Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

01 липня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зобов'язання [PERSON] в судовому засіданні спростувати недостовірну інформацію поширену останньою, а саме те, що він являється алкоголіком та стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 1 147 грн. 70 коп. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є свідком по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. Після його пояснень в суді, [PERSON] в письмовому поясненні суду від 01.03.2013 року вказала, що позивач [PERSON] зловживає алкоголем і є алкоголіком. Проте, позивач вказує, що ця інформація не правдива, він не хворіє на алкоголізм, а твердження [PERSON] завдало йому моральної шкоди. 30 жовтня 2013 року позивач уточнив позовні вимоги, а саме просив суд зобов'язати [PERSON] спростувати викладене у письмовій заяві від 01.03.2013 року до Хмельницького міськрайонного суду про його захворювання алкоголізмом шляхом повідомлення головуючого судді за 2013 рік по цивільній справі про ухвалення у справі судового рішення, включаючи публікацію його тексту; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1 147 грн., судові витрати в сумі 114 грн. 70 коп. та 1 000 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON], повідомлена про час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з'явилась. У відповідності до ст. ст. 169 ч. 4, 226 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з наступних підстав. Судом об'єктивно встановлено, що відповідачем [PERSON] по цивільній справі за її позовом до [PERSON] про поділ майна, в якій позивача [PERSON] було допитано в якості свідка, 01.03.2013 року було подано до суду Додаткові пояснення, в яких відповідачка зазначила: «Свідок [PERSON] зловживає алкоголем…, знайшов алкоголіка [PERSON]…». Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Отже, згідно з положеннями статті 277 ЦК України, і статті 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідачем [PERSON] суду не надано жодного доказу того, що позивач [PERSON] хворіє на алкоголізм, а тому вказана інформація визнається судом недостовірною. Щодо вимоги про відшкодування морально шкоди, то згідно Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. У зв'язку з наведеним, і з урахуванням характеру та обсягу страждань (душевних та психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), ступені зниження престижу, ділової репутації, з урахуванням інших обставин, та виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у сумі 1 147 грн. За надання правової допомоги при написанні позовної заяви і представництво інтересів у суді позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 1 000 грн. 00 коп. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій. Підтвердженням надання такої допомоги є укладення відповідного договору про надання такої допомоги, відповідний розрахунок витрат часу, витраченого юристом на вивчення справи в суді, на участь в судовому розгляді та на вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Однак, із поданих позивачем документів не вбачається скільки часу було витрачено юристом на надання послуг, а така умова чітко передбачена законом, а саме, в Розрахунку вартості надання правової допомоги, наданому представником позивача, зазначено: представництво інтересів клієнта в суді: 30.09.2013 року, 19.10.2013 року, 19.11.2013 року, проте в такі дні справа не розглядалась, а 30.10.2013 року засідання тривало 1 хв. 07. сек., а не 30 хв., як зазначено у розрахунку. Також, не додані документи, що підтверджують сплату цих коштів і акт прийому-передачі виконаних робіт. Документами, які підтверджують сплату коштів можуть бути прибутковий касовий ордер, виданий юристом, або квитанція банку про оплату на банківський рахунок юриста, або банківське платіжне доручення. Наявна у справі квитанція, а по своїй суті довідка юриста, про оплату послуг не є належним документом, адже не відповідає вимогам правил бухгалтерського обліку. Тому, суд не задовольняє вимогу [PERSON] про стягнення на його користь 1 000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. Судові витрати по справі - судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп., стягуються з відповідача на користь позивача згідно вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі Конституції України, Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 23, ч. 3 ст. 277 ЦК України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та

Outcome: approved