Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

01 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до ПрАТ «ЦГЗК», який в квітні 2021 року уточнила та просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його\~користь в порядку недоплаченої одноразової допомоги при звільнені в сумі 669 грн.; середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 25.02.2004 по 07.04.2021 року у розмірі 40607,20 грн.; спричинену моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 16.08.1978 по 24.02.2004 працював на підприємстві відповідача. 24.02.2004 позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Однак відповідачем при кінцевому розрахунку при звільненні йому не були виплачені усі належні до сплати на момент звільнення кошти, а саме: одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 рік. Так як на час виходу на пенсію він пропрацював на підприємстві відповідача 20 років. Однак відповідачем при кінцевому розрахунку при звільненні їй не були виплачені усі належні до сплати на момент звільнення кошти, а саме: одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, відповідно до п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 рік. Так як на час виходу на пенсію вона пропрацював на підприємстві відповідача 12 років. Згідно довідки № 3003 від 24.03.2003 року наданої підприємством відповідача, розмір його однієї середньомісячної заробітної плати на момент звільнення становив 223 гривень, тому позивач просив стягнути з відповідача на її користь невиплачену при звільненні одноразову допомогу при виході на пенсію у розмірі трьої середньомісячних заробітних плат в розмірі 669 гривень. Також, у зв`язку з невиплатою належної позивачу одноразової допомоги при кінцевому розрахунку він просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки при кінцевому розрахунку при звільненні за період з 25.02.2004 року по 07.04.2021 року у розмірі 40607 гривень 20 копійок. Крім того, неповний розрахунок при звільнені із підприємства спричинив позивачу моральні страждання та переживання, оскільки позивач тривалий час пропрацював у відповідача, працював сумлінно, добросовісно виконував свої трудові обов`язки, не допускав порушень трудової дисципліни, дотримувалася трудового законодавства, а натомість відповідач порушував законодавство про оплату праці. В зв`язку з чим позивачу спричинена моральна шкода, яку оцінює в розмірі 10 000 гривень та просить стягнути їх з відповідача. Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 26 травня 2021 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позивач працював на ш.ім. Орджонікідзе Рудоуправління ім. В.І. Леніна Об`єднання «КРИВБАСРУДА» з 16.08.1978р. на протязі 20 років. Лише 01.01.1999 шахта ім.Орджонікідзе була передана ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» в строкове користування ВАТ «ЦГЗК» за договором оренди № 1280-14-11/98 від 30.12.1998. Зазначений договір оренди, додатковою угодою № 330 було припинено у листопаді 2001 року, орендоване майно повернуто ВАТ «КЗРК», і всі пов`язані з орендою правовідносини на цьому припинились. 09.11.2001 p.. між ВАТ «КЗРК» і ВАТ «ЦГЗК» було укладено договір купівлі-продажу №1167-16-01/2001 від 09.11.2001р., за яким у власність ВАТ «ЦГЗК» перейшло майно цілісного майнового комплексу «шахта ім.Орджонікідзе». Тож, до 09.11.2001р. шахта перебувала у власності ВАТ «КЗРК» . Після укладення договору оренди державного майна № 1280-14-11/98 від 30.12.1998 р., на ВАТ «ЦГЗК» був виданий наказ від 28.01.1999р. №94 «О включений в структуру комбината шахтьі им. Орджоникидзе». Вище зазначеним наказом передбачено обов`язок прийняти майно, скласти передаточний баланс, внести зміни в програму технічного розвитку комбінату, внести відповідні зміни до штатного розпису та інше. Тобто, юридично з 28.01.1999 р. на ВАТ «ЦГЗК» було створено структурний підрозділ під назвою «шахта ім. Орджонікідзе», та оскільки шахта не була самостійною юридичною особою, то не відбувалося припинення юридичної особи шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). Той факт, що на підставі договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998р., укладеного між ВАТ «КЗРК» та ВАТ «ЦГЗК» (орендар), було передано у термінове платне користування цілісний майновий комплекс шахти імені Орджонікідзе ВАТ «КЗРК», не означає, що до орендаря перейшли всі зобов`язання орендодавця, в тому числі зобов`язання з виплати працівникам одноразової вихідної допомоги працівникам, що звільнялись за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Звертають увагу суду на те, що відповідно до пунктів 1 та 2 Договору купівлі - продажу № 1167-16-01/2001 від 09.11.2001р., ВАТ «КЗРК» продав ВАТ «ЦГЗК» не саму структурну одиницю (тобто не саму шахту «Орджонікідзе»), а лише майно цілісного майнового комплексу шахти «Орджонікідзе». При цьому немайнові права та деліктні зобов`язання не були та не могли бути об`єктом купівлі-продажу, отже ПРАТ «ЦГЗК» не набувало обов`язків правонаступника, в тому числі і за зобов`язаннями щодо сплати працівникам при звільненні на пенсію вихідної допомоги. Вважають, що позивач на ПРАТ «ЦГЗК» працював з 09.11.2001р. (з моменту укладення договору купівлі-продажу шахти Відповідачем) по 24.02.2004р., тобто 2 роки 3 місяці. Зазначеного стажу\~недостатньо для\~виплати працівнику\~при звільненні\~вихідної допомоги.\~ Позивач на момент звільнення в зв`язку з виходом на пенсію не тільки не мав необхідного стажу роботи на підприємстві Відповідача, а і не досяг загального пенсійного віку для чоловіків - 60 років, а тому за умовами діючого на той час Колективного договору не мав права на виплату одноразової вихідної допомоги. До того ж, ПРАТ «ЦГЗК» не був стороною вказаної Позивачем Галузевої угоди і, відповідно, її підписантом, не приймав участі в колективних переговорах по укладенню угоди і, відповідно, Галузева угода не була підписана Генеральним директором ВАТ «ЦГЗК» як представником відокремленої юридичної особи, тому у умови Галузевої угоди не поширюється на відповідача. Вважають, що заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не обґрунтовано завищена і майже в 61 раз більша, ніж сума начебто невиплаченої позивачу вихідної допомоги. Просять суд врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду України, викладену в Постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. та застосувати принцип розумності, співмірності між негативними наслідками порушення та грошовою компенсацією, що стягується з роботодавця. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач працював на шахті «Орджонікідзе» ПрАТ «ЦГЗК» в період з 16.08.1978 по 24.02.2004 на дільниці буро-вибухових робіт підземним бурильником свердловин, підземним майстром, начальником підземної дільниці по буро-вибуховим роботам, і був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, наказ № 32к- 153 від 23.02.2004, що підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 8-11). Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за № 199 від 19.03.2021, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за грудень 2003 року-січень 2004 року складала 223 грн., а середньогодинна\~заробітна плата\~-1\~грн.\~34\~коп. (а.с. 26). У відповідності до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до\~ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Пунктом 1.12 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу на 2003-2004 роки передбачено, що вона набуває чинності з 01.01.2003 року і діє до укладання нової або перегляду цієї. Згідно п.п.1.4, 1.5 Галузева Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України незалежно від форм власності і господарювання. Норми і положення Угоди є обов`язковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах всіх форм власності, що брали участь у підписанні Угоди. На виконання п.6.1 Галузевої Угоди, сторона власника зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу у порядку, передбаченому Колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше тримісячної середньої заробітної плати за наявності стажу від 20 років . З аналізу змісту Колективного договору ПрАТ «ЦГЗК» на 2003 рік, судом встановлено та підтверджено представником відповідача у своєму відзиві, що вказаний документ не передбачає жодних виплат працівникам при виході на пенсію, залежно від стажу їх роботи. З вищевикладеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу на 2003-2004 р.р. не знайшли свого відображення у Колективному договорі підприємства на 2003 р., в частині гарантій прав працівників на одноразову допомогу при виході на пенсію залежно від стажу роботи, та не застосовані відповідачем під час звільнення позивача, з приводу чого між сторонами виник спір. Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин умови саме Галузевої Угоди на 2003-2004 р.р., виконання якої є обов`язком відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів. Стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки встановлено (п.1.12), що Угода набирає чинності з 1 січня 2003р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ VІ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2003-2004рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше тримісячної заробітної плати при наявності стажу від 20 і більше років. З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку та строку звільнення із підприємства. Згідно ст.16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді. Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач наголошує на тому, що ПАТ «ЦГЗК» безпосередньо не брало участі у підписанні Галузевої угоди, а отже не є її стороною, з чим суд не погоджується, оскільки відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 28.12.1998р. №2078 «Про створення Державної акціонерного компанії «Укррудпром», підприємство Центральний гірничо-збагачувальний комбінат входить до переліку акціонерних товариств, пакети акцій яких залишаються у державній власності відповідно до планів розміщення акцій відкритих акціонерних товариств і передаються до статутного фонду Державної акціонерної компанії «Укррудпром», а тому Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК». Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років, що є єдиною підставою для отримання при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі трьохмісячної середньої заробітної плати відповідно до умов Галузевої угоди. Згідно довідки № 199 від 19.03.2021р. середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] за грудень 2003 року-січень 2004 року складала 223 грн., а середньогодинна заробітна плата -1 грн. 34 коп.. 68 коп., отже при звільненні відповідач у відповідності до вимог Галузевої угоди зобов`язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 669 гривень. Щодо посилань представника відповідача про відсутність факту правонаступництва шахти Орджонікідзе Рудоуправління ім. Леніна Об`єднання «Кривбасруда», суд вважає їх необґрунтованими оскільки судовими рішеннями неодноразово встановлювався факт правонаступництва ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» всіх прав та обов`язків шахти Орджонікідзе Рудоуправління ім. Леніна Об`єднання «Кривбасруда», і такі обставини, відповідно до приписів ч.3ст. 82 ЦПК України, визнані судом загальновідомими, і не потребують доказування. Правовий висновок про те, що ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником прав та обов`язків шахти імені Орджонікідзе ДВО «Кривбасруда» викладено у постановах Верховного Суду від 6 грудня 2017 року у справі № 6-1377цс17; 16 травня 2018 року у справі № 215/3136/17, 17 квітня 2019 року у справі №212/7747/16-ц та 02 жовтня 2019 року у справі 212/629/17-ц. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог\~ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено,\~\~у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Оскільки позовні\~вимоги позивача\~в частині\~стягнення вихідної\~допомоги підлягають\~задоволенню у\~повному обсязі,\~беручи до\~уваги розмір\~невиплаченої вихідної\~допомоги, тривалий час роботи позивача на підприємстві відповідача протягом більше 20 років, суд не знаходить підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи, що кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 25 лютого 2004 року по 07 квітня 2021 року становить 4208 робочих дні, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням склала 9,65 грн., тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 40607,29 грн. (4208 год. х 9,65 грн.) Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 грн., суд виходить з наступного. Згідно з вимогами статті 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З урахуванням вищенаведеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, у цій частині позов слід задовольнити частково та стягнути на користь позивача 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що вимагає позивач, завищеною. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 908 грн. за вимоги щодо стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, а також 181,60 грн. (2000х908/10000) пропорційно до задоволених вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати, а всього 1089,60 грн.

Outcome: partial