Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У жовтні 2015 року до суду звернулась позивач з позовом до [PERSON] із вимогою про позбавлення його батьківських прав на їх спільну дитину [PERSON], [INFO], обґрунтувавши свої вимоги тим, що з 06 квітня 2010 року по 21 березня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] Вказувала, що фактично з часу народження по теперішній час відповідач участі в утриманні та вихованні дитини не приймає, життям дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Крім того вказувала, що 14 травня 2012 року Харківським районним судом Харківської області було винесено вирок по обвинуваченню [PERSON], відповідача у справі, за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років. При цьому зауважила, що потерпілою у справі була її мати, тобто теща відповідача. Також зазначала, що на теперішній час перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, має спільну з ним дитину і [PERSON] сприймає її чоловіка як батько. Тому на підставі вищевикладеного позивач просила суд позбавити батьківських прав відповідача відносно дитини [PERSON], [INFO] та стягнути на її користь судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити, в обґрунтування посилалась на обставини, які викладені в позові та в документи, що до нього долучені. Додатково зазначила, що будь-яких перешкод з боку позивача у спілкуванні відповідача з дитиною не було, а тому відсутність уваги, піклування та допомоги з боку відповідача не має будь-яких об'єктивних підвалин і є лише проявом його незацікавленості та байдужості відносно власної дитини. Зазначала, що було відповідачу відомо де вона мешкає разом і сином, а тому він мав змогу писати листівки сину, направляти йому подарунки на свята, або проявляти свою турботу та цікавість іншим способом, проте не робив. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували. Представник третьої особи органу опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації Салманов О.О., який діє на підставі довіреності від 01.02.2016 року №160 (а.с.51) в судовому засіданні підтримав позовну заяву позивача, долучив письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківський прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки своїх батьківських обов'язків він не виконує, дитиною не цікавиться (а.с.52-54). Свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір'ю відповідача і що за час спільного проживання її сина з [PERSON], [PERSON] сумлінно ставився до виконання ним своїх обов'язків як чоловіка та батька. Ці ж обставини підтвердив і свідок [PERSON], який є батьком відповідача. Обидва свідка також зазначили, що на теперішній час не допомагають та не приймають участі у вихованні їх онука, [PERSON], при цьому об'єктивних причин для цього не мають. Крім того підтвердили, що [PERSON] жодного разу не просив їх передавати подарунки, гроші чи інші знаки уваги його сину [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.09.2010 року - відповідач є батьком [PERSON], [INFO] є [PERSON] (актовий запис № 14 від 08.09.2010 року) (а.с.7). Відповідно до копії рішення Харківського районного суду Харківської області від 21.03.2012 року вбачається, що між позивачем та відповідачем за їх спільним погодженням було розірвано шлюб (а.с.8). Відповідно до інформації, наданої виконавчим комітетом Веселівської сільської ради від 14.09.2015 року вбачається, що за адресою місця мешкання позивача зареєстровані її сини - [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). При цьому зазначено, що діти проживають разом із матір'ю та знаходяться на повному її утриманні. Як вбачається з довідки, видної Веселівським дошкільним навчальним закладом (дитячий садок) «Веселка» Веселівської сільської ради Харківської області Харківського району від 14.09.2015 року №100, [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад «Веселка» з 25.08.2015 року і по цей час. Вихованням та утриманням дитини займається її мати. За весь період перебування дитини в дошкільному навчальному закладі батько не цікавиться дитиною, до дошкільного закладу не приходив, до керівництва та персоналу закладу із запитами не звертався (а.с.15). Відповідно до копії вироку Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2012 року судом встановлено, що відповідач по справі був засуджений до міри покарання у вигляді позбавлення волі строком 7 років за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України. З мотивувальної частини вироку вбачається, що [PERSON] вчинив закінчений замах на умисне вбивство матері позивача, яке не було доведено до кінця з причин, які від нього не залежали. Також судом встановлено, що відповідач відбуває покарання в Холодногірській виправній колонії №18, що знаходиться у м. Харкові. Вирішуючи питання щодо вимог позивача про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відносно своїх дітей батьки мають як права так і обов'язки стосовно її виховання. Так відповідно до приписів ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 164 СК України: " Батьки можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли до нього батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, … засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини ". Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Як вбачається із пояснень сторін позивач наполягає на тому, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує свої батьківські обов'язки, а саме не приймає жодної участі у лікуванні дитини, не цікавиться станом її здоров'я, не відвідує дитячий садок, не допомагає дитині у розвитку, взагалі не бачиться із нею. Дійсно, пунктом 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав ", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Проте на думку суду належних доказів на підтвердження обставин, які б доводили свідомого ухилення відповідача від виховання дитини та нехтування ним своїми обов'язками, позивач не надає. Посилання позивача на те, що причиною позбавлення відповідача батьківських прав є безвідповідальне ставлення до виховання дитини є не доведеним та передчасним. Відомості, які містяться у довідці, видної Веселівським дошкільним навчальним закладом (дитячий садок) «Веселка» Веселівської сільської ради Харківської області Харківського району від 14.09.2015 року №100, не доводять не виконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків по відношенню до [PERSON], що б давало обґрунтовані та беззаперечні підстави для позбавлення його батьківських прав, оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідач відбуває покарання у місцях позбавлення волі, тобто має об'єктивні причини не відвідувати дитячий садок. Посилання позивача, що відповідач свідомо не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, а є лише підставою для звернення до суду із позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька. Крім того, по справі встановлено, що відповідач визнає своє небездоганне ставлення до дитини, проте в судовому засіданні пояснив, що має намір змінити своє ставлення до виховання дитини, бажає спілкуватись з нею та приймати участь у її вихованні. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав орієнтує суди на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. У зв'язку з цим у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків з урахуванням її характеру, особи батьків та інших конкретних обставин суд може відмовити в задоволені позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (пункт 18). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оскільки статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення осіб батьківських прав, при чому перелік цих підстав є вичерпним, але наявність жодної із перелічених підстав не була доведена позивачем. Навпаки, суд вказує, що [PERSON] є молодим за віком і має намір змінити ставлення до виховання дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. А тому, за таких обставин, приймаючи до уваги сам факт заперечення відповідачем проти позовної заяви про позбавлення його батьківських прав, що також свідчить про його інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у вихованні сина, суд вважає за можливе не позбавляти відповідача батьківських прав та попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов'язків. Щодо висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, складеного органом опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитини матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які проживають з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до положень частини першої статті 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року № 2342-IV органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Висновок, який містяться в матеріалах справи (а.с.52-54), про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є поверховими, не містять негативної інформації щодо відповідача та конкретних обставин на користь позбавлення його батьківських прав, вони ґрунтуються переважно на поясненнях позивача, у зв'язку із чим суд їх не може покласти в основу для позбавлення батьківських прав відповідача. Окрім іншого, суд звертає увагу що позбавлення відповідача батьківських прав може бути втручанням у його право на повагу до сімейного життя, що передбачено статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). В даному конкретному випадку позивачем не доведено належним чином необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не обґрунтовано мету такого позбавлення, а саме позбавлення батьківських прав не відповідає нагальній соціальній потребі та не є необхідним. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні не підтверджений належними доказами той факт, що відповідач протягом тривалого періоду часу свідомо, без об'єктивних на те причин ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї дитини. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO], є передчасними та на теперішній час не підлягають задоволенню. Проте суд бажає зауважити, що [PERSON] повинен змінити своє ставлення до сина, оскільки знаходження його у місцях позбавлення волі не є підставою для того, щоб взагалі не намагатися виконувати свої батьківські обов'язки щодо утримання дитини, приймання участі у її духовному розвитку, в тому числі і через родичів та безпосередньо за допомогою поштового зв'язку.

Outcome: dismissed