Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свою позовну заяву, позивач мотивує тим, що 01 червня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено розписку, відповідно до якої позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 7 100,00 доларів США до січня 2015 року з урахуванням інфляції. Позивач зазначає, що він надав грошові кошти, однак [PERSON] ці кошти не повернув, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 171 416,72 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, просив слухати справу у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Третя особа - ТОВ «С.П.І.» у судовому засіданні проти позову не заперечувала. Крім того, представник ТОВ «С.П.І.» звернувся до суду з позовною заявою з самостійними вимогами щодо предмету спору, просив розірвати договори, укладені між ним та [PERSON], визнання за ним права власності на нежитлові приміщення та зобов'язання вчинити певні дії. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні основного позову відмовити, а позовні вимоги третьої особи задовольнити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частина 1 ст. 64 ЦПК України встановлює, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Судом встановлено, що 01 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якої позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 7 100,00 доларів США до січня 2015 року з урахуванням інфляції. Щодо вимог, заявлених за первісним позовом, то суд, вирішуючи спір у цій частині, виходить із такого. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач належним чином умови договору кредиту не виконував, що і зумовило виникнення у нього боргу у розмірі 171 416,72 грн. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частини 1, 3 статті 60 ЦПК України). Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов'язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. У порушення статті 60 ЦПК України позивачем не було виконано свого процесуального обов'язку із подання належних доказів обґрунтованості заявленого ним позову. Без подання позивачем зазначених доказів і їх дослідження у межах розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості суд не може встановити істотні обставини у такій категорії справ, що зумовлює необхідність визнання позовних вимог необґрунтованими із постановленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги [PERSON] не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги третьої особи, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності, як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування, права розпорядження. Відповідно до ст. 321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено у судовому засіданні, 24 грудня 2003 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «С.П.І.» та [PERSON] було укладено Договір №3/21 та Договір 4/21 про дольову участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS]. Згідно умов вказаних вище Договорів [PERSON] зобов'язується до 31.12.2004р. сплатити ТОВ «С.П.І.» грошові кошти для участі у будівництві житлового будинку [ADDRESS] (будівельна адреса), а ТОВ «С.П.І.» зобов'язується після закінчення будівництва житлового будинку передати [PERSON] два нежитлових приміщення на 25-му поверсі проектною загальною площею 66,0 кв. м. та 64,0 кв.м. Свої грошові зобов'язання щодо сплати грошових коштів [PERSON] не були виконанні. «20» грудня 2006 року ТОВ «С.П.І.» помилково було складено та підписано Акти прийому-передачі до Договорів, відповідно до яких до Забудовник (ТОВ «С.П.І.») побудував та передав [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 63,7 кв.м. та нежитлове приміщення загальною площею 65,9 кв.м. (далі - Приміщення), що розташовані на 25-му поверсі житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідачем було встановлено на вході до Приміщень нові двері та замки, внаслідок чого ТОВ «С.П.І.» не має вільного доступу до приміщень з метою їх фактичного повернення у своє користування. Крім того [PERSON] надала право користуватися приміщеннями своєму братові [PERSON] та [PERSON]. На вимоги розірвати Договори та повернути приміщення відповідачі не звертають уваги. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України). В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору. 24.10.2003р. між ТОВ «С.П.І.» та Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією було укладено Інвестиційний договір №2/2003 на будівництво житлових будинків (далі - Інвестиційний договір). Предметом Інвестиційного договору передбачено спільне проектування та будівництво двох житлових будинків по [ADDRESS]. 02.12.2003р. на виконання умов Інвестиційного договору та Рішення Київської міської ради №136/1009 від 23.10.2003р., Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією по Акту було передано, а ТОВ «С.П.І.» прийнято на використання земельну ділянку площею, 0,57га по [ADDRESS] у Святошинському районі м. Києва для спорудження двох житлових будинків. 12.07.2005р. Позивачем в Управлінні архітектурно-будівельного контролю м. Києва було отримано Дозвіл на виконання будівельних робіт №1496-Св/Т, після отримання якого ТОВ «С.П.І.» розпочав будівництво будинків. У вересні 2006 року було завершено будівництво житлового будинку №1 та 15.09.2006р. було складено АКТ Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. 28.10.2006р. Розпорядженням №1707 Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації було затверджено Акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку №1 з вбудованими приміщеннями по [ADDRESS]. 23.11.2006р. Розпорядженням №2150 Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації житловому будинку [ADDRESS] було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Також ТОВ «С.П.І.» було виконано умови щодо пайової участі у розвитку інфраструктури міста у зв'язку з будівництвом житлових будинків та сплачено кошти на бюджетний рахунок цільового фонду міського бюджету, що підтверджується Довідкою Головного управління економіки та інвестицій від 24.01.2006р. №049-08/468 та доповненням до Довідки від 14.08.2009р. №049-18/4104. На замовлення ТОВ «С.П.І.», ТОВ «Міськспецексперт» було проведено виміри та замовлено виготовлення технічні паспортів на Приміщення, відповідно до яких площа нежитлового приміщення №149 становить 62,50 кв.м., площа нежитлового приміщення №150 становить 58,00 кв.м. Відповідно до статті 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність"- інвесторами є суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позич\-кових і залучених майнових та Інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвес\-тори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців. Учасниками інвестицій\-ної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які за\-безпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інве\-стора. Відповідно до статті 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність"інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвести\-цій. Відповідно до частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з момен\-ту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно з статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно статті 395 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Outcome: approved