Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

01.08.2016 року позивачка звернулась із вказаним позовом до суду. Свої вимоги мотивує тим, що у 12.01.2008 році вона зареєструвала шлюб із відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO]. У свідоцтві про народження дитини батьком записаний відповідач. Останнім часом спільного проживання з відповідачем фактично не існує, шлюбні відносини не склалися, на даний час шлюб фактично розпався. Сторони проживають в одному помешканні, але стосунки подружжя як чоловіка та жінки не підтримуються, спільного бюджету не ведеться, спільного господарства не має. Спільне подружнє проживання стало неможливим. Вважає, що сім'я розпалася, відновлювати стосунки з відповідачем не бажає. Дитина мешкає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач самоухилився від матеріального, соціального утримання та духовного виховання дитини. Ніякої матеріальної допомоги відповідач особисто дитині не надає. Усі обов'язки щодо утримання та виховання дитини позивачка несе самостійно. Відповідач офіційно ніде не працює, має нестабільний мінливий дохід, що і змусило її звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення із відповідача аліменти на її користь у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісяця до повноліття дитини. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали й просили їх задовольнити. Позивачка додатково пояснила, що на даний час між сторонами фактичні шлюбні відносини фактично припинені із огляду на поведінку та відношення відповідача до спільного сімейного життя. Щодо надання додаткового строку для можливого примирення сторін з метою збереження шлюбу категорично заперечувала. Прохала винести судове рішення по суті спору в даному судовому засіданні. Відповідач в судовому засіданні вимоги щодо розірвання шлюбу не визнав. Вважає вимоги позивачки не обґрунтованими, а зазначені нею у позовній заяві підстави із цього приводу надуманими, викладеними виключно на її емоціях. Просив у задоволенні позову щодо розірвання шлюбу відмовити, оскільки бажає зберегти сім'ю. Із заявленою вимогою про стягнення аліментів у зазначеній позивачкою твердій грошовій сумі погоджується (навіть вважає її замалою), але висловив думку про те, що вона має бути задоволеною тільки у тому випадку, якщо буде розірваний шлюб між сторонами. Суд проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до положень Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 12.01.2008 року в відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 04. Від шлюбу мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO] У свідоцтві про народження дитини батьком записаний відповідач. Сторони не оспорюють факт знаходження дитини на утриманні позивачки. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. На даний час сторони стосунків не підтримують, сім'я перестала існувати. Вжитими судом заходами для збереження сім'ї, примирення між сторонами не досягнуте. Позивачка категорично заперечує проти зупинення розгляду справи, наполягає на її вирішенні судом в судовому засіданні, тому підстав для задоволення клопотання відповідача про надання строку на примирення задоволенню не підлягає. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, то позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні відповідачем позову, суд, ухвалює рішення в порядку встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач офіційно ніде не працює, має нерегулярний, мінливий дохід. На підставі ч. 3 ст. 181, ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує й вимоги ст. 182 СК України. У відповідності до ч. 2 ст. 141 СК України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову також і в частині стягнення аліментів. Згідно ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує із другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно до ч. 3, ст. 79 ЦПК України - до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно ст. 56 ЦПК України - правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно ст. 84 ЦПК України - витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - компенсації підлягають витрати на правову допомогу, яка надавалася у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. В суді інтереси позивача представляв [PERSON], який протокольною ухвалою суду був допущений до участі у справі як фахівець у галузі права, особа, що надає правову допомогу та представник. В обґрунтування вимог щодо компенсації витрат на правову допомогу представником позивача [PERSON] надано договір про надання правової допомоги від 01.08.2016 р. укладений між [PERSON] та фахівцем в галузі права [PERSON], витяг із єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копію диплому спеціаліста в галузі правознавства, акт виконаних робіт із цього приводу та квитанцію про оплату зазначеної роботи на загальну суму 1500 грн. Таким чином, судом встановлено, що фахівцем в галузі права [PERSON] надавалась правова допомога позивачці із приводу підготовки позовної заяви та здійснення і отримання запиту. Загальна сума сплачена позивачкою із цього приводу становить 1500 грн. Враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи та необхідний і фактично наданий фахівцем в галузі права обсяг правової допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, часу витраченого на вчинення дій поза судовим засіданням,витрати позивачки у цій частині підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 1000 грн. Також із відповідача підлягають повному стягненню витрати позивачки пов'язані із сплатою судового збору у сумі 551 грн. 20 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на викладене, оскільки вимога позивачки про стягнення аліментів підлягає повному задоволенню і від сплати судового збору за подачу позову у цій частині позивачка звільнена, то сума судового збору, що становить 551 грн. 20 коп., також має бути стягнута із відповідача, але вже на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved