Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

01 квітня 2016 р. позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS], в м. Києві, аргументуючи тим, що позивач [PERSON], є власником квартири [ADDRESS], що належить їй на праві приватної власності, даний факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26 лютого 1999 р. та Ордером на жиле приміщення №64891 від 22 січня 1990 року. Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої «Центром Комунального Сервісу» від 29 січня 2016 року, у даній квартирі проживають троє осіб, а саме позивач [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] останні два роки, за місцем реєстрації не проживають, фактичним місцем їхнього проживання є інша квартира, за адресою: [ADDRESS], яку вони придбали у приватну власність, про що вказують наступні факти: Договір 218/1/15 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 01 квітня 2015р., у якому вказується про те, що відповідач [PERSON] є власником квартири №218, на 12 поверсі, загальною площею 45,8 м2, а також Рахунок на сплату комунальних послуг. Також даний факт про не проживання відповідачів за адресою [ADDRESS], підтверджує Акт про не проживання осіб за місцем реєстрації від 13.01.21016 року. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі фактично не проживають, у позивача виникають проблеми із сплатою надмірних комунальних послуг, тому позивач змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, пояснивши, що позовні вимоги обумовлені необхідністю зменшення розміру сплати комунальних платежів і отримання державної допомоги на їх сплату. Відповідач [PERSON] подала письмові заперечення проти позову в яких заперечувала проти задоволення позовної заяви, пояснюючи це тим, що позивач створює умови, що перешкоджають постійному перебуванню відповідачів у спірній квартирі, повідомила про те, що вони зберігають в спірній квартирі свої одяг и особисті речі. В останні півроку [PERSON] не була відсутня більш ніж 2-3 тижні, [PERSON] мешкала за вказаною адресою у періоди з січня по березень. В судовому засіданні повідомила, що вона планує виписуватись згодом у своє власне житло, проте, наразі, це не можливо у зв'язку з тим, що правовстановлюючі документи на квартиру перебувають в процесі оформлення. Також, вона зазначила, що переживає за позивача оскільки остання може стати жертвою квартирних афер і передати право власності на квартиру тертім особам. Враховуючи, що [PERSON] з дитинства мешкала у цій квартирі, і на початку 2016 року проживала в цій квартирі, вона вважає, що її право на користування не підлягає припиненню. Відповідач [PERSON] підтримала позицію відповідача [PERSON] Свідки [PERSON], який є родичем позивача, [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є близькими подругами, знайомими позивача підтвердили суду, що відповідачі тривалий період часу не проживають в квартирі позивача, оскільки купили свою власну квартиру. Разом з цим, вони також підтвердили, що у лютому [PERSON] місяць проживала в квартирі позивача, з невідомих причин. Свідок [PERSON], який перебуває у дружніх стосунках з відповідачем [PERSON] підтвердив, що в січні 2016 року приходив у гості до [PERSON], яка на той час проживала в квартирі [ADDRESS]. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачеві на праві приватної власності відповідно даний факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26 лютого 1999 р., та ордером на жиле приміщення №64891 від 22 січня 1990 року (а.с. 10-12). Відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується Договором 218/1/15 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 01 квітня 2015р., у якому вказується про те, що відповідач [PERSON] є власником квартири №218, а також рахунком на сплату комунальних послуг (а.с. 5-7). Відповідно до довідки Форми №3 від 29.01.2016 р., у спірній квартирі проживають троє осіб, а саме позивач [PERSON], відповідачі [PERSON] - донька позивача та [PERSON] - онука позивача (а.с.16). В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року (ст. 11), з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано. Відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується показами позивача, свідка. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] більше року не проживає в даній квартирі. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідачі не несуть. Невід'ємною умовою застосування норм ст. 405 ЦК України є відсутність особи без поважних причин понад один рік. Разом з цим, свідки, так само як відповідачі стверджують, що [PERSON] з 1 лютого місяць проживала у вказаній квартирі. Зазначене визнає і сам позивач. Відповідно, річний строк, визначений ст. 405ЦК України у даному випадку не сплив. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та задоволення позову в цій частині. Щодо [PERSON] - підстави для задоволення позовних вимог на момент розгляду справи по суті - відсутні. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial