Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант», [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У своєму позові позивач посилається на те, що 05 листопада 2019 року у 09:40 год. в м. Дніпро по вул. Овражна в районі ЕО №69 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON] та [PERSON] , внаслідок чого обидва транспортних засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року відповідача [PERSON] визнано винною скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 05 лютого 2020 року судовим експертом [PERSON] було встановлено матеріальну шкоду за вчинення вищезазначеного транспортного засобу при ДТП у розмірі 67437 грн. 06 коп., що підтверджується висновком експертного дослідження авто товарознавця № 275/19А від 05 лютого 2020 року. Також, за проведення судовим експертом [PERSON] висновку експертного дослідження, позивачем було сплачено грошові кошти у розмірі 3000 грн., а тому загальна сума матеріальної шкоди становить 70437,06 грн. Позивач зазначає, що цивільно - правова відповідальність [PERSON] застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», тому позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з відповідною заявою про відшкодування шкоди, в результаті чого 02 липня 2020 року на його рахунок було перераховано грошові кошти у розмірі 27238,50 грн. Позивач зазначає, що невиплачена йому сума ТДВ СК «Альфа-Гарант» складає 22764,50 грн. (страховий ліміт 50000 грн. - сума виплачена страховою компанією). Крім того, позивач вважає що сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] складає 20437,06 грн (70437,06 грн. -сума виплачена страховою - невиплачена сума страховою в межах ліміту). У зв`язку із викладеним позивач просив суд стягнути з ТДВ СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування у розмірі 22764,50 грн., з [PERSON] 20437,06 грн., моральну шкоду у розмірі 20000 грн., судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 8500 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», в частині стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь позивача матеріальної шкоди та судових витрат було закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову, оскільки 09 жовтня 2020 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» здійснило позивачу виплату в розмірі 22761,50 грн. невиплаченого страхового відшкодування та 1471,30 грн. в рахунок відшкодування судового збору. Представник позивача надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 05.11.2019 року о 09:40 годині в м.Дніпро по вул.Овражна в районі ЕО №69 водій [PERSON] , керуючи автомобілем Фольксваген Поло н\\з [NUMBER] виїхала на смугу руху автомобіля Мерседес Бенц н\\з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого відбулось зіткнення, в результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, пасажири отримали тілесні ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимогу п.11.3 ПДР, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП. Факт дорожньо-транспортної пригоди та її фактичні обставини підтверджені постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року у справі № 208/686/20, якою [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Як вбачається із наданої позивачем копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником автомобіля «Mersedes-Benz», р/н [NUMBER] , є [PERSON] . Установлено також, що судовим експертом [PERSON] було встановлено матеріальну шкоду за вчинення вищезазначеного транспортного засобу при ДТП у розмірі 67437 грн. 06 коп., що підтверджується висновком експертного дослідження автотоварознавця № 275/19А від 05 лютого 2020 року. Цивільно - правова відповідальність [PERSON] застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», тому позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з відповідною заявою про відшкодування шкоди, в результаті чого 02 липня 2020 року на його рахунок було перераховано грошові кошти у розмірі 27238,50 грн. 09 жовтня 2020 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» здійснило позивачу виплату в розмірі 22761,50 грн. невиплаченого страхового відшкодування та 1471,30 грн. в рахунок відшкодування судового збору. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Приписами ст. 1188 ЦК України визначений порядок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до якого шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Положеннями п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Пунктами 5, 6 указаної постанови Пленуму визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Під реальними збитками відповідно до ст. 22 ЦК України є витрати, яких особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Так, на підтвердження розміру завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди позивачем надано висновок висновком експертного дослідження автотоварознавця № 275/19А від 05 лютого 2020 року, в якому визначено розмір матеріального збитку. Ураховуючи що страховою компанією було виплачено позивачу в межах страхового ліміту суму страхового відшкодування, а також приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи було встановлено судом та доведено позивачем спричинення їй шкоди саме [PERSON] , суд дійшов висновку про стягнення із останньої 20437,06 грн. При вирішенні питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність віднесено до загальних засад цивільного законодавства. Частиною третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання (в тому числі деліктне зобов`язання з відшкодування заподіяної шкоди) має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗУ "Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як випливає з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в пукті 2 Постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Ї спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів". Пунктом 3 Пленуму встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд враховує твердження позивача, що внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди він зазнав моральних страждань, що виразились в емоційному стресі, переживаннях за власне майно, тривозі, розгубленості, безпомічності та страху. Виходячи з загальноприйнятних понять та взаємовідносин у суспільстві, суд вважає, що неправомірні дії відповідача не могли не завдати позивачу хвилювань, страждань тощо. Позивач має право на відшкодування моральної шкоди, але на думку суду розмір цього відшкодування позивачем дещо завищений. Виходячи з принципу розумності та справедливості, таке відшкодування має бути визначено на рівні 2000 грн. Доходячи до такого висновку, суд враховує також й той факт, що якихось тяжких, або особливо тяжких наслідків внаслідок неправомірних дій відповідача не настало. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. До матеріалів справи долучений договір про надання правничої допомоги від 02 липня 2020 року, додатковий угода до договору про надання правничої допомоги від 02 липня 2020 року, розрахунок розміру гонорару від 02 липня 2020 року. Згідно наданої до суду квитанції № 1 від 02 липня 2020 року [PERSON] сплачено адвокату Каракановій Т.В. 8500 грн. за надані послуги. Тому суд, оцінивши рівень адвокатських витрат, вважає за необхідне задовольнити вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 8500 грн. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved