Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Обухівський міськрайонний Відділ державної виконавчої служби , в якому просив суд визнати виконавчий напис, вчинений 20.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О., зареєстрованим у реєстрі за №16364, про стягнення з нього на користь ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за договором кредиту № K1Q0GA00000065 від 03.08.2007 року у сумі 105 181,93 дол. США, що курсом 25,73 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.08.2017 року складає 2 706 331,06 гривень, таким, що не підлягає до його виконання. Позов обґрунтовує тим, що в лютому 2019 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо про те, що 20 жовтня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. було вчинено вказаний виконавчий напис. Зазначає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, нотаріус вчиняє виконавчий напис на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, стягнута ним заборгованість не є безспірною, право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припинилося, оскільки вимога про дострокове погашення заборгованості надсилалася йому ще 18.02.2013 року, до того ж перебіг позовної давності обчислюється по кожному платежу окремо, в обґрунтування чого посилається на правові висновки Верховного суду, а також з дня виникнення у банку права вимоги минув термін, що перевищує три роки. Стверджує, що стягнута з нього заборгованість не є безспірною. Також звертає увагу, що сума заборгованості, яка була встановлена судовим рішенням в цивільній справі № 372/4859//13-ц за позовом того ж банку та не оскаржувалася ним була зовсім іншою, а відтак й заборгованість при вчиненні виконавчого напису не була безспірною. Вказаний оспорюваний виконавчий напис , вважає, був вчинений з метою позбавити позивача у незаконній спосіб самої можливості захистити свої права та інтереси, в т.ч. позбавити його права заявити про пропуск відповідачем строку позовної давності для стягнення пред`явленої банком спірної заборгованості. Ухвалою суду від 22.10.2020 року позовну заяву [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, залишено без руху, надавши позивачеві десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних недоліків. Ухвалою від 09.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду відкрито провадження у цивільній справі та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 25.11.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, який приєднаний судом до матеріалів справи відповідно до якого представник відповідача заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та росив відмовити в задоволенні позову посилаючись на обставини викладені у відзиві. Також просив проводити розгляд справи у його відсутність. 08.12.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. направив суду заяву про розгляд справи у його відсутність. 19.01.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив відповідача на позовну заяву. Представник третьої особи Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 16364 від 20 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем про стягнення з [PERSON] на користь акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № KIQ0GA00000065 від 03.08.2007 року у сумі 105 181, 93 долари США, що за курсом 25,73 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.08.2017 року складає 2 706 331, 06 грн. Суд, вислухавши представника позивача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 серпня 2007 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір №KIG0GA00000065, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 86388.26 долари США, на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.08.2017 року. 20.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем на підставі поданих банком заяви про вчинення виконавчого напису та договору кредиту № KIG0GA00000065 від 03 серпня 2007 року , розрахунку заборгованості було вчинено виконавчий напис за реєстраційним номером 16364 за яким стягнуто на користь АТ ««Комерційний банк «Приватбанк« заборгованість за кредитним договором № K1Q0GA00000065 від 03.08.2007 року у сумі 105 181,93 дол.США , що курсом 25,73 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.08.2017 року складає 2 706 331,06 гривень з урахуванням : заборгованість за тілом кредиту - 41839,54 дол. США; заборгованість за відсотками -43556,67 дол. США; заборгованість з комісії - 11016,00 дол. США; заборгованість з пені - 8769,72 дол. США за період з 03.08.2007 року по 09.08.2017 року. З вказаного виконавчого напису вбачається, що він вчинений на підставі ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. 04.01.2018 року постановою Обухівського міськрайонному Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відкрито виконавче провадження за виконавчим написом №16364 від 20.10.2017 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п. п. 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підп. 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підп. 2.2 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підп. 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підп. 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Зі змісту оспорюваного виконавчого напису вбачається, що його вчинено на підставі кредитного договору № KIG0GA00000065 від 03 серпня 2007 року з посиланням на Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Судом встановлено, що Перелік документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку в первісній редакції від 29.06.1999 року не передбачав можливості вчинення виконавчих написів на кредитних договорах. 