Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

У вересні 2014 року ПАТ «КБ «Надра» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідачів кошти в сумі 2292575,01 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2008 року, що був укладений з [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повинні нести солідарну відповідальність з кредитором, оскільки є поручителями за договором поруки від 16 липня 2008 року. Рішенням Козелецького районного суду від 09 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 16 липня 2008 року в сумі 159747,87 доларів США непогашеного кредиту та несплачених відсотків, що еквівалентно 1890360,76 грн. та 402214,25 грн. несплаченої пені та штрафу, а всього 2292575,01 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат. В апеляційній скарзі ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ст. 543 ЦК України та не завернув уваги на умови п. 1.2 договору поруки, відповідно до яких поручителі повинні нести солідарну відповідальність разом з боржником. Представник апелянта зазначає, що відповідно до роз'яснень постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 пред'явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Також вказує, що є необґрунтованим висновок суду щодо стягнення заборгованості в національній валюті, яким не дотримані приписи ст.ст. 192, 1054 ЦК України. Крім того, апеляційна скарга містить посилання про те, що судом, при перерахуванні заборгованості в національну валюту, неправильно застосовано курс НБУ станом на 02 липня 2014 року. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник [PERSON] належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконувала, в зв'язку з чим у банку виникло право достроково вимагати повернення кредиту та стягувати з неї заборгованість в примусовому порядку. Відмовляючи в задоволенні позову, пред'явленого банком до поручителів, суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували попереднє направлення на адресу відповідачів-поручителів повідомлень з вимогою про виконання зобов'язання чи вручення такого повідомлення особисто [PERSON] та [PERSON], як це передбачено умовами пункту 2 укладеного між сторонами договору поруки. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з цим висновком, зважаючи на таке. По справі встановлено, що 16 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 221/П/14/2008-840, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в сумі 124320 доларів США зі сплатою 13,99 % річних, строком повернення до 10 липня 2015 року (а.с. 11-15). З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 16 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі зобов'язались відповідати з [PERSON] перед позивачем як солідарні боржники (а.с. 16-19). Пунктом 5.3 цих договорів визначено, що їх дія закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобов'язань згідно з умовами цього договору. Банком умови кредитного договору виконано та надано позичальнику обумовлену кредитним договором суму коштів, проте позичальник своєчасно погашення кредиту та відсотків не здійснювала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 193737,61 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02 липня 2014 року становить 2292575,01 грн. (а.с. 6-8). Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» в частині стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] Відповідно до положень ст. 192 ЦК України та роз'яснень п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14 законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет КМУ від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Зважаючи на наведені норми закону, суд першої інстанції правильно визначив, про що зазначив як в мотивувальній, так і в резолютивній частинах рішення, що стягненню за кредитним договором підлягає сума непогашеного кредиту та несплачених відсотків в розмірі 159747,87 доларів США та лише визначив їх еквівалент в сумі 11890360,76 грн., як це зазначав і банк у своєму позові. Вказівка апелянта на те, що сума до стягнення судом першої інстанції визначена у гривні, є довільним тлумаченням позивачем змісту резолютивної частини судового рішення. Крім цього, відповідно до п. 5.2 та 5.3 умов укладеного між сторонами кредитного договору, нарахування пені та штрафу за невиконання зобов'язань має здійснюватись у гривні. Тому сума штрафних санкцій банком у позові визначена і судом на користь позивача стягнута в національній валюті. Отже, твердження апелянта про те, що судом безпідставно стягнуто суму заборгованості в гривнях, а не іноземній валюті, як це передбачено кредитним договором, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки є невірним та довільним тлумаченням норм матеріального права. В той же час, дійшовши правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні заявлених до поручителів вимог про стягнення кредитних коштів, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, навів невірні мотиви такої відмови. Так, вказуючи на те, що підставою для відмови в задоволенні позову, пред'явленого до [PERSON] та [PERSON], є те, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували попереднє направлення на адресу відповідачів-поручителів повідомлень з вимогою про виконання зобов'язання чи вручення такого повідомлення особисто [PERSON] та [PERSON], як це передбачено умовами пункту 2 укладеного між сторонами договору поруки, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних правовідносин» визначено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення (вручення) йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, і банк цілком правомірно використав судовий спосіб захисту своїх прав, не вдаючись до позасудового врегулювання спору з поручителями. Виходячи з наведеного, зроблені судом першої інстанції висновки про необхідність попереднього досудового направлення [PERSON] та [PERSON] вимоги про виконання зобов'язання, не ґрунтуються на положеннях законодавства, що регулює кредитні відносини. Разом з тим, колегія суддів вважає, що позивач, звертаючись до поручителів з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, зробив це поза межами визначеного законом шестимісячного строку. Так, частиною четвертою ст. 559 Цивільного кодексу України визначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Положеннями ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що лишилася, та сплати процентів, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами і у разі прострочення повернення чергової частини. Банк, звертаючись до суду з позовом про дострокове стягнення кредитних коштів з відповідачів, таке своє рішення мотивував тим, що [PERSON] станом на 27 січня 2014 року порушуються умови договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами. В претензії банку, яку [PERSON] отримала 27 січня 2014 року, про що свідчить її підпис, вказується, що позивач вимагає від позичальника на протязі одного місяця повернути кредит, сплатити нараховані відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором. Отже, апелянт, користуючись наданим йому п. 4.2.4 кредитного договору правом, змінив строк виконання основного зобов'язання з 10 липня 2015 року на 27 лютого 2014 року. Таким чином, з урахуванням того, що в укладених між сторонами договорах поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки їх умовами встановлено, що вони діють до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором, банк мав звернутись до поручителів з позовом про стягнення кредитних коштів протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який ним був змінений відповідно до умов кредитного договору на 27 лютого 2014 року, тобто позов мав бути пред'явлений до 27 серпня 2014 року. Позов ПАТ «Комерційний банк «Надра» поданий до суду 30 вересня 2014 року за межами визначеного законодавством шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя, а отже апеляційний суд вважає, що зобов'язання [PERSON] та [PERSON] за укладеними договорами поруки припинились. Відтак,

Outcome: partial