Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

01.10.2015 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 10.08.2012 року сталася ДТП, в результаті якої транспортний засіб марки «Suzuki Grant Vitara», д/з ВН 9899 ЕВ, що належить на праві власності [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, отримав чисельні механічні пошкодження. ДТП здійснено з вини [PERSON], який безпідставно 10.08.2012 року керував транспортним засобом [PERSON] Вартість матеріального збитку завданого власнику вищезазначеного автомобіля склала суму у розмірі 77708 грн., що на той час була еквівалентна майже 10000 доларів США. У звязку з відмовою відповідача в особі [PERSON] добровільно відшкодувати шкоду хоча б у половині суми завданого [PERSON] збитку, остання звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.07.2013 року, що набрало законної сили, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено матеріальну шкоду у розмірі 77708,89 грн. та 777,08 грн. в рахунок сплаченого судового збору. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2015 року, задоволено подання Першого Малиновського ДВС Одеського міського управління юстиції щодо порядку та способу виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.07.2013 року шляхом надання дозволу на реалізацію ? частини квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] У серпні 2015 року [PERSON] стало відомо, що 20.10.2012 року між відповідачами [PERSON] та його матірю [PERSON] укладено договір дарування ? частини квартири [ADDRESS]. [PERSON] вважає, що договір дарування є фіктивним та вчинений відповідачами без наміру створити правові наслідки, які обумовлюються цим договором. Вважає, що сторони правочину прагнули лише створити видимість його укладення, оскільки їм обом було відомо про завдані збитки в результаті ДТП майну [PERSON], яка бажала і до цього часу бажає відшкодування. Укладаючи договір, сторони угоди діяли недобросовісно і мали незаконну мету: приховати майно від можливого звернення стягнення за зобовязанням та ухилитися від майнової відповідальності. Просить суд визнати договір дарування ? частини квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 20.10.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] недійним, стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1006,1 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, надав письмові заперечення, з яких вбачається, що [PERSON] є єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS], де вона і проживає. 20.10.2012 року громадянин [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] належну йому на праві приватної власності ? частину квартири за зазначеною адресою. Даний правочин був зареєстрований згідно закону, та настали правові наслідки, настання яких бажали досягнути сторони договору дарування, а саме безкоштовний перехід права власності ? частини квартири від однієї особи до іншої. 30.11.2012 року [PERSON] в судовому порядку визнаний винним у скоєнні ДТП. 13.07.2013 року за судовим рішенням з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] грошової суми в розмірі 77708 грн. 18.03.2015 року за поданням Першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського Управління юстиції про встановлення порядку і способу виконання рішення суду по цивільній справі за позовом [PERSON]М, до [PERSON], Малиновським районним судом м. Одеси надано дозвіл на реалізацію ? частини квартири, яка належить громадянці [PERSON] 21.10.2015 року ухвалу від 18.03.2015 року оскаржено до Апеляційного суду [PERSON], оскільки вона не була учасником процесу, але суд прийняв рішення про її права на володіння квартирою. Вважає, що позов не має мету встановити порушене право [PERSON], а подано з метою забезпечити виконання стягнення, за іншим судовим рішенням про стягнення коштів з [PERSON] на користь позивачки. Тому укладення договору дарування ніяким чином інтересів позивача не стосується. [PERSON] був визнаний винним у ДТП майже через місяць після укладення договору дарування. Обтяжень на майно, що було відчужено за договором дарування, не існувало. (а.с. 46-47) Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про розгляд справи була повідомлена в установленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін визнає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 10.08.2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті чого транспортний засіб марки «Suzuki Grant Vitara», д/з ВН 9899ЕВ, що належить на праві власності [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, отримав чисельні механічні пошкодження (а.с.6), у звязку з чим було визнано винним [PERSON] Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.07.2013 року, що набрало законної сили, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено матеріальну шкоду у розмірі 77708,89 грн. та 777,08 грн. в рахунок сплаченого судового збору. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.12.2013 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.07.2013 року залишено без змін. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2015 року задоволено подання Першого Малиновського ДВС Одеського міського управління юстиції щодо порядку та способу виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.07.2013 року шляхом надання дозволу на реалізацію ? частини квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] (а.с. 7-9). З заяви [PERSON] від 21.08.2015 року, адресованої начальнику Малиновського ВДВС Одеського МУЮ (а.с. 10) вбачається, що відповідач [PERSON] за адресою [PERSON], вул. Малиновського, 25/54 не проживає більше ніж 3 роки, майна, яке б належало йому в квартирі не має. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.10.1994 року ? частина [ADDRESS] належала [PERSON] Відповідно договору дарування від 20.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2059, [PERSON], 10.12.1990 року подарував [PERSON], яка прийняла в дар ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.11). Право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за цим договором було зареєстровано за [PERSON] відповідно до вимог ст. 182 ЦК України, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно 28.01.2013 року (а.с.12) Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Ці вимоги закону сторони договору дарування виконали, оскільки [PERSON] отримала від дарувальників документи на частину квартири, що відчужувалася, що зазначено в п. 6 договору та фактично проживає у подарованій частині квартири до теперішнього часу. Відповідно до ч.1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України погодився з позицією суду першої інстанції, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Фіктивним може бути визнано будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Заявляючи позов про визнання договору дарування недійсним з підстав того, що відповідачі при укладенні правочину діяли недобросовісно і мали незаконну мету: приховати майно від можливого звернення стягнення за зобовязаннями та ухилитися від майнової відповідальності, позивач не надала до суду доказів, які б відповідно до вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України свідчили б про те, що при укладанні оспорюваного договору були наявні будь-які обставини, які могли перешкодити вчиненню цього правочину. Крім того, на виконання договору дарування від 20.10.2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], відбулася передача майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12), відповідно до якого власником 1/4 квартири №54 за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд.25 зазначено [PERSON], тобто, враховуючи правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України, вказаний договір дарування не може бути кваліфікований, як фіктивний. Згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов'язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Таким чином, суд вважає, що доводи позивача побудовані на припущеннях, в яких не наведено належних та достовірних доказів того, що договір дарування від 20.10.2012 року був укладений без мети настання правових наслідків, а з метою приховання майна відповідача, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed