Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилався на те, що з 31.03.2011 року по 18.04.2011 року контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Управління комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради та здійснено зустрічну звірку на предмет документального підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ТОВ «Майстер-Сервіс» та управлінням комунального господарства виконкому Бердянської міської ради за період з 01.07.2008 року по 01.02.2011 року. Згідно акту ревізій від 27.05.2011 року №060/0009, ТОВ «Майстер-Сервіс» при розрахунку загальновиробничих витрат до актів форми №КБ-2в за жовтень-листопад 2008 року №№1-2 по обєкту «Поточний ремонт покриття (спуск Пролетарського проспекту) було безпідставно застосовано усереднений показник для загально- будівельних робіт при визначенні вартості поточного ремонту покриття, що призвело до завищення вартості виконаних робіт по зазначеному обєкту на загальну суму 2519,0 грн., чим порушено п.3.3.12 ДБН Д.1.1-1.-2000. Внаслідок зазначеного, бюджету м.Бердянська завдано матеріальної шкоди на суму 2519,00 грн. Порушення допущене з вини головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та економічного аналізу [PERSON], якою підписаний акт форми №КБ-2в за жовтень-листопад 2008 року №№1-2. В добровільному порядку в ході ревізії [PERSON] завдану шкоду бюджету міста Бердянська не відшкодувала. [PERSON] працювала на вказаній посаді з 17.11.2008 року по 04.10.2013 року. Відповідно до посадової інструкції головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та економічного аналізу управління комунального господарства виконкому Бердянської міської ради [PERSON] зобовязана перевіряти правильність застосування розцінок, розрахунків загальновиробничих і адміністративних витрат в актах форми КБ-2, наданих для оплати підрядними організаціями. Посилаючись на вказані обставини та ст.ст. 1166 ЦК України, ч.2 ст.133 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідача нанесені бюджету збитки в розмірі 2519,00 грн. та стягнути з неї витрати по сплаті судового збору. При цьому в обґрунтування поважності пропуску строку, передбаченого ст.233 КЗпП України, позивач посилався на проведену за рішенням Бердянської міської ради від 12.07.2013 року №2 реорганізацію Управляння комунального господарства виконкому Бердянської міської ради шляхом приєднання до управління житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, яке визнано правонаступником управління комунального господарства з передачею функцій управління та перейменування в управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позов із зазначених у ньому підстав та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що вона жоден із наданих до позову копій актів форми КБ-2 не підписувала під час роботи, а за жовтень 2008 року і не могла підписувати, бо була прийнята на роботу лише з 17 листопада 2008 року. Крім цього, вона не мала профільної освіти, їй не завжди акти подавалися на підпис. Її посада головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та економічного аналізу виконкому не належить до тих посад, матеріальна відповідальність яких передбачена ч.2 ст.133 КЗпП України, на яку посилається позивач у своєму позові. Крім цього, позивачем пропущено річний строк звернення до суду без поважних причин, а посилання на проведену у 2013 році реорганізацію управляння є безпідставним. Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та проаналізувавши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено наданими сторонами письмовими доказами, відповідач у період з 17 листопада 2008 року по 04 жовтня 2013 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та економічного аналізу управління комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, що підтверджується довідкою позивача №36 від 21 квітня 2016 року та копією трудової книжки відповідача. Згідно п.2.5 розділу ІІ посадової інструкції головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та економічного аналізу управління комунального господарства міськвиконкому, затвердженої начальником цього управління 17.11.2008 року, з якою була ознайомлена відповідач, в її посадові обовязки входила перевірка правильності застосування розцінок розрахунків загальновиробничих і адміністративних витрат в актах форми КБ-2, наданих для оплати підрядними організаціями, що підтверджується копією інструкції. Судом зясовано, що контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Управління комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради за період 0 01.07.2008 року по 01.03.2011року та 27 травня 2011 року складено відповідний акт №060/009, в якому, зокрема, вказано про те, що проведеною зустрічною звіркою на предмет документального підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ТОВ «Майстер-Сервіс» та управлінням комунального господарства виконкому Бердянської міської ради за період з 01.07.2008 року по 01.02.2011 року, встановлено, що ТОВ «Майстер-Сервіс» при розрахунку загальновиробничих витрат до актів форми №КБ-2в за жовтень-листопад 2008 року №№1-2 по обєкту «Поточний ремонт покриття (спуск Пролетарського проспекту) було безпідставно застосовано усереднений показник для загально-будівельних робіт при визначенні вартості поточного ремонту покриття, що призвело до завищення вартості виконаних робіт по зазначеному обєкту на загальну суму 2519,0 грн., чим порушено п.3.3.12 ДБН Д1.1.1.-2000. Внаслідок зазначеного, бюджету м.Бердянська завдано матеріальної шкоди на суму 2519,00 грн. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників визначені ст.130 КЗпП України, а випадки матеріальної відповідальності у межах середнього місячного заробітку врегульовані ст.ст.132, 133 цього Кодексу. Відповідно до ч.1-3 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку, передбаченому законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Частиною 1 ст.132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. За змістом п.2) ст. 133 КЗпП України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств,установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, уставної, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиття необхідних заходів для запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. Представник відповідача, погоджуючись у судовому засіданні з тим, що [PERSON] не займала посади, зазначені в п.2 ст.133 КЗпП України, разом з тим пояснювала звернення до суду з позовом саме до неї тим, що підприємство «Майстер-Сервіс» ліквідовано і неможливо провести претензійну роботу, а в акті ревізії КРУ прямо вказано, що порушення допущене з вини головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку і економічного аналізу [PERSON], якою підписано акт форми №КБ-2в за жовтень-листопад 2008 року №№1-2, тому вони повинні були звернутися до суду. Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, тому посилання позивача на норми статті 1166 ЦК України є безпідставними, бо не правовідносини, що виникли між сторонами, не регулюються Цивільним кодексом України. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у справі регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Отже, прийняття рішення Бердянською міською радою №2 від 12.07.2013 року про припинення юридичної особи шляхом її приєднання до іншого управління не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи акту ревізії, отриманого начальником управління комунального господарства виконкому 25.07.2011 року, тому початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду почався саме з цієї дати, який позивачем пропущено без поважних причин. Втім, позов не підлягає задоволенню з інших підстав. У судовому засіданні беззаперечно було встановлено, що відповідач [PERSON] зазначені в позові акти не підписувала, бо на момент підписання акту №1 КБ-2в за жовтень 2008 року вона ще не працювала в управлінні комунального господарства виконкому, оскільки була прийнята на посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та економічного аналізу лише з 17.11.2008 року, а під актом за листопад 2008 року, як і під актом за жовтень 2008 року, стоїть підпис іншої посадової особи виконкому, а не відповідача. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача заявлені безпідставно, оскільки її вини в завданні матеріальної шкоди бюджету м.Бердянська немає, тому в їх задоволенні слід відмовити повністю. Відповідно, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду, відповідно до положень ч.1 сь.88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed