Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

02.01.2020 року представник ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» звернувся до суду з позовом та просив постановити рішення, яким визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що внаслідок укладання між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2019 року, останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 014/1842/82/121720 від 16.10.2007 року, що був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Згідно умов кредитного договору [PERSON] отримав кредит на умовах повернення і сплати процентів за користування у строки, що передбачені кредитним договором. У свою ж чергу, 29.05.2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» було укладено і договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, яким був забезпечений Кредитний договір. Відповідно до умов Кредитного договору ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» задовольнив свої кредиторські вимоги за рахунок Предмету іпотеки, а саме: 06.12.2019 року ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» набуто право власності на квартиру [ADDRESS] . Оскільки у спірній квартирі зареєстровані відповідачі, позивач вважає свої права порушенні, а тому звернувся до суду з даним позовом. 09.01.2020 року відкрито провадження у справі. У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлялися за місцем реєстрації, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов від останніх не надходило. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини, на які представник позивача посилається як на підставу заявлених вимог, дослідивши докази якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що [PERSON] - відповідач по справі, був власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу 18.05.2006 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № 014/1842/82/121720 від 16.10.2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , останнім було передано в іпотеку, на підставі Договору іпотеки від 18.10.2007 року, майно, а саме: вище зазначену квартиру (а.с.7-9). 28.05.2019 року та 29.05.2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» укладено договори про відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 014/1842/82/121720 від 16.10.2007 року та Договором іпотеки від 18.10.2007 року, що були укладені між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] (а.с.11-20). Крім того, встановлено, що 06.12.2019 року ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» набуто право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.21). У справі, що розглядається, новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які відмовляються знятися з реєстрації у даній квартирі. При цьому, суд звертає увагу, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю [PERSON] , зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мало можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останньої на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Тобто, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Аналогічна думка висловлена Верховним Судом у постанові від 06.05.2020 року у справі № 640/15833/16-ц. Враховуючи вимоги міжнародних договорів, національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, рішення Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, із урахуванням гарантій передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із зняттям з реєстрації, у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Outcome: dismissed