26.11.2014 року в зазначений Перелік було внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", якою доповнено Перелік п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Проте, вказану постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, зокрема, в частині доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» визнано незаконною та нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року в справі № 826/20084/14. Згідно з п. 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001 року, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові по справі № 910/13233/17 від 29.01.2019 року. Крім того, у постанові № 158/2157/17 від 15.04.2020 року Верховний Суд України, спираючись на те, що виконавчий напис було вчинено після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, а також на те, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, дійшов висновку про те, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. У судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що Відповідач звертаючись із заявою про вчинення виконавчого напису, а нотаріус вчиняючи оспорюваний виконавчий напис не врахували, що Кредитні договори та виписки з рахунків були вилучені з Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. За умов, коли у вказаному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів не було вказано та кредитні договори не були віднесені до таких документів, вчинення оспорюваного виконавчого напису є безпідставним, незаконним та неправомірним. А відтак Відповідач по справі звертаючись до нотаріуса, а приватний нотаріус, вчиняючи спірний виконавчий напис дійсно діяли неправомірно. Відповідно спірний виконавчий напис вчинений з порушенням вимог діючого законодавства та умов вчинення виконавчого напису, а також з порушенням прав позивача. Суд погоджується з зазначеними доводами та аргументами представника позивача та враховуючи викладені вище положення законодавства, а також правові позиції Верховного Суду України, вважає , що нотаріус не мав повноважень на вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору . Також всупереч приписам діючого законодавства розмір боргових зобов`язань позивача перед відповідачем, який визначений у виконавчому написі нотаріуса, не є підтвердженим випискою по рахунку позивача за Договором кредиту, що є порушенням вимоги п. 3.5 ст. 3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5. Замість Виписки по рахунку позичальнику відповідачем нотаріусу надано лише складений ним Розрахунок заборгованості станом на 09.08.2017 року. За нормами Закону "Про нотаріат" та вищезазначеного Порядку, вчинення виконавчого напису можливо лише на документах, що встановлюють заборгованість. Кредитний договір, сам по собі, таким документом не є. За таких обставин за відсутності безспірних доказів наявності кредитного боргу у визначеному відповідачем розмірі та ненадання банком виписки по рахунку позивача за Договором кредиту у нотаріуса були відсутні правові підстави для задоволення заяви банку про вчинення виконавчого напису щодо стягнення саме такого боргу. А відтак встановлений діючим законодавством порядок вчинення виконаного напису був порушений Крім того, відповідно до підп. 3.1 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються нотаріусом з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (пункт 3.4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Вказане підтверджується також й викладеним в Постанові ВС від 28.03.2018 у справі №910/3033/17 та від 06.06.2018 у справі №640/10523/16-ц. Судом встановлено, що за виконавчим написом від 20.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем стягнута заборгованість за період з 03.08.2007 року по 09.08.2017 року, тобто за період більш ніж 10 років, що також свідчить про порушення прав боржника та відсутність умов , встановлених законом для вчинення виконавчого напису . З урахуванням цього доводи позивача та його аргументи про те, що з дня виникнення у банку права вимоги минув термін, що перевищує три роки знайшли своє підтвердження у суді та підтверджується наданими суду позивачем доказами, доданими в підготовчому провадженні до його відповіді на відзив відповідача на позовну заяву позивача. Так, пунктом 7.1. Кредитного договору № KIG0GA00000065 від 03 серпня 2007 року сторони узгодили , що у разі невиконання (неналежного) виконання Позичальником своїх обов`язків, передбачених Договором протягом більш ніж 120 календарних днів, строк повного дострокового погашення кредиту вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобов`язаний погасити кредит в повному обсязі. Суд бере до уваги доводи представника позивача, що такі обставини настали ще 22 вересня 2009 року. Вказане також підтверджується і Розрахунком заборгованості банку, що був наданий нотаріусу відповідачем. Згідно вказаного в Розрахунку банку позичальник дійсно протягом більш ніж півроку, а саме: з червня 2009 року не сплачував платежі. Таким чином згідно п. 7.1 кредитного договору строк повного дострокового повернення кредиту настав 22 вересня 2009 року. Вказане підтверджується копіями платіжних квитанцій позичальника, що містяться в матеріалах справи. За таких обставин банк після вказаної дати втратив право нараховувати проценти . Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного відповідачем не надано. С урахуванням цього суд приходить до висновку, що трирічний строк в межах якого нотаріус має право стягнути заборгованість минув. Зазначене свідчить про порушення нотаріусом підп. 3.1 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, що також є підставою для задоволення позову. Діючим законодавством встановлена заборона використовувати надані нотаріусу повноваження із порушенням вимог Закону та прав й інтересів громадян. З огляду на зазначене вище, суд вважає, що нотаріус мав можливість встановити наявність підстав для відмови у вчиненні виконавчого напису. Крім того, при вчиненні оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом не враховано, що розмір заборгованості позивача не є безспірним. Відсутність безспірності визначеної відповідачем суми заборгованості та стягнутої нотаріусом суми заборгованості підтверджується також контррозрахунком заборгованості, який доданий до відповіді позивача на відзив відповідача на позовну заяву позивача, а також відомостями, викладеними в платіжних квитанціях позичальника про погашення кредиту. Виконавчим написом з позивача стягнуто суму заборгованості, яка складається з заборгованість за тілом кредиту - 41839,54 дол. США, заборгованість за відсотками , які стягнуті за період більш ніж 10 років у сумі - 43556,67 дол. США., так саме і заборгованість з комісії у сумі 11016,00 дол. США та заборгованість з пені - 8769,72 дол. США., що не можна визнати правомірним . Матеріалами справи підтверджується, що період, за який нотаріусом проведено стягнення заборгованості становить з 03.08.2007 року по 09.08.2017 року . Зазначене, на думку суду, свідчить про невідповідність інформації зазначеної у виконавчому написі в частині визначення періоду за який здійснюється стягнення дійсним обставинам, що свідчить про невідповідність виконавчого напису умовам законодавства України. Суд бере до уваги доводи представника позивача про відсутність безспірності заборгованості на момент вчинення виконавчого напису 20.10.2017 року та його аргументи, що перебіг позовної давності обчислюється по кожному платежу окремо, що підтверджується і правовими висновками Верховного суду. Після настання строку повного дострокового погашення кредиту банк не мав вже права нараховувати відсотки щомісячно. Проте всупереч цьому, як це й підтверджується Розрахунком , виконаним станом на 09.08.2017 року, банк не тільки нараховував, а й звернувся за їх стягненням шляхом вчинення виконавчого напису до нотаріуса за період, коли він вже не мав право на їх нарахування та стягнення, що не можна вважати правомірним. Вказане підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду , викладеними в Постанові від 28 березня 2018 року, які враховуються судом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Суд перевірив доводи боржника у повному обсязі, вважає їх обґрунтованими та дійшов висновку, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису заборгованість боржника не була безспірною. Судом встановлено, що на момент вчинення виконавчого напису між позичальником та банком ще існував та продовжувався судовий спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок часткового погашення заборгованості за цим же самим кредитним договором, який перебував на розгляді в суді по іншій цивільній справі № 372/4859/13-ц , розгляд та вирішення якої тривав до 24 липня 2019 року. А спірний виконавчий напис вчинений 20.10.2017 року. Спірність та невідповідність сум заборгованості позичальника, підтверджується також іншим Розрахунком банку за цим же самим Кредитним договором, але наданому в іншій цивільній справі № 372/4859/13-ц, в якому зазначені зовсім інші суми заборгованості позичальника. З урахуванням цього доводи та аргументи відповідача, викладені в його відзиві судом відхиляються , як безпідставні та недоведені. На спростування їх та на підтвердження спірності суми заборгованості суду позивачем були надані платіжні квитанції позичальника та відповідний Контрозрахунок . Вказані докази співвідносяться між собою та відповідачем не спростовані. З урахуванням цього суд приходить до висновку, що стягнута за виконавчим написом сума заборгованості саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі не існує, а відтак сума заборгованості й не була безспірною. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру суми, що підлягає стягненню за виконавчим написом, та дотримання стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подання про вчинення виконавчого напису з часу настання у нього права на звернення з вимогами, здійснив виконавчий напис на правочині, на підставі якого законодавство не передбачає можливості вчинення такої нотаріальної дії. А відтак охоронювані законом права та інтереси позивача були порушені та підлягають до їх захисту судом. . Заперечуючи проти позову, відповідачем, в свою чергу, не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту його правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України відповідач також не скористався, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляв. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги стосовно визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача в рахунок судових витрат сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved