Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

01 лютого 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить витребувати у [PERSON] 1/2 частку садового будинку літ. А-2, загальною площею 122,3 км. м. з огорожами та спорудами, що розташовані на дачній ділянці № 442а в СТ Пруди, що знаходиться на території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, а також стягнути на її користь судовий збір в сумі 551,20 грн. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що вона з 28 листопада 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який був розірваний рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 серпня 2011 року. За час перебування у шлюбі у 2009 році у садовому товаристві Пруди, розташованому на території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, на отриманій земельній ділянці № 442 а площею 600 кв.м., як члени товариства вони з чоловіком побудували житловий будинок загальною площею 122,3 кв. м. Після розлучення вона пропонувала [PERSON] провести поділ вказаного будинку, однак він відмовився це зробити у добровільному порядку. На початку весни 2013 року їй стало відомо, що відповідач незаконно продав 24 липня 2013 року вказаний будинок [PERSON] за 40 987 грн. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 липня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2015 року, спірний садовий будинок з огорожами та спорудами за її позовом визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки її права, як власника 1/2 частки садового будинку порушенні, вона змушена звернутися до суду в цим позовом. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи судом повідомлені своєчасно та належним чином. У заяві про призначення судової будівельно-технічної експертизи клопотали про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка та її представник в судове засідання не з'явились. Від представника відповідача 31 травня 2016 року до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю його довірителя. Позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Дослідивши письмові докази у справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, судом встановлено наступне. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14.11.2014 року (а.с. 38-40), яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції щодо витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] садового будинку літ. А-2 загальною площею 122,3 кв.м. з огорожами та спорудами № 422а в садовому товаристві Пруди на території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 24 листопада 2011 року № 157, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 листопада 2011 року та рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23.12.2014 року, яким рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14.11.2014 року змінено (виключено з мотивувальної частини висновок про недоведеність позивачем того, що вона є власником спірного будинку та висновок про те, що спірний садовий будинок є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] встановлено: що з 28 листопада 2007 року позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. Відповідно до державного акту серії МК № [NUMBER] «Пруди» на підставі рішення Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 26 серпня 1993 року № 56 була передана у власність земельна ділянка площею 21,1 га для садово-городницького господарства на території Коларівської сільської ради. Згідно з протоколом засідання правління СТ «Пруди» від 30 січня 2009 року № 67 [PERSON] була прийнята у члени цього товариства та у її користування передано ділянку № 442а. Відповідно до протоколу № 70 засідання правління СТ «Пруди» від 30 квітня 2009 року [PERSON] прийнятий у члени цього товариства як співволоділець ділянки № 442а . В 2009 році на території цієї дачної ділянки був збудований садовий будинок. Починаючи з грудня 2009 року сімя [PERSON] почала проживати у цьому будинку Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 серпня 2011р., що набрало законної сили 12 серпня 2011року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 15 листопада 2011 року [PERSON] звернувся до Жовтневої районної державної адміністрації із повідомленням про прийняття в експлуатацію об'єкта - садового (дачного) будинку № 442а, загальною площею 122,30 кв.м., розташованого у СТ «Пруди» Коларівської сільської ради Жовтневого району, надавши зареєстровану в інспекції ДАБК у Миколаївській області 09.11.2011року Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації . 24 листопада 2011 року виконавчим комітетом Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області було прийняте рішення №157 про визнання за [PERSON] права власності на вищевказаний садовий будинок, а 29 листопада 2011 року на його ім'я було видано свідоцтво про право власності на цей будинок. 24 липня 2013 року між [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірного будинку, оціночна вартість якого складає 40987,00 грн. 24.07.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним №114359948233 спеціальним субєктом, на якого покладаються функції державного реєстратора на нерухоме майно, а саме - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], було зареєстроване право власності на цей будинок за [PERSON] Рішенням Жовтневого районного Миколаївської області від 09 липня 2015 року садовий будинок літ. А-2, загальною площею 122,3 кв.м з огорожами та спорудами, який розташований на дачній ділянці № 442а в садовому товаристві Пруди та території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с. 6-9). Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16.09.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 10-11). Позивач звернулась до суду з віндикаційним позовом про витребування ? частки майна з володіння відповідача [PERSON], як такого, що вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-2407цс15), який згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів» має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права,витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника , а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з вищенаведених норм віндикаційний позов це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника. Згідно з вищенаведеними рішеннями судів, які набрали законної сили, право власності на спірний житловий будинок за позивачем [PERSON] не визнавалось. Відповідач [PERSON] у розумінні ст. 388 ЦК України не може вважатись добросовісним набувачем, оскільки добросовісне набуття у розумінні цієї статті можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. В той час як відповідач [PERSON] придбала спірний житловий будинок саме у власника, право власності якого було зареєстроване відповідно до вимог чинного законодавства. Право власності [PERSON] на спірний будинок зареєстроване відповідно до встановленого законом порядку, а тому підстави вважати її не власником відсутні. Згідно з рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09.07.2015 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2015 року спірний житловий будинок визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. І цим же рішенням було відмовлено у поділі спільного сумісного майна подружжя виділенні по ? частці спірного будинку, оскільки він був проданий відповідачу [PERSON], яка набула на нього право власності. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 08.04.2015 року у справі № 6-7цс15) законодавством не встановлено недійсності правочину про відчуження спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину), якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Вищевказане міститься також у розясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - у разі якщо при поділі спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач має право на компенсацію вартості належної їй частини майна від колишнього чоловіка, який здійснив продаж майна без її згоди і яка має бути врахована при поділі майна подружжя, а у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено у повному обсязі, судові витрати на її користь не стягуються.

Outcome: dismissed