Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до якого просить заборонити [PERSON] перебувати в місцях перебування постраждалої особи [PERSON], а також в місці проживання постраждалої особи [PERSON] за адресою м. Дніпро, пр. Слобожанський, 85/42; заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 100 м до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи [PERSON], заборонити листування, телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб; обмежувальний припис видати строком на 6 місяців, копію рішення направити до Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області для взяття [PERSON], м. Дніпро, пр. Слобожанський, 85/42, РНОКПП [NUMBER] на профілактичний облік. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказує на те, що з 1994 по 2015 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого у 2000 році народилася донька [PERSON]. Після народження дитини, стосунки між подружжям погіршилися. З боку чоловіка [PERSON] до заявниці та їх спільної дитини мали місце факти непередбачуваної та агресивної поведінки, інколи із застосуванням грубої фізичної сили та образливих висловлювань. Мали місце зловживання алкогольними напоями, що негативно впливало на відношення в сімї. Всі ці обставини привели у подальшому до припинення сімейного життя, та як наслідок розірвання шлюбу. В 2015 році заявниця вийшла заміж повторно, з чим [PERSON] змиритися не зміг і з цього приводу між ними неодноразово виникали сварки з ініціативи [PERSON] Так, 06.01.2015 [PERSON] в присутності спільної дитини несподівано накинувся на заявницю, жорстоко побив її, зламав ніс. У 2018 році також виникла сварка, у звязку із чим 30.01.2018 заявниця звернулася до АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про факти насильства щодо неї з боку [PERSON] За таких обставин, на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» вона звернулася до суду з цією заявою. [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні подану заяву підтримали та просили її задовольнити, з підстав, що у ній наведені. Крім того, пояснили, що 29.01.2018 [PERSON] в місці проживання заявниці пр. Слобожанський, 85/42 в м.Дніпро влаштував сварку із застосуванням фізичної сили, а саме штовхав, бив головою об стіну заявницю [PERSON], у звязку з чим остання була змушена звернутися до лікарні. На теперішній час заявниця отримує допомогу лікарів терапевта та психіатра у лікарні за місцем реєстрації її чоловіка [PERSON] [PERSON] до суду не зявився. Представник заінтересованої особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заяву про видачу обмежувального припису не визнала, вважаючи, що вона не підлягає задоволенню, оскільки обставини, наведені у ній, не відповідають дійсності, а [PERSON] будь-якого домашнього насильства стосовно своєї колишньої дружини [PERSON] не вчиняв. На даний час триває розгляд справи про поділ майна колишнього подружжя, а тому, на думку заінтересованої особи [PERSON] та його представника [PERSON], і подано заяву про видачу обмежувального припису. Просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки вона не підтверджується належними та допустимими доказами. Заінтересована особа Амур-Нижньодніпровське ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомлені про час, день та місце судового розгляду, свого представника до суду не направили, про причини неявки суд не сповістили. Вислухавши пояснення заявника, її представника, представника заінтересованої особи, допитавши свідка [PERSON], дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.350-5 ЦПК України суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Статтею 6 [PERSON] про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. Заява [PERSON] не була розглянута судом в строки встановлені ЦПК України у звязку із наданням учасниками справи суду доказів, збиранням доказів, неявкою свідка та порушення строків розгляду справи викликана також складністю цієї справи. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної райради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис №1073 (а.с.9). Шлюб між ними розірвано заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015 року (а.с.10). Від шлюбу у сторін по справі народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження доньки (а.с.11). Судом встановлено та не заперечувалося в судовому засіданні сторонами, що на даний час судом розглядається справа про поділ спільного майна сторін. Також судом встановлено та в судовому засіданні не заперечувалося заявником і представником заінтересованої особи, що на даний час [PERSON], [PERSON] і [PERSON] проживають в [INFO]. За цією адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Заінтересована особа [PERSON] на теперішній час не користується спірною квартирою, оскільки перебуває в АТО. Заявниця стверджує, що [PERSON] систематично протягом тривалого часу вчинення щодо неї психологічне та фізичне насильство. Так, 06 січня 2015 року він влаштував сварку в присутності їх спільної дитини та свідків подружжя [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що у 2015 році її сімя та сімя [PERSON] та [PERSON] спілкувалися. Саме на Сочельник 2015 року вона з чоловіком була у гостях заявниці та її чоловіка. Все було спокійно та добре, коли в якийсь момент вона побачила, що [PERSON] встала зі столу, плакала. Потім вони всі зібралися та поїхали до матері [PERSON]. Не доїхавши до матері [PERSON], свідок з чоловіком поїхали додому. Що сталося між [PERSON] та [PERSON] вона не памятає, чи була на обличчі [PERSON] кров, вона не памятає, чи був зламаний ніс у [PERSON] вона не бачила. Надані свідком [PERSON] покази заявниця [PERSON] не підтвердила, пояснивши, що між нею та [PERSON] виникла сварка, усе обличчя її було у крові, був зламаний ніс, а тому заявниця вважає, що свідок вигороджує [PERSON] Що стосується подій 06.01.2015, то суд зазначає, що не може вважати ці події домашнім насильством у відношенні [PERSON] з боку заінтересованої особи [PERSON], оскільки покази свідка [PERSON] є непослідовними, як остання пояснила, вона не памятає подій у звязку із спливом часу. Натомість, зазначаючи цей факт, як вчинення насильства з боку [PERSON], заявниця [PERSON] інших доказів суду взагалі не надала, а саме відсутні докази звернення до лікарні 06.01.2015 та можливо у майбутньому у звязку із травмою носа, клопотань щодо допиту інших свідків [PERSON] не заявляла, доказів звернення до органів внутрішніх справ з приводу її побиття [PERSON] 06.01.2015, також не надала. Заявниця [PERSON] та її представник, посилаються, як на доказ систематичного вчинення фізичного та психологічного домашнього насильства у відношенні заявниці з боку [PERSON], на постанову та висновок АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.09.2012 та 06.05.2015 відповідно. Так, висновок АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.05.2015 стосується звернення [PERSON] щодо конфлікту з [PERSON] по пр. Правди (зараз пр. Слобожанський) 85/42 в м. Дніпропетровськ (зараз м. Дніпро). Дане звернення розглянуто у відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» і доказів, які б встановлювали випадки домашнього насильства у відношенні заявниці [PERSON], не підтверджують (а.с.13). Постанова АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.09.2012 стосується подій вересня 2012 року, якою відмовлено у порушенні кримінальної справи у відношенні [PERSON] за ст.296 КК України, яка передбачає порушення громадського порядку (а.с.14). Оцінюючи письмові докази, долучені заявником в якості підтвердження застосування до неї зі сторони [PERSON] психологічного та фізичного насильства, суд приходить до висновку, що зазначені докази не підтвердити факт застосування такого насильства. Крім того, судом встановлено, що відносно [PERSON] працівниками поліції не складалися протоколи про вчинення насильства в сім'ї та останній жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення. Що стосується подій 29.01.2018, що і змусило заявницю звернутися до суду із цією заявою, то суд зазначає таке. Так, судом встановлено, що 30.01.2018 [PERSON] звернулася до Амур-Нижньодніпровського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою щодо неправомірних дій з боку [PERSON] по відношенню до неї та її майна (а.с.12). Водночас, і [PERSON] 29.01.2018 звернувся до Амур-Нижньодніпровського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо нього (а.с.88). За результатом звернення [PERSON] Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 27 березня 2018 року прийнято постанову, якою справу про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП. За результатом звернення [PERSON] 31.01.2018 внесено відомості до ЄРДР за №12018040630000250, правова кваліфікація ч.1 ст.126 КК України (а.с.55). Утім, жодного доказу, що [PERSON] визнано потерпілою за цим кримінальним провадженням, якійсь особі повідомлено про підозру, направлення [PERSON] до СМЕ, суду не надано. Заявниця [PERSON] пояснила, що у звязку із подіями 29.01.2018 вона вимушена була звернутися до лікарні за місцем реєстрації її чоловіка [PERSON], утім жодного доказу такого звернення до лікарів, отримання лікування, звернення до спеціалізованих центрів з надання допомоги особам які постраждали від домашнього насильства, суду також не надано. Крім того, суд враховує, що у звязку із зверненням [PERSON] до органів поліції 30.01.2018 з приводу протиправних дій [PERSON], зокрема у відношенні до заявниці, уповноважені підрозділи органів Національної поліції України відповідно до приписів Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров'я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства повинні винести терміновий заборонний припис. Цей припис виноситься у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров'ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення. Натомість, доказів винесення Амур-Нижньодніпровським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області термінового забороненого припису, зокрема у звязку із заявою [PERSON], поданою 30.01.2018, останньою суду не надано. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. По цій справі неодноразово оголошувалися перерви і кожна сторона мала можливість надати докази на підтвердження своїх доводів, або заявити клопотання щодо витребування таких доказів, у разі неможливості їх отримання самостійно. Утім, заявницею та її представником не надано суду переконливих доказів вчинення щодо [PERSON] домашнього насильства з боку [PERSON] З метою реалізації положень [PERSON] Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами прийнято [PERSON] України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Так, відповідно до п.п.3, 6, 7, 8 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закону) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обовязків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Статтею 16 вищезазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі. Розділом IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема відповідно до п. 2 - це усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Враховуючи те, що заявником не надано суду належних та достатніх доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо [PERSON], а отже і не доведено, що [PERSON] є кривдником відносно своєї колишньої дружини. Також, заявницею та її представником не обґрунтовані ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно [PERSON] обмежувального припису. При цьому суду не надано жодних доказів, щодо внесення зазначеного випадку до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі та притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ознаками статті ст. 173-2 КУпАП , а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.\~ Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 [PERSON] зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 [PERSON], може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed