Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

02.04.2019р. [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт загибелі її сина [PERSON] при виконанні ним обов`язку військової служби 04.07.2016р. в с.Широкине, Волноваського району, Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обгрунтування вимог заявниця вказує, що на підставі Указу Президента України №15 від 14.01.2015р. «Про часткову мобілізацію» її сина призвано у Збройні сили України та зараховано до складу військової частини [NUMBER] , де він отримав звання матроса і був призначений на посаду стрільця-санітара десантно-штурмового відділення десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону. 15.07.2015р. його було відряджено до Донецької області під керівництво сил сектору «М» для участі в захисті територіальної цілісності України. З 17.08.2015р. по 18.09.2015р. та з 03.02.2016р. по 04.07.2016р. її син безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областях. Під час збройної агресії Російської Федерації проти України, регулярним військам Російської Федерації, що знаходились в с.Широкине, Волноваського району, Донецької області, протистояли українські військовослужбовці, що відносились до складу військової частини [NUMBER] , в якій [PERSON] проходив військову службу. 04.07.2016р. старший матрос [PERSON] виконував обов`язки військової служби в [ADDRESS] , та знаходячись на бойовому чергуванні на позиціях в ОТУ «Маріуполь» близько 19год. 30хв. потрапив під обстріл з боку російських окупаційних військ, в результаті якого отримав несумісні з життям поранення та загинув. Заявниця вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено право на життя і здоров`я її сина [PERSON] , передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Встановлення даного факту можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку законом не передбачено та встановлення цього факту породжує юридичні наслідки у вигляді визначення статусу [PERSON] як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту. В судове засідання заявниця не з`явилася, подала до суду клопотання, в якому вимоги підтримала, а справу просила розглянути за її відсутності (а.с.135). Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання також не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просить справу розглянути за його відсутності (а.с.140). Представник заінтересованої особи Посольства Російської Федерації в Україні, який є належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с.137), в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, але його неявка не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За таких обставин, суд розглядає справу за відсутності заявника і представників заінтересованих осіб на підставі наданих суду матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, прийшов до наступного. Згідно свідоцтва про народження загиблого [PERSON] серії [NUMBER] від 01.06.1993р. його матір`ю є заявниця [PERSON] (а.с.15). Відповідно до витягу з послужного списку старшого матроса [PERSON] , виданого військовою частиною [NUMBER] , на військову службу його призвано 09.07.2015р. через Любашівсько-Савранський ОРВК Одеської області та наказом командира військової частини від 01.07.2016р. №1275 присвоєно військове звання «старший матрос» (а.с.21). З 15.08.2015р. [PERSON] відряджено для участі в антитерористичній операції до Донецької області по термін закінчення її проведення, що підтверджується посвідченням про відрядження від 15.08.2015р. №2432 (а.с.22-23). Згідно довідки військової частини [NUMBER] від 08.09.2015р. [PERSON] перебував в зоні проведення антитерористичної операції з 17.08.2015р. (а.с.24). Згідно довідки від 27.03.2018р. №27, виданої [INFO] , [PERSON] в період з 17.08.2015р. по 18.09.2015р. та з 03.02.2016р. по 04.07.2016р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та 04.07.2016р. загинув в с.Широкине, Донецької області. Відповідно до акту проведення службового розслідування за фактом загибелі старшого матроса [PERSON] його смерть наступила 04.07.2016р. під час артилерійського обстрілу позиції при виконанні бойового завдання та обов`язків військової служби в рамках антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях (а.с.57-59). Вказане підтверджується також наказом командира військової частини [NUMBER] від 15.07.2016р. №1374 «Про підсумки службового розслідування за фактом загибелі старшого матроса [PERSON] » (а.с.60-61). З лікарського\~свідоцтва про\~смерть №2324\~від 05.07.2016р.,\~виданого Маріупольським\~відділенням Донецького\~обласного бюро\~судово-медичної\~експертизи,\~вбачається,\~що причиною\~смерті [PERSON] \~стали множинні\~вогнепальні наскрізні\~та сліпі\~уламкові поранення\~тіла з\~пошкодженням кісток\~скелета та\~внутрішніх органів,\~які були\~отримані 04.07.2016р.\~на опорному\~пункті в\~с.Широкине,\~Волноваського району,\~Донецької області\~(а.с.69-70). Згідно свідоцтва\~про смерть\~серії [NUMBER] ,\~виданого Савранським\~районним відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Головного\~територіального управління\~юстиції в\~Одеській області,\~ [PERSON] \~помер [INFO] \~у віці\~23\~років в с.Широкине, Волноваського району, Донецької області, про що складено актовий запис за №190 від 06.07.2016р. (а.с.72). Відповідно до витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) м.Миколаїв від 15.07.2016р. №83-РС матроса [PERSON] виключено зі списків особового складу Збройних Сил України у зв`язку зі смертю, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.75). Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 11.08.2016р. №330/2016 старшого матроса [PERSON] «за особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі» було нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (посмертно) (а.с.76). Дані документи підтверджують факт загибелі [PERSON] при виконанні ним обов`язку військової служби в зоні проведення бойових дій на сході України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Як визначено в ст.1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до ст.4 цього Закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Зі змісту ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» вбачається, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Із врахуванням наведеного можна дійти висновку, що встановлення факту збройної агресії належить до компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) Верховної ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Наведене підтверджується прийнятими Верховною радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Так, Верховною Радою України 15.04.2014р. прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. 27.04.2015р. Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Ради Європи, Парламентської Ради НАТО, Парламентської Ради ОБСЄ, Парламентської Ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Асамблеї Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Верховна Рада України своєю постановою від 21.04.2015р. схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абз.1 п.1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявниця в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Крім того, Президент України своїм Указом від 24.09.2015р. №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015р. «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15.01.2015р. щодо ситуації в Україні рішуче засуджено агресивну та експансіоністську політику Російської Федерації, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію АР Крим та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганди, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права. Резолюція Парламентської ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015р. визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до АР Крим та м.Севастополь. Отже, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч.3 ст.82 ЦПК України, не потребують доказування, а тому суд не може відмовити у встановленні цього факту. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити заяву та встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні ним обов`язку військової служби 04.07.2016р. в районі с.Широкине, Волноваського району, Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Outcome: approved