Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

02.02.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить усунути їй перешкоди у праві користування та розпорядження житловим будинком №87, розташованим по вул. Клюшнікова в м.Татарбунари Одеської області, шляхом позбавлення права користування житлом, посилаючись на слідуючі обставини. Позивачка є власницею житлового будинку №87, розташованого по вул. Клюшнікова в м. Татарбунари Одеської області, що підтверджується договором дарування від 23 лютого 1994 року, зареєстрованого в Татарбунарській державній нотаріальній конторі Одеської області та в МБТІ Татарбунарського району Одеської області 04 липня 1997 року за № 2-44. У вказаному будинку зареєстрований чоловік позивачки відповідач [PERSON], [INFO], з яким вона перебуває у шлюбу з 22.07.2006 року. Відповідач [PERSON] проживав в будинку до 2014 року, а потім, на грунті неприязнених відносин між сторонами, перейшов проживати за іншою адресою і там проживає дотепер. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Позивачка вважає, що вказана обставина порушує її право користування власністю, тому остання звернулась з вказаним позовом до суду, посилаючись на ряд нормативних актів щодо захисту свого майнового права та інтересу. Позивачка та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявились, але надали заяви з проханням справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, позовні вимоги визнав. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 174 ЦПК України, частина четверта якої передбачає, що в разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з копії договору дарування від 23.02.1994 року (а.с.6), [PERSON] прийняла у дарунок житловий будинок №87, розташований по вул. Клюшнікова в .м Татарбунари Одеської області, який належав [PERSON] Вказане домоволодіння зареєстроване за позивачкою на праві приватної власності 04.07.1997 року, про що міститься штамп Татарбунарського МБТІ із зворотного боку договору (а.с.6 зв.). Із копії свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №028069 від 22.07.2006 року (а.с.7) видно, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] вказаної дати був укладений шлюб. Копією домової книги (а.с.8-11) підтверджується, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO] на постійне проживання . Із копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання позивачки [PERSON], завіреного печаткою міської ради за підписами депутата міської ради [PERSON], заступника міського голови [PERSON] та спеціаліста [PERSON] (а.с.18) видно, що [PERSON], [INFO] прописаний, але близько двох років не проживає разом з сімєю за адресою вул.Клюшнікова,87 в м.Татарбунари Одеської області. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно п.1 ст.8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом з достовірністю встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку №87 по вул. Клюшнікова в м. Татарбунари Одеської області, згідно договору дарування (а.с.6). З 2014 року та по теперішній час відповідач, що є колишнім членом сім'ї позивачки, проживає за іншою адресою, добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим створює їй перешкоди у праві користування своєю власністю, незважаючи на те, що втратив право користування вказаним житлом. Вказані обставини та аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та разпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача (який відсутній за місцем реєстрації більше року) права користування житлом та в послідуючому зняття його з реєстрації місця проживання. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами у їх сукупності, суд вважає, що права власника мають бути захищені судом, а тому, враховуючи визнання позову відповідачем (а.с.30), наявності доказів відсутності його за місцем реєстрації більше року(а.с.18), позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житлом, підлягають задоволенню, як основані на законі, що надасть можливість позивачці розпоряджатися та користуватися своїм будинком на власний розсуд. Рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку. На підставі викладеного,

Outcome: approved