Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

У листопаді 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] .. Свої вимоги мотивувала тим, що нею був отриманий лист від ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК» про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором. Вважає, що дані договори укладені з порушенням чинного законодавства та мають бути визнані недійсними в судовому порядку. Так, стороною у даному договорі може бути лише банківська та фінансова установа. А ТОВ «ЮК ПІК» є лише товариством. Оскільки є недійсним основний договір, тому є недійсним і договір іпотеки, як забезпечувальний правочин. Також договір про передачу прав за іпотечним договором є недійсним, оскільки порушений нотаріальний порядок посвідчення правочину: він посвідчений на підставі копії договору, а не оригіналу договору, що суперечить Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про нотаріат». Тому нотаріус мав відмовити у посвідченні такого договору про відступлення прав вимоги, так як сторонами не подано всі документи, які були обов`язкові для вчинення нотаріальних дій. Також нотаріус не встановила дійсність та відповідність основного зобов`язання, в забезпечення якого і укладався договір іпотеки, і права за яким було відступлено. Факт порушення порядку вчинення приватним нотаріусом нотаріальної дії, яка полягає у нотаріальному посвідченню правочину, надає підстави вважати, що такий правочин в силу вимог закону щодо обов`язкового нотаріального посвідчення є недійсним. Просив визнати договір №121/П/99/2007-840 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК»; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісіцина Я.Б., зареєстрований у реєстрі №1057; скасувати рішення про державний реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44037609 від 14 листопада 2018 року 13:35:26 приватним нотаріус Лісіцина Я.Б.; скасувати рішення про державний реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44037247 від 14 листопада 2018 року 13:53:46 приватним нотаріус Лісіцина Я.Б.. 04 лютого 2019 року до суду надійшли доповнення до позовної заяви. [PERSON] також зазначила, що банк не набув право вимоги за кредитним договором, оскільки даний договір не укладався. Жодних прав чи обов`язків з даного кредитного договору не виникло. Тому і недійсним є договір іпотеки та договір про відступлення прав вимоги. Так, стороною у даному договорі може бути лише банківська та фінансова установа. А ТОВ «ЮК ПІК» є лише товариством, тому договір про відступлення прав вимоги також є недійсним і за даних підстав. Також договір про передачу прав за іпотечним договором є недійсним, оскільки порушений нотаріальний порядок посвідчення правочину: він посвідчений на підставі копії договору, а не оригіналу договору, що суперечить Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про нотаріат». Тому нотаріус мав відмовити у посвідченні такого договору про відступлення прав вимоги, так як сторонами не подано всі документи, які були обов`язкові для вчинення нотаріальних дій. Також нотаріус не встановила дійсність та відповідність основного зобов`язання, в забезпечення якого і укладався договір іпотеки, і права за яким було відступлено. Факт порушення порядку вчинення приватним нотаріусом нотаріальної дії, яка полягає у нотаріальному посвідченню правочину, надає підстави вважати, що такий правочин в силу вимог закону щодо обов`язкового нотаріального посвідчення є недійсним. Просив визнати договір №121/П/99/2007-840 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК»; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісіцина Я.Б., зареєстрований у реєстрі №1057; скасувати рішення про державний реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44037609 від 14 листопада 2018 року 13:35:26 приватним нотаріус Лісіцина Я.Б.; скасувати рішення про державний реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44037247 від 14 листопада 2018 року 13:53:46 приватним нотаріус Лісіцина Я.Б.; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] 31.08.12р. і зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. у реєстрі під №7129; скасувати рішення про реєстрацію іпотеки (запис з спец розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером 12937669 від 31 серпня 2012 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.); скасувати рішення про реєстрації заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (запис з спец розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером 12937398 від 31 серпня 2012 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.). 18 квітня 2019 року до суду надійшов відзив ТОВ «ЮК ПІК». Не погоджуючись з позовом, вказали, що між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір та договір іпотеки. За результатами відкрити електронних торгів ТОВ «ЮК ПІК» до них перейшло право вимоги за даним кредитним та іпотечним договором. Аукціон був проведений та організований Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, тому право на укладення договір та приймання участі в аукціонах мають право не тільки банки, небанківські фінансові установи, а й інші юридичні та фізичні особи. Нотаріусом при посвідченні правочинів були дотримані положення Закону України «Про нотаріат», поданий весь пакет документів. Вважають, що доводи позову про не укладення кредитного договору є надуманими, оскільки в матеріалах кредитної справи є заяви [PERSON] , поданих при виконання договору. Просили відмовити в задоволенні позову. 16 вересня 2019 року до суду надійшли пояснення ПАТ КБ «Надра» . Не погоджуючись з позовом вказали, що при здійсненні ліквідації банку уповноважена особа вживає заходи щодо продажу майна банку, повернення дебіторської заборгованості, заборгованості позичальників, здійснює заходи щодо відчуження активів та/або зобов`язань банку, формує ліквідаційну масу. Тому активи банку можуть реалізуватися на відкритих торгах. При проведенні аукціону та подальше укладення договорів відбулось з дотримання чинного законодавства, в тому числі щодо особи, яка придбала право вимоги. Просили відмовити в задоволенні позову. 21 листопада 2019 року до суду подані пояснення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ЛІсіціна Я.Б. Вказала, що при посвідчення правочину їй був наданий повний пакет документів на підтвердження повноважень сторін, їх прав, дійсності зобов`язання. Її дії по укладенню правочину відповідали Закону України «Про натаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затверджених наказом Міністерства юстиції України. Просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник ТОВ «ЮК ПІК» та приватного нотаріуса Лісіціної Я.Б. проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник ПАТ КБ «Надра» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 12 квітня 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 121/П/99/2007-840. У якості забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору 31 серпня 2012 року між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір іпотеки. Предметом даного договору є двокімнатна квартира [ADDRESS] . Доводи позивача, що кредитний договір не укладався суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано. Сам по собі факт відсутності оригіналу договору в судовому засіданні у сторін не може автоматично ототожнюватись і не укладенням такого договору. Так, факт укладення кредитного договору підтверджується і укладеним договором іпотеки в 2012 році, численними заявами [PERSON] щодо виконання саме кредитного договору. Зокрема, заявою від 30.11.2010 року [PERSON] про відміну заборгованості за кредитним договором № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; заявою від 27.08.2010 року [PERSON] про відміну заборгованості за кредитним договором № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; заявою від 20.07.2010 року [PERSON] про відміну заборгованості за кредитним договором № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; заявою від 20.08.2009 року [PERSON] про відміну заборгованості за кредитним договором № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; заявою від 08.02.2010 року [PERSON] про відміну заборгованості за кредитним договором № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; заявою від 11.12.2009 року [PERSON] про відміну заборгованості за кредитним договором № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; заявою від 09.02.2009 року [PERSON] про заміну валюти зобов`язання по кредитним договорам № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року та № 453/П/99/2008-840 від 15.07.2008 року; заявою від 29.05.2009 року [PERSON] про відміну заборгованості за кредитним договором № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; належним чином завіреною копією кредитного договору № 121/П/99/2007-840 від 12 квітня 2007 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] ; належним чином завіреною копією додаткової угоди № 1 до Кредитного договору № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; договором застави майнових прав № 88 від 04.01.2008 року за кредитним договором № 121/11/99/2007-840 від 12.04.2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ комерційний банк «Надра; належним чином завіреною копіює договору застави цінних паперів № 85 ДМП, укладеного в забезпечення виконання кредитного договору № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року; належним чином завіреною копією договору застави майнових прав по договору купівлі-пролажу облігацій №Б-010/81-06-2/2007/001 від 12.04.2007 року, укладеного в Забезпечення виконання кредитного договору № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року. Представник позивача обмежився лише усними зауваженнями про інші кредити в цьому ж банку, не надав суду будь-яких належних доказів таким поясненням. Також відсутні пояснення щодо укладених раніше договорів застави цінних паперів та в цілому походження джерел коштів на купівлю квартири, здійснення [PERSON] оплат по кредитному договору. За ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права кредитора в зобов`язанні в обсязі та умовах, що існували на момент переходом цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У подальшому за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом № UA-EA-2018-08-03-000086-b від 17.10.2018 року, складеного ТОВ «Держзакупівлі.Онлайн» ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК» уклали договір № 121/П/99/2007-840 від 14 листопада 2018 року. За умовами зазначеного договору ПАТ «КБ «Надра» передало у власність ТОВ «ЮК ПІК» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 121/П/99/2007-840 від 12.04.2007 року. Також 14 листопада 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК» було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, що був укладений 31.08.2012 року між ПАТ І «КБ «Надра» та [PERSON] , в забезпечення кредитного договору № 121 /П/99/2007-840 І від 12.04.2007 року. Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальну вимогу первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідна з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначать договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Презумція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Згідно цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог, які встановлені ст. 203 ЦК ч.1-3, 5, 6. За змістом ст. 215ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно п.1 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Оспорювані договори про відступлення права вимоги укладені в порядку на умовах, визначених чинним законодавством: кредитом у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до вимог ЦК України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст.513 ЦК України; при укладенні правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Відступлення банком права грошової вимоги за укладеним кредитними договорами будь-якій третій особі умовами цього Кредитного договору відбулося без погодження з позивачем, оскільки заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України), дотримано порядок повідомлення сторін правочину, спірний договір будь-яких застережень щодо обмеження права банківської установи на заміну кредитора у зобов`язанні не містить, а ст. 1080 ЦК України прямо визначає, що договір є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему і гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах та підлягає обов`язковому застосуванню. Згідно з ч.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. За таких обставин, у спорах, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань к перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших І законодавчих актів України у цих правовідносинах. Рішенням Виконавчою дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від №2342 від 03 листопада 2016 року продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» до 03 червня 2020 з відповідним продовженням повноважень Уповноваженої особи Фонду. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення В (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює відчуження . активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом (п.п. 2, 4, 9 ч. 1 ст. 48 Закону). П.1,2,3 статті 50 Закону визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. Активи банку визначаються як ресурси, контрольовані банком у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, призведе до збільшення економічної вигоди у майбутньому. Активи банку відображаються в активі балансу банку та включають: кошти в касі банку, кошти на кореспондентських і рахунках, кошти в резервних фондах банку, надані кредити юридичним і фізичним особам, надані міжбанківські кредити, державні облігації, цінні папери, вкладення у факторингові та лізингові операції, дебітори, кошти, вкладені у спільну господарську діяльність та ін. Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №388 від 24.03.2016 «Про затвердження Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються» метою цього Положення є визначення порядку організації продажу активів К (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, крім майна, визначеного у частині тринадцятій статті 51 Закону, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів (майна). Пунктом 1 Розділу III Положення щодо організації продажу визначено, що порядок підготовки до продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, включає; проведення інвентаризації активів (майна), здійснення оцінки активів (майна), формування ліквідаційної маси, розробку плану продажу активів (майна). Згідно з пунктом 2 Розділу III Положення щодо організації продажу, результати 1К інвентаризації, формування ліквідаційної маси та плану продажу активів (майна) в затверджуються Фондом. Відповідно до п. 6. ст. 51 Закону майно (активи банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Пунктом 1 Розділу VI Положення щодо організації продажу визначено, що на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, Що ліквідується: основні засоби; майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; майно банку, щодо обороту якого встановлене обмеження; і дебіторська заборгованість; права вимоги. Пункт 5.11. Положення про виведення неплатоспроможного банку встановлює, реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу. Пунктом 2 Розділу VI Положення щодо організації продажу визначено, що продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через електронну торгову систему. Також п. 4 Розділу VII Положення щодо організації продажу, визначено, що за результатами проведення відкритих торгів (аукціону) банк укладає із переможцем І договір купівлі - продажу майна (активу). Отже виходячи з вищезазначеного вбачається, що на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися права вимоги за кредитними договорами. Відповідності до вимог статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних Однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, врахування на вимогу однієї із сторін, що означає, що продаж прав вимог за кредитними договорами або договорами забезпечення виконання зобов`язання не може здійснюватися боржникам та/або поручителям за такими договорами. Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.11.2016 №2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України ІіЗ.12.2016 за №1611/29741), п.5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затверджений рішенням виконавчої дирекції фонду від 05 липня 2012 №2, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 114.09.2012 за №1581/21893), був викладений у наступній редакції «Реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу» і слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)» були з нього виключені. Тобто, придбавати право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання, шляхом проведення відкритого конкурсу мають право не тільки банки та небанківські Фінансові установи, так і інші Фізичні та юридичні особи, котрі не віднесені до банків та небанківських фінансових установ. За таких обставин доводи позову в цій частині є необґрунтованими. Також не надав позивач жодного належного доказу на підтвердження порушення при укладення оспорюваних правочинів вимог Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затверджених наказом Міністерства юстиції України. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Інших підстав для задоволення позову про визнання спірних договорів недійсними позивачем суду не надано. Тобто, підстави для визнання договорів недійсними відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст.. 141 ЦПК України. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed