Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Дніпро» щодо захисту порушеного права споживача про визначення суми боргу, зазначивши, що між позивачем та відповідачем 19.09.2016 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивачу було видано кредитну карту №26254034138203 із сумою безготівкових кредитних коштів споживчого характеру у розмірі 49\~900,00 грн. На момент подання позову позивачем було сплачено 45\~000,00 грн. Проте, відповідач визначає іншу суму заборгованості, а тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, оскільки неможливо визначити суму заборгованості між позивачем та відповідачем. Позивачу на мобільний телефон, відповідачем були надіслані у вигляді електронних смс-повідомлень з визначенням суми боргу, незважаючи на здійснення погашення через систему банківських електронних терміналів. 24.10.2017 позивач звернулася до відповідача з вимогами пояснити суму заборгованості та здійснення акту звірки з урахуванням зарахованих, сплачених позивачем, всіх платежів за весь період, починаючи з дати видачі кредитної картки. Відповідачем на адресу позивача було направлено відповідь, відповідно до якого [PERSON] визначив суму заборгованості у розмірі 55\~982,85 грн., при цьому жодним чином не визначив суму сплачених позивачем платежів, починаючи з 19.09.2017. Надана Банком відповідь завірена підписом та печаткою не відділу бухгалтерії кредитування фізичних осіб, а керівником стягнення боргів відділу безпеки. Позивач звернулася до суду для визначення суми боргу, оскільки відповідач приховує відомості сплачених нею платежів в рахунок погашення заборгованості. Таким чином позивач просить визначити суму боргу за кредитним зобовязанням виданої кредитної картки № 26254034138203 в розмірі 5\~000,00 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року цивільну справу було передано на розгляд до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2018 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду. 10 липня 2018 року по справі ухвалено рішення суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Зокрема, представник позивача пояснив, що комплексний договір укладений між сторонами є опитувальником і не є кредитним договором в розумінні Закону. [PERSON] кошти повернено, проте Банком не вірно визначено заборгованість, що і стало підставою звернення до суду. Крім того, у наданих розрахунках заборгованості Банком стягнено кошти відсотки, комісії, які не передбачені договором, а також не містяться в опитувальнику (Комплексному договорі банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «[PERSON] Дніпро». Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, підтримавши наданий суду відзив на позов, в якому між іншим зазначив, що позивачем не надано жодного доказу щодо підтвердження залишку суми боргу саме у розмірі 5\~000 грн. Крім того, пояснив, що станом на 15.03.2018 заборгованість позивача за кредитним договором №26254034138202 від 27.05.2016 64\~973,35 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 48\~872,73 грн.; заборгованість по відсоткам 15\~226 грн., заборгованість за комісією 874,62 грн. Отримавши кредитну картку та користуючись нею, позивач не врахувала, що отримала нею кредитна картка не передбачає пільгового періоду, а тому і виникла заборгованість. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Договір є\~обов'язковим\~для виконання\~сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно з нормою ст.\~526\~ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст.\~536\~ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 27.05.2016 та 08.08.2016 сторони уклали Комплексні договори про надання банківських послуг №26254034138203-КР (опитувальник) та №26251034138206-КР (опитувальник) відповідно. 19.09.2016 позивачу [PERSON] видано кредитну картку з сумою безготівкових коштів споживчого характеру в розмірі 49\~900 грн. 00 коп. Отримання картки і користування грошовими коштами з неї ніким із сторін не оспорюється. Крім того, підписавши вищезазначені комплексні договори, позивач [PERSON] підтвердила, що їх підписанням вона акцептувала публічну пропозицію позивача на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на веб-сайті позивача та приєднався до умов указаного договору. Також [PERSON] погодилася, що розмір та строк дії, процентна ставка, розмір ліміту, розмір мінімального платежу та інші умови щодо банківської картки та овердрафту за картковим рахунком, що надаються їй у зв'язку з обраним пакетом послуг і приєднанням до договору, шляхом підписання комплексного договору, встановлюється відповідно до умов договору та тарифів банку, що є невід'ємною частиною договору Із наданої Банком виписки по рахунку позивача вбачається, що [PERSON] активно користувалася кредитною карткою, що вона і не заперечувала в судовому засіданні. Проте, як встановлено судом, кредитна картка видана позивачу не передбачала повернення коштів з урахуванням пільгового періоду, у звязку з чим і виникла заборгованість перед Банком, незважаючи на погашення позивачем коштів. У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (справа № 6-1341цс15) викладено правовий висновок, за змістом якого: «Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У цій справі судом, встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його умови. На підставі ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог. Водночас, згідно із\~ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Натомість, стороною позивача не доведено позовних вимог, не надано на підтвердження достатніх доказів. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги положення ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, позивач звільнена від сплати судового збору, а тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed