розмірі 52\~830,80 грн., які складаються з: суми авансу 52\~451,80 грн., 3% річних 379,00 грн., тобто по 26\~415,40 грн. з кожного відповідача. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. З аналізу статті 611 ЦК України вбачається, що у разі порушення зобовязання правові наслідки у вигляді компенсації моральної шкоди настають лише у випадках, якщо вони були передбачені укладеною між сторонами угодою, або у встановлені законом. Тобто, за порушення договору компенсація моральної шкоди може бути присуджена якщо: - така форма відповідальності прямо передбачена у тексті договору; - компенсація моральної шкоди передбачена законом для певного виду договору. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року судам розяснено, що спори про\~відшкодування заподіяної\~фізичній чи\~юридичній особі\~моральної (немайнової)\~шкоди розглядаються,\~зокрема: коли\~право на\~її відшкодування\~безпосередньо передбачено\~нормами Конституції\~або випливає\~з її\~положень,\~у випадках\~передбачених законодавством,\~яке встановлює\~відповідальність за\~заподіяння моральної\~шкоди,\~а також\~при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватись виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про її відшкодування визначені в укладеному договорі. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли договірні відносини. При цьому Договором від 23 вересня 2017 року, укладеним між сторонами, не було передбачено наслідків у вигляді відшкодування моральної шкоди за порушення його умов. Стаття 1167 ЦК України, на яку посилається позивач у позовній заяві, регулює позадоговірні (деліктні) відносини, а тому до договірних правовідносин, які склались між сторонами, вона застосована бути не може. За таких обставин суд приходить до переконливого висновку, що підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди відсутні, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що порушені права позивача підлягають судовому захисту, а позовні вимоги слід задовольнити частково. Крім того, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем у\~звязку з\~розглядом справи\~в суді\~було сплачено\~судовий збір\~у наступних\~розмірах:\~-\~за позовними\~вимогами майнового\~характеру \~704,80\~грн.\~(платіжне\~доручення №\~234710968\~(#234710968)\~від 05.05.2018\~року);\~-\~за позовними\~вимогами про\~стягнення моральної\~шкоди \~704,80\~грн.\~(квитанція\~№ 1/118\~від 18.06.2018\~року);\~-\~за подання\~заяви про\~забезпечення позову\~ 352,40\~грн.\~(квитанція\~№ 1/66\~від 27.07.2018\~року),\~яку ухвалою\~суду від\~30\~липня 2018\~року було задоволено. Судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, тому розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, становить 1\~057,20 грн. (704,80 грн. + 352,40 грн. = 1\~057,20 грн.), тобто по 528,60 грн. з кожного відповідача (1\~057,20 грн. / 2 = 528,60 грн.). При цьому, оскільки під час розгляду справи суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди, то сплачений за вказаною позовною вимогою судовий збір у розмірі 704,80 грн. підлягає віднесенню на рахунок позивача. На підставі ст.ст. 15, 546, 549, 553, 570, 610, 611, 625, 635 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial