Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання травми на підприємстві. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 11 серпня 1997 року він працював на підприємстві ПАТ «ММК імені Ілліча» на посаді токаря 4 розряду ремонтно-механічного цеху №2 на виробничій ділянці великих верстатів, де 31 січня 2004 року із ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав виробничу травму із тяжкими наслідками, травматичною ампутацією з/з правого передпліччя з розтрощуванням м'яких тканин в/з правого передпліччя (ампутація правої руки). Встановлено другу групу інвалідності та втрату професійної працездатності - 70%, призначені страхові виплати серед яких відсутня моральна шкода. Вказував, що внаслідок отриманої травми йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у відчутті недомагання, фізичного болю, душевних стражданнях, у зв'язку з травмою порушене ведення звичного для нього образу життя, відчував гостру біль, дискомфорт, почував себе безпомічним. В результат ампутації пережив сильний стрес, став відчувати слабкість, розбитість, дратівливість, порушився сон, виникла невпевненість в собі. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює у 100 000 гривень та просить стягнути її із відповідача. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову. Представник Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення, в яких послався на відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки в 2006 та 2007 роках норми статей 1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» були зупиненні та в подальшому виключенні із змісту закону. В останні три роки, які передують дню звернення позивачем до суду, норми закону, які б давали право на нарахування та стягнення моральної шкоди позивачу, вже не діють та підстав для їх застосування не має. На думку відповідача позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, а висновком МСЕК не встановлено, що йому завдано моральної шкоди. Відсутнє обґрунтування розміру шкоди. До Фонду за наданням протезування позивач не звертався, чим сам позбавив себе можливої допомоги від відповідача. Позивачу після отриманої травми були призначені всі необхідні виплати. Також згідно акту про нещасний випадок винним в нещасному випадку є сам позивач, який порушив вимоги інструкції з охорони праці. Представник третьої особи ПАТ «ММК ім. Ілліча» позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення в яких вказав, що дійсно позивач працював у них на підприємстві та із ним трапився нещасний випадок, але внаслідок особистої необережності та порушень вимог інструкції з охорони праці єдиною особою винуватою в нещасному випадку є сам позивач, що було підтверджено відповідним актом. Позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно даних трудової книжки позивача в період з 11 серпня 1997 року по 01 грудня 2010 року він працював на підприємстві ПАТ «ММК ім.Ілліча», в тому числі токарем. 31 січня 2004 року із позивачем на робочому місці стався нещасний випадок. Актом розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-5 від 02 лютого 2004 року встановлено, що нещасний випадок, який стався 31.01.2004 року на ПАТ «ММК ім.Ілліча» з токарем [PERSON], пов'язаний з виробництвом. Особою, дії якої привели до нещасного випадку, а також яка допустила порушення нормативних актів з питань охорони праці - є [PERSON] Причиною нещасного випадку, згідно пункту 4 Акту форми Н-5, є порушення вимог інструкції з охорони праці постраждалою особою. Внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач отримав важку травму руки. Згідно довідки Міжрайонної травматологічної МСЕК міста Маріуполя від 15.09.2004р., позивача первинно було оглянуто та встановлено 70% втрату працездатності та другу групу інвалідності в період до 01.10.2005р. Пізніше довідкою Міжрайонної травматологічної МСЕК міста Маріуполя від 26.09.2005 року позивачу безстроково встановлено третю групу інвалідності та 50% втрату працездатності. Під час розгляду справи та вирішення питання чи має відповідач в цілому згідно положень законодавства обов'язок виплачувати моральну шкоду постраждалим особам, суд керується наступним. Правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV (у редакції, які діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V). Згідно частини 1 ст. 9 Закону України від 14 жовтня 1992р. № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з підпунктом «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла до прийняття змін до Закону від 23 лютого 2007 року № 717-V), у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, із вказаного закону були виключені. Разом з тим, за змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З урахуванням цього на правовідносини сторін розповсюджується норма Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка діяла в 2004 - 2005 роках та передбачала обов'язок Фонду виплачувати потерпілому працівнику моральну шкоду за її наявності. З матеріалів справи встановлено, що страховий випадок з позивачем стався 31 січня 2004 року і в цьому ж році висновком МСЕК йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності за трудовим каліцтвом, тобто вказані події мали місце до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон про внесення змін не розповсюджується, а діють положення закону, які надавали право позивачу на отримання відшкодування за моральну шкоду. Тому право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло до прийняття цих законодавчих актів, що є підставою для задоволення позову. Крім того, частиною 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Надаючи офіційне тлумачення вказаної частини 3 ст.34 Закону, Конституційний суд України в своєму рішенні від 27.01.2004р. № 1-рп/2004 дійшов до висновку, що зазначене положення частини третьої статті 34 Закону не позбавляє застрахованого працівника, який втратив професійну працездатність, права на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і не виключає обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках тимчасової чи стійкої втрати потерпілим професійної працездатності (статті 1, 5, частина п'ята статті 6, частина друга статті 13, підпункт "е" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28). За таких умов суд вважає, що норми матеріального права, які діяли на час трудового каліцтва, на відповідача покладали відповідний обов'язок здійснити відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди. При визначені розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок трудового каліцтва, суд враховує наступне. Відповідно до положень статті 3, ч. 4 ст.43, ч. 1 ст. 46 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З урахуванням конституційної значущості життя і здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обов'язків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. В судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю, внаслідок отримання важкої травми руки позивачу було заподіяно з вини самого позивача та порушення ним норм з охорони праці, що підтверджується наведеним висновками в акті розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-5 (пункт 4) від 02.02.2004р., а також актом, складеним по формі Н-1 від 02.02.2004 року. Таким чином, судом встановлена наявність вини позивача в нещасному випадку, який трапився із ним та отриманні ним моральної шкоди, що також враховується судом при визначені розміру відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, суд вважає, що пошкодженням здоров'я внаслідок отримання травми руки та її ампутації, позивачу завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршенням життєвих умов та фізіологічних здібностей організму, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що у зв'язку з отриманням вказаної травми та ампутації руки, позивач дійсно вимушений був змінити звичний образ життя - потребував значного медичного лікування, реабілітації та протезування, не мав змоги працювати за фахом, невідворотно втратив 50 % працездатності, обмежений в своїх фізичних можливостях. Також суд враховує, що в результаті нещасного випадку була завдана значна фізична біль, яка призводила до нервових потрясінь. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995р «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За статтею 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Доказами, наявності факту заподіяння позивачеві моральної шкоди, є акт розслідування нещасного випадку, складений по формі Н-5, а також акт складений по формі Н-1, довідки МСЕК про встановлення втрати працездатності та безстрокове встановлення інвалідності. Суд також при вирішенні спору та визначені глибини моральних страждань і розміру можливої компенсації, приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З урахуванням цього, враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров'я, ступінь втрати нею професійної працездатності (50%), встановлення 3 групи інвалідності, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленого відшкодування та стягнути з Відповідача на користь Позивача 10 000,00 гривень, в порядку відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При цьому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача - Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Маріуполі Донецької області, на те, що встановлення факту моральної шкоди віднесено до компетенції МСЕК, та на те, що надані позивачем докази не є належними доказами на підтвердження понесених ним моральних страждань, оскільки втрата працездатності, встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про заподіяння моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Обов'язкове ж призначення МСЕК для встановлення факту заподіяння моральної шкоди передбачається у випадку відсутності вказаних доказів та у випадку, коли потерпілому не була спричинена втрата професійної працездатності. У випадку із позивачем положення закону не передбачають обов'язкову наявність висновків МСЕК для підтвердження моральної шкоди. Вже сам факт ушкодження здоров'я позивача і втрата ним працездатності свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачеві. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат при розгляді справи, суд вважає, їх необхідно компенсувати згідно ст. 88 ч. 2 ЦПК України за рахунок держави, оскільки, згідно ст. 88 ч. 3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, однак якщо відповідача також звільнено від сплати судового збору, судові витрати згідно ст. 88 ч. 2 ЦПК України компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а згідно п.18 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняється, зокрема, органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Таким чином Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільнений від сплати судового збору. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати на правову допомогу. Так згідно наданого позивачем договору про надання адвокатських послуг від 16.05.2014р., акту приймання-передачі наданих послуг та квитанції від 16.05.2014р. ним були понесені витрати на правову допомогу в загальній сумі 609,00 грн. за послуги, пов'язані із підготовкою та поданням позову до суду. Враховуючи обсяг часу, витраченого адвокатом на надання правових послуг (1,25 години), та положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд вважає їх законними та такими, що мають бути відшкодовані відповідачем. Разом з тим, оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 10 відсотків, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України витрати на правову допомогу також підлягають частковому відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволених вимог в сумі 60,90 грн. (609,00 грн. х 10% = 60,90 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial