Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

У вересні 2019\~р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що вказана квартира на праві спільної сумісної приватної власності належить йому та [PERSON] , за адресою якої зареєстрований його колишній зять [PERSON] , який там не проживає більше десяти років. Від [PERSON] заяви про визнання позову або відзиву надходило. [PERSON] позов підтримав, про що зазначено у його заяві від 09.12.2019\~р. Судом з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.\~с.9). Адреса зазначеного житла є зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , який є колишнім чоловіком дочки [PERSON] \~ [PERSON] (а.\~с.\~10, 11 12, 13, 25). Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, зважаючи встановлені вище обставини, Суд вважає, що право [PERSON] на користуванням житлом за адресою: [ADDRESS] (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім`ї співвласника цього житла [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] 21.07.2009\~р. Районним відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №\~42, розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.\~с.\~13). Таким чином [PERSON] з 21.07.2009\~р. перестав бути членом сім`ї власника житла за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки [PERSON] перестав бути членом сім`ї власника житла за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням житлом), а відтак цей сервітут припинився, тобто [PERSON] втратив право користування цим житлом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім`ї власника житла (будинку, квартири), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку, квартири). Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній. Враховуючи викладене, Суд вважає, що [PERSON] втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, нормами законодавства України не передбачено визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання. Більше того, законодавством України не передбачено державної реєстрація місця проживання особи (нормами Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016\~р. №\~207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру" передбачена реєстрація місця проживання особи). Зважаючи на це, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні позову, у розмірі 384,20\~грн.

Outcome: partial