Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

02.03.2018р. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі - відповідач) аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач є батьком дитини, однак жодної матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Інших дітей відповідач не має. Позивач в судове засідання не з'явилася, проте 11.05.2018р. звернулася до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності. Відповідач тричі в судове засідання не з'явився хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв'язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання: [INFO] та розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України про виклик до суду. Відповідач про причини неявки суд не повідомив та не подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження. Суд з власної ініціативи розгляд справи проводить в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Дослідив матеріали справи, перевірив законність визнання позову відповідачем, суд встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем (свідоцтво про шлюб серії І-ФП № 151173, видане повторно 06.02.2018р.), проте шлюбних відносин не підтримують та проживають окремо. Від шлюбу у сторін є спільна неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Батьком вказаної дитини є відповідач (свідоцтво про народження серії І-ЖД № 405537, видане 09.12.2014р.). Дитина разом з позивачем проживає за адресою: [INFO], та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідками Новопавлівської сільської ради Миколаївської області № 291 від 05.02.2018р. та № 314 від 12.02.2018р., атом обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача від 12.02.2018р. Спору щодо проживання дитини біля позивача у сторін немає. Позивач самостійно утримує дитину, яка на момент розгляду справи потребує матеріальної допомоги від свого батька та згідно довідки Новопавлівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 09.02.2018р. часто хворіє гострими вірусними інфекціями. Відповідач матеріальної допомоги дитині не надає. Відповідач є здоровою працездатною особою. Судом не встановлено наявності у відповідача інвалідності чи перебування на утриманні відповідача непрацездатних членів сім'ї, інших неповнолітніх дітей. Вказані обставини вказують, що відповідач має можливість сплачувати аліменти мінімальної межі встановленої законодавством. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вимогами ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд, встановив вказані обставини, які відповідачем повністю визнано у порядку ст. 206 ЦПК України, та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць необхідно допустити рішення до негайного виконання. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, позивачі - у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., який визначається станом на час звернення позивача до суду з даним позовом.

Outcome: approved