Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

ТОВ «Фіаніт - А» 01 вересня 2017 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 18 липня 2000 року між ТОВ «Фіаніт-А» та [PERSON] укладений договір купівлі- продажу нерухомого майна, а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 (поз. 1-13, І) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] . В пункті 3 договору купівлі-продажу нерухомого майна зазначено, що продаж вчинено за 19 610 (дев`ятнадцять тисяч шістсот десять) грн., які покупець сплатив під час підписання договору купівлі-продажу. Зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна не відповідає вимогам норм цивільного законодавства, оскільки за вказаним договором грошові кошти не сплачувались, а майно не передавалось. Вказана угода була укладена з метою формально змінити власника нерухомого майна. Договір підписано особою, яка не мала на меті придбавати вказане майно та сплачувати за нього грошові кошти. Вказаний в договорі об`єкт нерухомості з володіння ТОВ «Фіаніт-А» ніколи не вибував. В зв`язку з чим договір купівлі-продажу майна, укладений 18 липня 2000 року між ТОВ «Фіаніт-А» та [PERSON] , а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 ( поз. 1-13,1) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] має бути визнаний недійсним. 21 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нежилого приміщення, а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 ( поз. 1-13,1) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] . Того ж дня обдарований за договором дарування уповноважує Надтоку Олександра Івановича, який на той час був директором ТОВ «Фіаніт-А» керувати, розпоряджатися всім його майном, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, укладати від його імені усі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном: купувати, продавати, дарувати, приймати у дарунок, обмінювати, заставляти та приймати у заставу спорудження та інше майно, тощо. Договір дарування та довіреність посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. Договір дарування виготовлений на бланку серії АВМ № 901947, зареєстровано в реєстрі за № 2191, довіреність виготовлена на бланку серії АВМ № 901948, зареєстровано в реєстрі за № 2193. Вказане свідчить, що угоди щодо відчуження нерухомого майна мали лише формальний характер. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] та [PERSON] є двоюрідними братами. В подальшому [PERSON] , скориставшись довірою до нього, після смерті [PERSON] почав вимагати передати йому майно, яким фактично ніколи не володів, дій щодо його утримання, користування та розпорядження жодного разу не здійснював. Про той факт, що майно не належало [PERSON] також свідчить відсутність у нього будь-яких документів щодо утримання мана або його фактичного використання за цільовим призначенням. Відсутні докази сплати податків у зв`язку з продажом майна та отриманням його у дар. Законодавством встановлено вимогу щодо обов`язкової передачі майна при укладенні договору купівлі-продажу та сплату грошових коштів у розмірі, який обумовлений договором, зважаючи, що сторонами договору купівлі-продажу не здійснено жодної дії щодо передачі майна та сплати за нього грошових коштів, то такий договір є неукладеним, а тому підлягає визнанню недійсним. Якщо договір не відповідає вимогам, встановленим для визнання його укладеним, він вважається неукладеним, тобто договір взагалі не існує. Враховуючи можливість відповідача та третьої особи заявити про застосування строку позовної давності, позивач зазначає наступне. Представники третьої особи неодноразово при розгляді інших справ у суді заявляти, що судові спори тривають між сторонами понад 15 років, але це не відповідає дійсності. Третя особа звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном у 2008 році, саме після смерті [PERSON] , с того часу тривають судові спори з приводу права власності на спірне майно. Відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2014 року у справі № 804/1022713-а визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 561352 від 25 лютого 2013 року про держану реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване [ADDRESS] , за ТОВ «Фіаніт-А». Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Станом на 06 червня 2014 року нежитлове приміщення, про яке йдеться в постанові суду, зареєстроване за ТОВ Фірма «Фіаніт-А», що підтверджується рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 13615010, яке виніс державний реєстратор прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Лісоволенко Р.М.. Зважаючи на той факт, що станом на початок червня 2014 року нерухоме майно, що розташоване [ADDRESS] , зареєстроване за ТОВ Фірма «Фіаніт-А», а відповідно право не порушено, то позивач вважає, що строк позовної давності не пропущений. Порушення права відбулось 10 червня 2014 року, коли [PERSON] звернувся до реєстратора з дублікатом договору купівлі-продажу для реєстрації за ним права власності. Позивач в межах строку позовної давності звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом вперше 23 лютого 2017 року, однак позовна заява була повернута позивачу 27 лютого 2017 року, в ухвалі про повернення позовної заяви суд послався на те, що за загальними правилами підсудності, встановленими ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування, а до юридичної особи - за її місцезнаходженням. А оскільки місцем перебування відповідачки є [ADDRESS] З, що за територіальною підсудністю знаходиться поза межами Соборного району м. Дніпра, позовна заява підлягає поверненню позивачу у зв`язку з тим, що не підсудна Жовтневому суду м. Дніпропетровська. Після повернення позовної заяви, позивач звернувся з цим позовом до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання відповідачки. Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська 06 квітня 2017 року винесено ухвалу справа № 200/5876/17 (провадження №2/200/2560/17), якою позовну заяву ТОВ «Фіаніт-А» до [PERSON] , тертя особа [PERSON] повернуто позивачу у зв`язку з тим, що згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, а враховуючи, що майно знаходиться у Соборному районі м . Дніпра, то позов не підсудний Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська. Позивачу було роз`яснено право на звернення до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку з виключною підсудністю спору. Однак, незважаючи на той факт, що ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про повернення позовної заяви винесено 06 квітня 2017 року позивач її отримав лише у серпні 2017 року, про що в матеріалах справи Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська є відповідне повідомлення, що необхідно врахувати при обчисленні строків, оскільки позивач не з власної вини узнав про повернення позовної заяви лише після спливу 3 місяців з дня її винесення, а також з урахування подання позову до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у лютому 2017 року за належною територіальною підсудністю, вважаю, що у випадку не визнання судом переривання строку позовної давності, позивач відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України має поважну причину на поновлення строку позовної давності, про що і просить суд. Отже позивач з`ясував, що відповідач при укладанні вказаного спірного договору обманув його, не сплативши реально кошти по договору, не вказавши повністю всі дані договору, фактично працівник відповідача при укладанні спірного договору тиснув психологічно та допустив обман стосовно умов договору, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання спірного договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню і виконанню договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права і визнати вказаний договір купівлі-продажу недійсним, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги визнала, надавши письмову згоду з позовом, вказавши, що дійсно укладали з позивачем вказаний договір, оформлено все було вірно і виконано, позивач добровільно особисто підписав договір, але кошти сплачені не були. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове роз`яснення цього позивачу було. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брала і не бере, будь-якої іншої шкоди позивачу не завдавала. Просила розглянути справу без її участі і не заперечувала проти задоволення позову. Суд вважає можливим розгляд справи без участі вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Треті особи [PERSON] і представник ТОВ «Легал Естейт» в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги фактично визнали, заперечення проти позову не подали, ніяких зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають можливим задоволення позовних вимог. Просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без участі вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 18 липня 2000 року між ТОВ «Фіаніт-А» та [PERSON] укладений договір купівлі- продажу нерухомого майна, а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 (поз. 1-13, І) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] . В пункті 3 договору купівлі-продажу нерухомого майна зазначено, що продаж вчинено за 19 610 (дев`ятнадцять тисяч шістсот десять) грн., які покупець сплатив під час підписання договору купівлі-продажу. Відповідно до положень ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, за договором купівлі- продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певні грошову суму. Положеннями Цивільного кодексу України, який діє на теперішній час передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, договір купівлі-продажу передбачає передання речі та сплату за неї коштів. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР). Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 225 ЦК Української РСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна не відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства, оскільки за вказаним договором грошові кошти не сплачувались, а майно не передавалось. Вказана угода була укладена з метою формально змінити власника нерухомого майна. Договір підписано особою, яка не мала на меті придбавати вказане майно та сплачувати за нього грошові кошти. Вказаний в договорі об`єкт нерухомості з володіння ТОВ «Фіаніт-А» ніколи не вибував. В зв`язку з чим договір купівлі-продажу майна, укладений 18 липня 2000 року між ТОВ «Фіаніт-А» та [PERSON] , а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 ( поз. 1-13,1) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] має бути визнаний недійсним. Положеннями ст. 86 ЦК Української РСР передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. Однак, власник наділяється не лише правами, а й обов`язками щодо майна, зокрема, обов`язком утримання майна. Слід зазначити, що одним з доказів того, що майно ніколи не вибувало з володіння позивача є те, що протягом всього часу з моменту оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна саме позивач опікувався майном. Також, позивач протягом тривалого часу використовував майно на власний розсуд, а саме здавав в оренду, проводив поточний ремонт, укладав договори з комунальними службами та інше. 21 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нежилого приміщення, а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 ( поз. 1-13,1) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] . Того ж дня обдарований за договором дарування уповноважує Надтоку Олександра Івановича, який на той час був директором ТОВ «Фіаніт-А» керувати, розпоряджатися всім його майном, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, укладати від його імені усі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном: купувати, продавати, дарувати, приймати у дарунок, обмінювати, заставляти та приймати у заставу спорудження та інше майно, тощо. Договір дарування та довіреність посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. Договір дарування виготовлений на бланку серії АВМ № 901947, зареєстровано в реєстрі за № 2191, довіреність виготовлена на бланку серії АВМ № 901948, зареєстровано в реєстрі за № 2193. Вказане свідчить, що угоди щодо відчуження нерухомого майна мали лише формальний характер. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] та [PERSON] є двоюрідними братами. В подальшому [PERSON] , скориставшись довірою до нього, після смерті [PERSON] почав вимагати передати йому майно, яким фактично ніколи не володів, дій щодо його утримання, користування та розпорядження жодного разу не здійснював. Про той факт, що майно не належало [PERSON] також свідчить відсутність у нього будь-яких документів щодо утримання мана або його фактичного використання за цільовим призначенням. Відсутні докази сплати податків у зв`язку з продажом майна та отриманням його у дар. Законодавством встановлено вимогу щодо обов`язкової передачі майна при укладенні договору купівлі-продажу та сплату грошових коштів у розмірі, який обумовлений договором, зважаючи, що сторонами договору купівлі-продажу не здійснено жодної дії щодо передачі майна та сплати за нього грошових коштів, то такий договір є неукладеним, а тому підлягає визнанню недійсним. Якщо договір не відповідає вимогам, встановленим для визнання його укладеним, він вважається неукладеним, тобто договір взагалі не існує. Відповідно до положень ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. Договір купівлі-продажу нерухомого не відповідає вимогам закону, оскільки дії щодо його виконання сторонами не здійснювались, а отже при його підписанні не було виконано вимог законодавства. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже позивач з`ясував, що відповідач при укладанні вказаного спірного договору обманув його, не сплативши реально кошти по договору, не вказавши повністю всі дані договору, фактично працівник відповідача при укладанні спірного договору тиснув психологічно та допустив обман стосовно умов договору, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання спірного договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню і виконанню договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). З обставин справи, викладених у позовній заяві та відповідно до наявних матеріалів і доказів дійсно 18 липня 2000 року між ТОВ «Фіаніт-А» та [PERSON] укладений договір купівлі- продажу нерухомого майна, а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 (поз. 1-13, І) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] . В пункті 3 договору купівлі-продажу нерухомого майна зазначено, що продаж вчинено за 19 610 (дев`ятнадцять тисяч шістсот десять) грн., які покупець сплатив під час підписання договору купівлі-продажу. Відповідно до положень ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, за договором купівлі- продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певні грошову суму. Положеннями Цивільного кодексу України, який діє на теперішній час передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, договір купівлі-продажу передбачає передання речі та сплату за неї коштів. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР). Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 225 ЦК Української РСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна не відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства, оскільки за вказаним договором грошові кошти не сплачувались, а майно не передавалось. Вказана угода була укладена з метою формально змінити власника нерухомого майна. Договір підписано особою, яка не мала на меті придбавати вказане майно та сплачувати за нього грошові кошти. Вказаний в договорі об`єкт нерухомості з володіння ТОВ «Фіаніт-А» ніколи не вибував. В зв`язку з чим договір купівлі-продажу майна, укладений 18 липня 2000 року між ТОВ «Фіаніт-А» та [PERSON] , а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 ( поз. 1-13,1) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] має бути визнаний недійсним. Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Під час укладення спірного договору між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить не отримання коштів продавцем по договору. Ст. 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено, в частині другій статті 18 Закону України «Прозахист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Однак, згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір с укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, укладеність договору характеризується досягненням сторонами згоди по всім істотним умовам договору, зокрема: предмету, ціні та строкам дії договору; умовам, що визначені діючим законодавством як істотні; мовам, що є необхідними для договорів даного виду; умовам, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, укладаючи правочин, сторони не погодили ціну і кошти не були передані. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, позивач має можливість визнати недійсним правочин і на загальних підставах, тобто на підставі положень, які передбачені ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, позивач надав до суду належні та допустимі доказу про підтвердження факту недійсності правочину в цілому. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно договору, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором. Не може суд прийняти до уваги частково позицію представника відповідача і третіх осіб стосовно не погодження з частиною позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: в житловому будинку А-6 приміщення № 120 (поз. 1-13, І) загальною площею 125.2 кв. м, розташоване в будинку [ADDRESS] , укладений 18 липня 2000 року між ТОВ «Фіаніт-А» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1589. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved