Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити йому у власність однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], вартістю 130000,00 грн., а відповідачу [PERSON] виділити у власність житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] Бердянський район Запорізька область, вартістю 20000,00 грн. та депозитний рахунок в Ощадбанку в розмірі 110000,00 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що 30.04.1992 року Андріївською селищною радою Бердянського району Запорізької області був зареєстрований їх шлюб з [PERSON], від якого мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На даний час дружина подала заяву на розлучення. За час перебування у шлюбі вони з відповідачем за спільні кошти 01.07.2000 року придбали: житловий будинок [ADDRESS] Бердянського району Запорізької області. Загальна вартість будівель становить близько 20000,00 грн., а також однокімнатну квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано у листопаді 2012 року зв [PERSON], вартість квартири близько 130000,00 грн. Крім цього, їхні спільні кошти вони зберігали останнім часом на депозитному рахунку в Ощадбанку і станом на 8 серпня 2013 року на рахунку було близько 110000,00 грн. Так склалося, що і будинок, і квартира і депозитний рахунок оформлені на дружину, відповідно всі документи знаходяться у неї. Між ним та відповідачем відсутні будь-які домовленості щодо поділу вищевказаного спільного майна. На протязі розгляду справи позивач [PERSON] неодноразово уточнював і доповнював позовні вимоги, остаточно визначився з вимогами, подавши 06.05.2015 року позовну заяву уточнюючу із збільшенням позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ, визнання права власності на 1/2 частину спільного майна, в якій, посилаючись на ті ж самі обставини щодо реєстрації шлюбу та придбання в період шлюбу однокімнатної квартири та житлового будинку, погодився з позицією відповідача , що вартість будинку [ADDRESS] в с. Успенівка Бердянського району Запорізької області складає 100000,00 грн. Договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку був нотаріально посвідчений в.о.державного нотаріуса Бердянської районної державної нотаріальної контори 01.07.2000 року та зареєстровано в реєстрі за №1307. Правовстановлюючі документи зареєстровані на відповідача, придбану нерухомість [PERSON] зареєструвала на своє імя в КПТІ Бердянського району, реєстраційний №547. Окрім цього, за договором купівлі-продажу від 22 листопада 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори, їхня сімя придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS], покупцем якої вказана [PERSON], яка придбану нерухомість зареєструвала в БТІ. Вартість квартири складає 130000,00 грн., що узгоджується з позиціє відповідача. Спільним майном подружжя є також гривневі заощадження, які їхня сімя зберігала у філії Запорізьке ОУ АТ «Ощадбанк», маючи декілька рахунків, відкритих на імя [PERSON] Він пропонував їй придбати іноземну валюту, проте відповідач не погодилася і у серпні 2013 року суму коштів в розмірі 1014000,00 грн. поклала на новий відкритий поточний рахунок [NUMBER]. У вересні 2013 року вона відкрила на своє імя поточний рахунок [NUMBER], на якому станом на лютий 2014 року була сума 20000,00 грн., у вересні 2013 року відкрила поточний рахунок [NUMBER], на якому станом на лютий 2014 року була сума 5000,00 грн., у серпні 2013 року відкрила поточний рахунок [NUMBER], на якому станом на лютий 2014 року була сума 5000,00 грн., а усього коштів - 131400,00 грн. Після припинення подружнього життя, у лютому 2014 року [PERSON] зняла грошові кошти та розпорядилася ними на власний розсуд. На рахунках [PERSON] станом на лютий 2014 року були і інші грошові кошти, проте він не заявляє про їх поділ. За час спільного проживання за кошти сімї були придбані предмети побуту, які знаходяться в квартирі та не включені [PERSON] у перелік спільного майна, про поділ якого вона заявила у зустрічному позові, а саме: шафа двохстворчата, придбана у 1995 році, вартістю 100 грн., крісло, придбане у 1994 році, вартістю 150 грн., шафи навісні 2шт., придбані у 1994 році, по 60 грн. грн.. на суму 120 грн., тумбочки кухонні 2 шт., придбані у 1994 році, по 60 грн. на суму 120 грн., тому просив виділити собі 2 навісні шафи та 2 тумбочки на загальну суму 240 грн. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 15 вересня 2014 року їх шлюб розірвано, проте він наполягає, що сімейні відносини між ним та [PERSON] були припинені у січні 2014 року. Він та відповідач проживали однією сімєю та мали спільний бюджет до середини січня 2014 року. Новий 2014 рік вони зустрічали разом в належній їм квартирі [ADDRESS] і 01.01.2014 року [PERSON] заявила йому, що буде подавати на розлучення, а 16 січня звернулася до суду. Посилаючись на ст.ст. 60,61, 63, 65, 68-70 СК України, ст.ст. 22, 23,29 КпШС України, ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України, просив визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS], житловий будинок [ADDRESS] в с.Успенівка Бердянського району Запорізької області, шафу двохстворчату, крісло, 2 навісні шафи, 2 тумбочки кухонні, а також грошові кошти в розмірі 131400,00 грн. спільною сумісною власністю його та відповідача, поділити спільне майно, виділивши йому в рахунок 1/2 частки у спільному майні квартиру, 2 навісні шафи, 2 кухонні тумбочки та стягнути з відповідача на його користь 50705 грн., а всього майна на суму 180945 грн., що становить 1/1 частину вартості спільного майна подружжя. А відповідачу виділити в рахунок 1/2 частки спільного майна подружжя з урахуванням того, що вона розпорядилася на власний розсуд грошовими коштами в розмірі 131400,00 грн. житловий будинок [ADDRESS] в с.Успенівка Бердянського району Запорізької області, а також шафу двохстворчату вартістю 100 грн., крісло вартістю 150 грн. У свою чергу відповідач [PERSON] у листопаді 2014 року подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій вказала, що позивач у первинному позові не зазначив усе майно, яке було придбане ними за час шлюбу, вказавши в позові, що за час перебування у шлюбі сімя [PERSON], дійсно, придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 130000,00 грн., та житловий будинок [ADDRESS] в с.Успенівка Бердянського району Запорізької області вартістю 100000,00 грн. Додатково вказала, що до спільного сумісного майна належить інше майно, яке складається з предметів побуту, домашнього вжитку, побутової техніки, знарядь праці тощо, всього за переліком у 103 позиції на загальну суму 70065,00 грн., яке знаходиться в будинку, в якому проживає позивач. Грошового вкладу , на який вказує позивач, на даний час не існує, його було знято з рахунку 05 лютого 2014 року та витрачено на потреби сімї, тобто до розірвання шлюбу. Отже загальна вартість спільного майна подружжя складає 300065,00 грн., яке вона просила розділити між ними, виділивши їй однокімнатну квартиру, рухомого майна на суму 16290 грн., а всього на загальну суму 146290,00 грн., а відповідачу - житловий будинок, припинивши право спільної сумісної власності на нього, та рухомого майна на суму 53775,00 грн., а всього на загальну суму 153775 грн. У квітні 2015 року відповідач [PERSON] подала до суду уточнюючу зустрічну позовну заяву та одночасно заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині, що стосується майна, яке було подароване або набуте до шлюбу згідно списку, що складався з 36 позицій, яка ухвалою суду від 08 квітня 2015 року була задоволена. Уточнення в зустрічній позовній заяви стосувалися тільки того, що з переліку рухомого майна [PERSON] було виключено та зазначено в заяві про залишення без розгляду частини позовних вимог. Однак через неявку відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] на судові засідання тричі підряд її зустрічну позовну заяву ухвалою суду від 14 травня 2015 року було залишено без розгляду, яку відповідач не оскаржувала в апеляційному порядку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Третьяк В.К підтримали останню уточнену позовну заяву від 06.05.2015 року, доповіли по її суті та просили задовольнити. На заперечення відповідача [PERSON] стосовно того, що будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, бо він їй виділявся як члену колгоспу «Перемога» та вона сплатила 50% його вартості 16230 рублів в касу колгоспу 29.12.1991 року до реєстрації шлюбу з відповідачем та відпрацювала 10 років для того, щоб був оформлений договір купівлі-продажу від 01.07.2000 року, представник позивача Третьяк В.К. зазначила, що сам договір купівлі-продажу від 01.07.2000 року ніким не оскаржений, в ньому не зазначено, що він придбаний за особисті кошти [PERSON], є нотаріально посвідченим та укладеним в період шлюбу, тому цей житловий будинок є сумісним майном подружжя. Крім цього, сама позивач у зустрічному позові також просила визнати його спільним сумісним майном подружжя та просила виділити його відповідачу. Право власності на нерухоме майно переходить після його державної реєстрації в БТІ. Стосовно рішень правління колгоспу, на яке посилається відповідач щодо отримання нею позики 3000 рублів, то в рішенні не зазначено, на які цілі вона надається, так само як і з інших рішень не видно, чи зазначено в них саме відповідач, не вказана яка ж вартість всього будинку і яку суму складає 50%. Відповідач не надала суду банківських документів, де б було зазначено призначення платежу, тому її доводи не заслуговують на увагу. Стосовно коштів на депозитних рахунках, то відповідач не заперечувала, що вони там знаходилися, і в зустрічному позові посилалася на те, що вони були потрачені на потреби сімї, а в судовому засіданні вже стверджувала, що в день їх зняття 05.02.2014 року в Ощадбанку 1014000 грн. передала позивачеві. Однак ними суду надано довідку, що 05.02.2014 року позивач знаходився цілий день на роботі в с.Успенівка. [PERSON] зняла кошти з рахунків після припинення подружніх стосунків, бо 16 січня 2014 року вже подала позов на розлучення. [PERSON] категорично заперечує, що вона передавала будь-які кошти, а відповідач ніяких належних і допустимих доказів, які б підтверджували передання нею 05.02.2014 року йому коштів, суду не надала. Стосовно невизнання нею спільним майном грошових коштів в сумі 20000,00 грн., які, за її твердженнями, є коштами її сина від першого шлюбу, то такі обставини теж не доведені. Щодо іншої суми у 10000,00 грн., то сама позивач в поясненнях суду сказала, що залишила їх собі. З наданих Ощадбанком довідок видно, що ця сума знімалася раніше і знову вносилася на інший рахунок. Син є повнолітнім, не є членом їх сімї, народився у першому шлюбі. Позивач просить виділити квартиру собі, бо він хворіє, наразі знаходиться на обліку в центрі зайнятості. Відповідач також хворіє, тому якихсь переваг у нього немає, але він просить здійснити саме такий поділ. Стосовно предметів побуту, то сторони з приводу цього не спорять щодо порядку їх поділу. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов визнали частково, не заперечували в частині визнання спільним сумісним майном подружжя лише квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що в рішенні суду про розірвання шлюбу від 15.09.2014 року зазначено, що сторони не проживають разом з грудня 2012 року, тому кошти вносилися на депозитний рахунок після припинення подружніх стосунків. Стосовно будинку [ADDRESS] в с.Успенівка Бердянського району Запорізької області, то відповідач з 1990 року по 2003 рік працювала в колгоспі «Перемога». Згідно протоколу №1 від 25.01.1991 року на підставі її заяви, тоді її прізвище ще було [PERSON], вона була прийнята в члени колгоспу. На підставі протоколу засідання правління №15 від 27.12.1991 року їй було надано позику в розмірі 3000 рублів і на підставі протоколу №6 від 24.06.1992 року правління вирішило надати їй будинок за 50% на 8 років. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що колгоспні будинки надавалися тільки членам колгоспу. Позивач ніколи членом колгоспу «Перемога» не був. Свідки пояснили, що кошти за будинок були виплачені 29 грудня 1991 року в повному обсязі. Довідкою ПСП АФ «Перемога» підтверджено, що 50% вартості будинку було оплачено 29.12.1991 року. Оскільки відповідач відпрацювала на той час тільки 2 роки, то правління колгоспу не дозволило їй тоді оформити на своє імя будинок, вирішивши відпрацювати їй ще 8 років, тому потрібно застосовувати в даному випадку ст.57 СК України. А одну квартиру [ADDRESS] потрібно ділити між подружжям по 1/2 частці за кожним. Стосовно заявлених [PERSON] вимог щодо поділу предметів побуту, які знаходяться в квартирі, де проживає [PERSON]., то, на думку представника відповідача, щодо їх поділу слід відмовити позивачу, оскільки все інше майно, яке заявлялося відповідачем у зустрічному позові і який було залишено без розгляду, знаходиться в житловому будинку в с.Успенівка, де мешкає [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що знає [PERSON] по роботі в ДП «Агро-Запоріжя» У кінці 2013 року [PERSON] позичав у нього 4000 грн., на які потреби, він не знає, які повертав з своєї зарплати. Проте у середині січня 2014 року [PERSON] йому зателефонувала і запитала, навіщо він позичив кошти [PERSON], бо вони вже разом не живуть. Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що відповідач [PERSON] є його рідною матірю, яка на його одруження подарувала 4000,00 грн. Він ще заробив приблизно 20000,00 грн., відкладаючи кошти з зарплати, яка становила приблизно 3000,00 грн.. Він передав їй свої 20000,00 грн., щоб вона поклала їх на депозит, які вона віддала йому 05.02.2014 року в Ощадбанку. Свідок [PERSON] дав показання про те, що з [PERSON] у нього дружні стосунки, її чоловіка знає з 2000 року. Йому відомо, що вона працювала в колгоспі «Перемога з 1990 року по 2003 рік. У 1991 році його дружина прийшла разом з [PERSON] та пояснили, що у Тоні проблеми, бо їй потрібно заплатити 50% за житло, яке коштувало 16230 грн.,але їй не вистачало 3000 рублів. Він порекомендував звернутися з заявою до правління. Потім вони зустрічалися на Новий рік і його дружина повідомила йому, що [PERSON] у грудні 1991 року внесла 16230 рублів, а для того, щоб отримати документи, потрібно відпрацювати 10 років. Коли 01.07.2000 року у [PERSON] був день народження, і його дружина поїхала її поздоровити з цим, то після повернення повідомила, що колгосп зробив Тоні подарунок, їй видали договір купівлі-продажу на будинок. Балансова вартість будинку 7217 грн., але [PERSON] потрібно було лише заплатити державне мито. Коли йому стало відомо про її розлучення з [PERSON], він їй зателефонував їй, і вона повідомила, що залишає чоловікові будинок в с.Успенівка, віддає депозит, а сама залишається в квартирі і він обіцяв її не чіпати. Сказала, що 5 лютого 2014 року зняла депозит 111400 грн. і передала [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що працювала в колгоспі «Перемога» разом з [PERSON]. Коли відповідач після закінчення інституту почала працювати в колгоспі бухгалтером, то колгосп передав їй будинок з виплатою 50% на 10 років. Вона приїхала сама з дитиною. З правлінням колгоспу були укладені договору і кошти вносилися в касу щомісячно. І вона сама, і [PERSON], сплачували кожного місяця. Але колись отримали 13-ту зарплату і погасили суму повністю. Будинок не оформлювали, поки не відпрацюєш в колгоспі 10 років. Чи сплачувалися якісь кошти при оформленні договору в нотаріальній конторі, їй невідомо. Свідок [PERSON] дала свідчення про те, що з червня-липня 1987 року вона працювала разом з [PERSON], тоді ще її прізвище було [PERSON]. В кінці 80-х на початку 90-х років в колгоспі «Перемога» будувалося багато колгоспних будинків. Між правлінням колгоспу та членами колгоспу укладалися договори про виплату 50% вартості з відпрацюванням 10-15 років. Але конкретно, хто коли погашав і в яких сумах, їй невідомо, кошти вносилися в касу. Відділ кадрів складав ці договори і графік погашення до них. Стосовно надання позики, вона не памятає, щоб позики видавалися на погашення вартості за виділені будинки. Заслухавши позивача, його представника, відповідача, його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для його часткового задоволення, виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні встановлено та з матеріалів справи вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) зареєстрований 30 квітня 1992 року. Від шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON], [INFO], та неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірваний за рішенням Бердянського міськрайонного суду від 15 вересня 2014 року. Відповідно матеріалів справи, подружжям [PERSON] за час знаходження у шлюбі набуте наступне майно: 1) житловий будинок [ADDRESS] та зареєстрованого за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 01 липня 2000 року, посвідченого в.о.державного нотаріуса Бердянської районної державної нотаріальної контори 01.07.2000 року та зареєстровано в реєстрі за №1307, вартістю погодженою сторонами у 100000,00 грн., (а.с.53); 2) однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 44,4 кв.м., житловою площе.19,0 кв.м., зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 листопада 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори, реєстровий №1-1580, вартістю 130000,00 грн. Крім цього, судом зясовано та підтверджено наданими територіально відокремленим безбалансовим відділенням №10007/0339 філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадний банк України» виписками по депозитних рахунках, відкритих на імя [PERSON], що в період шлюбу нею були відкриті, зокрема, такі депозитні рахунки, щодо яких позивачем заявлено про поділ: 1)[NUMBER], на який 01.08.2013 року внесено кошти в сумі 101400,00 грн.; 2) [NUMBER], на який 27.08.2013 року внесено кошти в сумі 5000,00 грн.; 3) [NUMBER], на який 02.09.2013 року внесено кошти в сумі 20000,00 грн.; 4)[NUMBER], на який 17.09.2013 року внесено кошти в сумі 5000,00 грн. З цих же виписок вбачається та не заперечується і самим відповідачем, що всі кошти, що знаходилися на вказаних депозитних рахунках, нею були зняті в один день, а саме: 05.02.2014 року, тобто під час знаходження у Бердянському міськрайонному суді цивільної справи №310/423/14-ц за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, з яким вона звернулася до суду 16 січня 2014 року. Також судом зясовано, що за час перебування у шлюбі подружжя придбало цілий ряд предметів домашнього побуту і вжитку та побутову техніку, які знаходяться в житловому будинку в с.Успенівка, про поділ яких просила відповідач у своєму зустрічному позову, а також щодо поділу житлового будинку і квартири, який через її повторну неявку судом було залишено без розгляду. Позивач же в уточнюючій позовній заяві просив поділити рухоме майно, що складається з шафи двохстворчатої, придбаної у 1995 році, вартістю 100 грн., крісла, придбаного у 1994 році, вартістю 150 грн., двох шаф навісних, придбаних у 1994 році, по 60 грн. на суму 120 грн., двох тумбочок кухонних, придбаних у 1994 році, по 60 грн., на суму 120 грн., щодо поділу яких та у спосіб, визначений позивачем, відповідач не заперечувала, а її представник вважав, що в їх поділі слід відмовити, бо в будинку залишилося все інше майно, що не включено до поділу у звязку із залишенням без розгляду зустрічного позову [PERSON] Отже, крім квартири та коштів, все інше нерухоме та рухоме майно було придбано подружжям до набрання чинності Сімейним Кодексом України, тому суд має застосовувати як норми Кодексу про шлюб та сімю України, так і норми Сімейного кодексу України, які регулюють ці правовідносини. Відповідно до ст.22 КпШС України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Частиною 1 статті 29 КпШС України врегульовано, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо не можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя у спільному майні; про присудження майна одному з подружжя, з покладенням на нього обовязку компенсувати другому з подружжя його частки грішми. Суд вважає, що вимоги позивача про визнання житлового будинку [ADDRESS] в с.Успенівка Бердянського району Запорізької області спільним сумісним майном подружжя та поділ, доведені належними і допустимими доказами: на час укладення договору купівлі-продажу від 01.07.2000 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Сама відповідач, звертаючись у листопаді 2014 року із зустрічним позовом до [PERSON], також просила визнати житловий будинок в с.Успенівка Бердянського району спільним сумісним майном подружжя нарівні з однокімнатною квартирою, що знаходиться в м.Бердянську, та іншим рухомим майном. І лише після залишення її зустрічних позовних вимог без розгляду через систематичну неявку в судові засіданні, вона кардинально змінила свою позицію стосовно цього майна, подавши письмові заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні вимог [PERSON] у визнанні цього будинку спільним сумісним майном подружжя, з посиланням на те, що кошти за будинок нею були внесені повністю 29.12.1991 року ще до реєстрації шлюбу з ним, а оформлення самого договору купівлі-продажу між нею та КСП «Перемога» було можливо лише після відпрацювання нею в колгоспі не менше 10 років. При цьому її представник за довіреністю [PERSON] просив суд застосувати ст.57 СК України, що регулює питання віднесення майна до особистою приватної власності дружини, чоловіка. Однак, подаючи заперечення до суду в частині вимог позивача, відповідач разом з тим на протязі розгляду справи не зверталася в суд із зустрічними позовними вимогами щодо визнання вказаного будинку особистою власністю дружини та ніяким чином не оскаржувала укладений 01.07.2000 року договір купівлі-продажу. Стаття 57 СК України, про застосування якої наполягав представник відповідача, якою, зокрема, визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, не може бути застосована, оскільки спірні правовідносини в даному випадку регулюються нормами КпШС України, а не Сімейного кодексу України. До того ж, за відсутності до реєстрації шлюбу будь-якого нотаріально посвідченого договору, який би був укладений між [PERSON] та КСП «Перемога» щодо передання їй у власність вказаного житлового будинку, не можна вести мову про набуття нею права на таке майно. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР ( в ред. 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Тобто, житловий будинок [ADDRESS] в с.Успенівка Бердянського району Запорізької області, збудований в кінці 80-х років минулого століття колгоспом «Перемога» та наданий правлінням колгоспу відповідачу для проживання разом з дитиною від першого шлюбу, про що надавали показання допитані свідки, та на який КСП «Перемога» отримало свідоцтво про право власності на жилий будинок, видане Андріївською селищною [PERSON] народних депутатів 01.06.2000 року, до його відчуження в нотаріальному порядку на підставі договору не міг перейти у власність відповідача навіть при внесенні нею коштів за нього. А тому суд вважає, що представлені суду відповідачем копії протоколів засідання правління колгоспу щодо прийняття її в члени колгоспу, надання їй якоїсь позики без зазначення її цільового призначення, надання будинку за 50% на 8 років, а також копії довідки ПСП АФ «Перемога» про викуп нею будинку 29.12.1991 року, не змінюють правового статусу цього будинку як спільного сумісного майна подружжя, придбаного за договором купівлі-продажу під час перебування у шлюбі, оскільки, відповідно до положень ст.24 КпШС України, роздільним майном подружжя могло бути те, яке вже належало до одруження, втім стосовно набуття права власності на нерухоме майно законодавством на час виникнення спірних правовідносин був визначений певний порядок, а саме: нотаріальне посвідчення договору та його державної реєстрації в органах БТІ. Крім цього, суд вважає надану відповідачем в обґрунтування своїх заперечень копію довідки ПСП АФ «Перемога» №49 від 25.05.2015 року неналежним доказом, оскільки, як вбачається з архівної довідки комунальної установи «Трудовий архів» Бердянської районної ради №01-07/Г-75 від 04.06.2015 року, ПСП АФ «Перемога» не є правонаступником КСП «Перемога» і взяло на себе зобовязання лише щодо оплати праці колишніх членів КСП, а тому,на переконання суду, не мала права видавати таку довідку [PERSON] без зазначення у ній первинних бухгалтерських документів, на підставі яких вона видана. Не мають значення з обґрунтувань, наведених вище, і показання допитаних свідків, заявлених відповідачем, - [PERSON] [PERSON] [PERSON]., які пояснювали обставини щодо виділення [PERSON] для проживання житлового будинку в с.Успенівка, збудованого колгоспом «Перемога», під викуп за 50% вартості та з відпрацюванням нею в колгоспі не менше 10 років для укладення договору купівлі-продажу. Біль того, докази щодо оплати коштів за будинок в будь якому випадку мають підтверджуватися платіжними документами, проте відповідач таких доказів суду не надала, а показання свідків щодо цих обставин є недопустимими доказами. Стосовно меблів, придбаних подружжям [PERSON] у 1994-1995 роках, про поділ яких позивач заявив в останній уточненій позовній заяві від 06.05.2015 року, то, на думку суду, ці вимоги також підлягають задоволенню за положеннями КпШС України, оскільки відповідач не заперечувала про їх наявність у квартирі, часу придбання, щодо їх вартості та стосовно запропонованого [PERSON] порядку поділу: йому - дві навісні шафи та 2 кухонні тумбочки, а їй шафу двохстворчату та крісло. Щодо позиції представника відповідача [PERSON], що в задоволенні позовних вимог в цій частині позивачу слід відмовити, бо нерозділеним через залишення зустрічного позову [PERSON] без розгляду залишилося інше майно, що знаходиться в житловому будинку в с.Успенівка, то вона не ґрунтуються на законі, оскільки колишнє подружжя може його поділити добровільно або ж кожен з них вправі звернутися до суду про його поділ в разі недосягнення згоди. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте\~\~під час шлюбу. Аналогічним чином врегульовані дані питання і в Цивільному кодексі України. Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаними нормами законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Під час розгляду цієї справи суд враховує також роз'яснення\~\~п.п.23, 24,30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в якому зазначено,\~\~що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69\~\~СК, ч. 3 ст. 368\~\~ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Враховуючи те, що однокімнатна квартира [ADDRESS] була придбана за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі та інше не встановлено договором або законом, вона набула правового статусу спільної сумісної власності подружжя. Спірним у судовому засіданні виявилося питання щодо поділу грошових заощаджень загальною сумою 131400,00 грн., які зберігалися на депозитних рахунках у відділенні Ощадбанку та які [PERSON] були зняті 05.02.2014 року, до винесення рішення про розірвання шлюбу, проте під час знаходження справи за її позовом на розгляді в суді. Відповідач спочатку в зустрічному позові заперечувала проти їх поділу, посилаючись на те, що ці кошти були витрачені на потреби сімї, не зазначаючи при цьому, на які саме та не надаючи суду відповідних доказів у підтвердження цього. В особистих же поясненнях, що надавала в судовому засідання, змінила свою позицію і наполягала, що кошти в розмірі 101400,00 грн. вона в день їх зняття з рахунку передала позивачу [PERSON], кошти в розмірі 20000,00 грн. є власними коштами її сина від першого шлюбу [PERSON], який попросив її покласти їх на депозитний рахунок, маючи негаразди в своїй сімї, а інші 10000,00 грн., що зберігалися на двох рахунках по 5000,00 грн. - вона забрала собі, бо вони є її власними коштами, які їй перераховувалися за оренду земельних паїв, що отримані у спадок. У п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам розяснено, що в разі використання одним з подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ході розгляду справи відповідач, заперечуючи проти позову в частині поділу грошових коштів внаслідок того, що 101400,00 грн. віддала саме позивачу, разом з тим не надала суду належних доказів: як то розписки [PERSON], що ним отримано від дружини цю суму коштів. Крім цього, позивач супроти цього надав суду письмовий доказ, а саме довідку ДП «Запоріжжя-Агро» №643 від 16.06.2015 року, що він у зазначений день, 05.02.2014 року, знаходився на своєму робочому місці з 8.00- до 16-00 години згідно табелю обліку робочого часу за лютий 2014 року, тобто в с.Успенівка, тому заперечення відповідача, на думку суду, є такими, що не заслуговують на увагу, бо є голослівними. Стосовно приналежності частини грошових коштів в розмірі 20000,00 грн. її синові [PERSON], які вона поклала на його прохання на депозитний рахунок, то ці твердження так само не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки допитаний як свідок [PERSON], стверджуючи в суді, що з 2011 року він накопичив 20000,00 грн., які його мати поклала на депозит при його невеликій заробітній платі у 3000,00 грн., наявності непрацюючої дружини та дитини, яка народилася у березні 2012 року, у суду викликають сумніви щодо їх правдивості та фактичної можливості відкладення такої суми. Крім цього, судом у свідка були вилучені записи, якими він користувався при дачі показань, які були написані рукою його матері [PERSON], яка не заперечувала цього факту, тому суд не приймає до уваги ці показання як доказ. Крім цього, з довідок ПАТ «Державний Ощадний банк України» вбачається, що така ж сума в розмірі 20000,00 грн. раніше вже знаходилася на депозитному рахунку [NUMBER] (а.с.181 т.1), яка була внесена [PERSON] на цей рахунок у листопаді 2012 року та знята у квітні 2013 року. Так само не заслуговують на увагу і посилання відповідача на те, що кошти в розмірі 10000,00 грн., є її власними коштами від здачі в оренду земельних ділянок, оскільки суперечать положенням ст.61 СК України, бо вони є доходами, одержаними одним з подружжя за договором і належать до обєктів права спільної сумісної власності. Спростовані в ході розгляду справи і посилання відповідача та її представника на те, що подружні стосунки припинені з березня 2014 року, оскільки відповідач з позовом про розірвання шлюбу звернулася 16 січня 2014 року, в якому вказала, що спільне господарство не ведеться, разом з тим у судовому засіданні було зясовано, і відповідач не заперечувала, що Новий 2014 рік вони зустрічали з чоловіком разом в їхній квартирі в м.Бердянську, а наступного дня вона заявила йому, що буде подавати на розлучення, що і зробила через два тижні. Тому суд вважає, що подружні стосунки були припинені з січня 2014 року., а отже, спільні кошти відповідачем були зняті з депозитних рахунків після припинення сімейних стосунків. Тому не має значення час винесення судом рішення про розірвання шлюбу, оскільки обсяг майна, що підлягає поділу, зясовується судом саме на момент припинення ведення спільного господарства подружжям та не виключає його поділ ще під час перебування у шлюбі. Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо визнання [ADDRESS] Запорізької області вартістю 100000,00 грн., однокімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 130000,00 грн., грошових накопичень в розмірі 131400,00 грн., що перебували на депозитних рахунках, а також меблів вартістю 490,00 грн., спільною сумісною власністю подружжя, є доведеними належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Щодо порядку їх поділу в натурі, то суд вважає щодо меблів: шафи двохстворчатої, крісла, двох навісних шаф та двох кухонних тумбочок, поділити за варіантом, запропонованим позивачем, оскільки відповідач не заперечувала проти цього: у власність [PERSON] виділити: навісні шафи 2 шт. вартістю 60,00 грн. на суму 120,00 грн., кухонні тумбочки 2 шт. вартістю 60 грн. на суму 120,00 грн.; у власність [PERSON] виділити: шафу двохстворчату вартістю 100,00 грн., крісло вартістю 150,00 грн. Оскільки [PERSON] розпорядилася грошовими накопиченнями на власний розсуд, то слід стягнути з неї на користь позивача компенсацію 1/2 частини грошових заощаджень, внесених на депозитні рахунки, що становить 65700,00 грн. (131400/2) Враховуючи, що поділу підлягає житловий будинок в с.Успенівка Бердянського району та однокімнатна квартира в м.Бердянську, тобто два обєкта нерухомості, що є житлом, призначених та придатних для постійного проживання, біль-менш співрозмірною вартістю між собою, то суд приходить до висновку про можливість їх поділу в натурі, з виділенням кожній стороні окремого обєкту нерухомого майна, як і просили спочатку у своїх позовах сторони. Однак, кожний з них претендує на виділення йому саме однокімнатної квартири, про що заявляла раніше і відповідач у зустрічному позові, при цьому позивач [PERSON] взагалі не обґрунтовує, чому суд повинен виділити саме йому квартиру, а відповідачу - будинок. Однак суд враховує, що з грудня 2012 року відповідач [PERSON] проживає в цій квартирі, тут же в м.Бердянську проживає та навчається їхній неповнолітній син, вона має постійне місце роботи головним бухгалтером в ПП «Азовкомбі», що підтверджується відповідною довідкою №1-10/14 від 23.10.2014 року. Позивач же на момент звернення до суду працював за фахом обліковцем в ДП «Запоріжжя-Агро», пізніше в судовому засіданні заявив, що вже не працює на підприємстві та перебуває на обліку в центрі зайнятості, проте не надав суду у підтвердження цього ані своєї трудової книжки для огляду, ані довідки з центру зайнятості. Крім цього, суд враховує, що він весь час мешкає в с.Успенівка Бердянського району та має у власності ще один житловий будинок в с.м.т Андріївка як спадщину після смерті батьків, а населенні пункти розташовані поруч, що є зручним для їх догляду та обслуговування, або ж ними може розпорядитися та придбати за ці кошти житло в м.Бердянську. Тому суд вважає доцільним, справедливим та таким, що найбільш відповідає інтересам сторін, варіант поділу нерухомого майна в натурі, за яким позивачу слід виділити житловий будинок в с.Успенівка, визнавши за ним право власності на нього та припинивши право власності за [PERSON], а відповідачу [PERSON] однокімнатну квартиру в м.Бердянську, задовольнивши у звязку з цим позовні вимоги [PERSON] в цій частині позову частково. При цьому різницю у вартості виділеного у власність житла суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача, що становить 15000,00 грн. ((130000 - 100000) / 2) та додатково ще 5,00 грн. як різницю у вартості виділеного рухомого майна ((250 - 240) / 2) , а всього компенсації на загальну суму 15005,00 грн. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1809,45 грн.

Outcome: partial