Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

У лютому 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON], посилаючись на те, що 21 липня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 1648Т, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20000 доларів США зі строком повернення до 21 липня 2023 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 липня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки б/н. Крім того, 21 липня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно до якого [PERSON] та [PERSON] передали в іпотеку Банку нерухоме майно двокімнатну квартиру загальною площею 52,5 кв.м. за адресою [ADDRESS]. Просила визнати зазначені договори поруки та іпотеки недійсними, оскільки на момент їх укладення вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 31 березня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Зазначене рішення оскаржене позивачкою [PERSON], яка посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Апелянт посилається на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи за яким вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними в момент складання договорів. Крім того, вона не ухилялась від проходження повторної експертизи, оскільки знаходилась на лікуванні у міський психіатричній лікарні. В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Єпікова С.В. просила у задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідача, пояснення присутніх сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 21 липня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1648Т, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20000 доларів США зі строком повернення до 21 липня 2023 року (а.с.8-10). Для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], 21 липня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки б/н (а.с.22-25). В забезпечення виконання забов*язань 21 липня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і [PERSON], [PERSON] був укладений іпотечний договір бн, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], за умовами якого останні передали в іпотеку нерухоме майно - належну їм на праві власності двокімнатну квартиру загальною площею 52,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] (а.с.11-12). Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21 грудня 2010 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 1042, вчиненого 20 серпня 2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] відмовлено (а.с.61-66). Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2013 року скасовано заочне рішенням Калінінського районного суду міста Донецька від 13 грудня 2010 року та стягнуто з [PERSON], [PERSON] на підставі договору поруки б/н від 21 липня 2008 року, кредитного договору № 1648т від 21 липня 2008 року в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в сумі 259801,93 гривні. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] на підставі договору поруки б/н від 21 липня 2008 року, кредитного договору № 1648т від 21 липня 2008 року в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в сумі 259801,93 гривні (а.с.167). Згідно висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 84 від 23 липня 2013 року [PERSON] страждає хронічною душевною хворобою - параноїчним розладом особистості у стані декомпенсації на момент укладання договорів поруки та іпотеки 21 липня 2008 року. [PERSON] не могла усвідомлювати свої дії, керувати ними та передбачати можливі наслідки в момент складання договорів поруки, іпотечного договору 21 липня 2008 року (а.с.106-114). Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції критично віднісся до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи та не прийняв його до уваги, зазначивши про те, що висновок про психічне захворювання позивачки зроблений лише на підставі її об*єктивних пояснень без будь-якого доказового підтвердження, який між тим спростовується у своїй сукупності дослідженими судом документами та поясненнями свідків. Проте з таким висновком суду погодитися не можна за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дні та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення. Однією з умов чинності правочину, згідно ст.203 ЦК України є дотримання вимог закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. З метою встановлення такого стану громадянина в момент вчинення правочину суд призначає судово-медичну експертизу. Наявність (відсутність) такого стану може бути доведена і іншими допустимими доказами. Відповідно до 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Отже суд, розглядаючи такий позов, повинен повно та всебічно встановити обставини щодо здатності позивачки на момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними, і ці обставини повинні бути доведеними належними та допустимими доказами відповідно до ст. 60 ЦПК України. Суд першої інстанції на дані вимоги уваги не звернув та мотивував свою позицію лише з посиланням на обставини, зокрема на показання свідків, медичні та виробничі документи позивачки, рішення судів про стягнення заборгованості за кредитним договором та про відмову у визнанні виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Проте зазначені обставини беззаперечно не вказують про стан особи саме на момент вчинення правочину і не дають відповідь на питання, чи могла позивачка усвідомлювати свої дії, керувати ними та передбачати можливі наслідки в момент складання договорів поруки та іпотечного договору. За таких обставин, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 84 від 23 липня 2013 року. Як зазначалось вище, при розгляді даної цивільної справи судом першої інстанції було проведено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, згідно висновків якої [PERSON] страждає хронічною душевною хворобою - параноїчним розладом особистості у стані декомпенсації на момент укладання договорів поруки та іпотеки 21 липня 2008 року. [PERSON] не могла усвідомлювати свої дії, керувати ними та передбачати можливі наслідки в момент складання договорів поруки, іпотечного договору 21 липня 2008 року. Апеляційний суд вважає зазначений висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи належним доказом, оскільки експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідною експертною установою, експерти діяли як особи, які відповідають вимогам Закону України «Про судову експертизу», внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів і діяли у відповідності до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року N 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2004 року N 144/5). Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі, проте йому слід давати переважну оцінку в сукупності з іншими доказами, які мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, з урахуванням висновків амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 84 від 23 липня 2013 року апеляційний суд вважає, що саме на момент вчинення правочинів позивачка [PERSON] не була здатною розуміти значення своїх дій та керувати ними. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про ухилення позивачки [PERSON] від проходження повторної амбулаторної судово-психіатричної експертизи та застосування таких наслідків з наступних підстав. Під час обговорення в судовому засіданні питання про призначення експертизи, а також в ухвалі про її призначення суд повинен роз'яснити наслідки ухилення від участі в експертизі (стаття 146 ЦПК). Застосування таких наслідків можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції при призначенні повторної амбулаторної судово-психіатричної експертизи наслідки ухилення від участі від експертизи [PERSON] роз*яснені не були, у зв'язку із чим, висновок суду першої інстанції про ухилення позивачки від проходження експертизи є безпідставним (а.с.187). Крім того, апеляційний суд враховує як поважну підставу неявки до експертного закладу, знаходження позивачки [PERSON] на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності позивачки з 26 лютого 2014 року по 26 березня 2014 року (а.с.219). Апеляційний суд також звертає увагу, що у судовому засіданні апеляційного суду неодноразово роз'яснювалось сторонам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про призначення повторної амбулаторної судово-психіатричної експертизи, від якого сторони відмовились. З матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи у суді першої інстанції, відповідач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» наполягало на застосуванні строку позовної давності, посилаючись на те, що позивачці [PERSON] з 2008 року було достовірно відомо про укладання оспорюваних нею правочинів (а.с.55-56). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.3 і 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначала про те, що їй стало відомо про порушення свого права у грудні 2012 року після отримання копії постанови державного виконавця про арешт майна. Проте, як вбачається з матеріалів справи, ще 22 червня 2009 року та 22 липня 2009 року Банком на адресу [PERSON] були надіслані листи-претензії з зазначенням необхідності виконання умов договору поруки та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, які особисто отримані позивачкою 10 серпня 2009 року (а.с.69, 70, 71, 72). Позовна заява подана до суду у 18 лютого 2013 року. Таким чином, з 10 серпня 2009 року позивач [PERSON] довідалась про порушення свого права і саме з цього часу почався трирічний строк позовної давності, який на час звернення позивачки з позовом до суду вже минув. Відповідних обґрунтувань пропуску строку для звернення до суду позивачкою не наведено, з заявою про поновлення строку позовної давності у відповідності до вимог ч.5 ст.267 ЦК України вона не зверталась. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням того, що при вирішенні спору про визнання недійсними договору поруки та іпотечного договору судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд скасовує рішення про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачкою строку позовної давності.

Outcome: partial