Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавської міської ради, Приватне підприємство «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Департамент Державної архітектурно - будівельної інспекції у Полтавській області про визнання права власності на самочинно збутове нерухоме майно . Поряд з цим, 12 грудня 2018 року позивачем [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій останній просив визнати за ним право власності на громадський будинок (магазин) А-1 загальною площею 248,6 кв.м., в тому числі: магазин «А-1» площею 76,4 кв.м., прибудова «А1-1» площею 31 кв.м., прибудова «А2-1» площею 44,2 кв.м., склад «А3-1» площею 92,8 кв.м., ганок «а» площею 4,2 кв.м, що розташований у [ADDRESS]. Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року змінено процесуальний статус Полтавської міської ради, з третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на співвідповідача по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. В судовому засіданні представники відповідачів по справі Виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, Полтавської міської ради при вирішенні даного спору покладались на розсуд суду. Представники третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Полтавській області в судове засідання не з'явились, хоча про день та час слухання справи були належним чином повідомлені про день та час слухання справи. Суд дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить громадський будинок (магазин), що розташований за адресою [ADDRESS]. 16 червня 2015 року між Полтавською міською радою в особі першого заступника міського голови Стеценка В.В. та позивачем ФОП - [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 197 кв.м. - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Термін дії даного договору оренди з 23.04.2015 року по 23.04.2020 року. Судом встановлено, що відповідно до проекту переобладнання власних будівель під офісні приміщення та кафе з добудови на ділянці по [ADDRESS], погодженого та затвердженого головним архітектором м. Полтави 08.03.2003 року, та дозволу № 347 від 12.08.2004 року Полтавської міської інспекції державного будівельного контролю відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за № 1195 від 14.10.2004 року головним управлінням у справах містобудування, [PERSON] було здійснено переобладнання та добудову наступних приміщеньза адресою [ADDRESS], а саме: приміщення № 7 А 3-1 склад - площею 83,4кв.м.; приміщення № 6 А 2-1 склад - площею 30,2кв.м.; приміщення № 5 А 2-1 кабінет - площею 5,4кв.м.; ганок "а" - площею 4,2кв.м. Загальна площа 204,3 кв.м.. З матеріалів справи вбачається, що під час технічного обстеження на предмет визначення можливості або неможливості його надійної та безпечної експлуатації встановлено готовність об'єкта до експлуатації. За результатами проведеного технічного обстеження об'єкта, стан якого оцінюється як придатний до нормальної експлуатації, громадський будинок (магазин), розташований за адресою [ADDRESS], недоліків не виявлено, встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації. Отже судом встановлено, що самочинно збудовані об'єкти позивачем збудовані з дотриманням технічних будівельних, пожежних та санітарних норм. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Стаття 375 ЦК України передбачає, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Частинами 1,2 і 5статті 376 ЦТК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно ч. З, ч. 4ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК, тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи є порушені будівельні норми та правила істотними (п. 12). Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК. при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього (п. 15). При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки (п. 18). Судом встановлено, що позивач у встановленому законом порядку звертався до компетентного органу з питань прийняття об'єктів самочинного будівництва до експлуатації, але позивачу [PERSON] було відмовлено та роз'яснено право звернення до суду з вказаним позовом. Судом приймається до уваги лист Управління з питан містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради, в якому зазначено, що відповідно до протоколу засідання тимчасової комісії з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтава (№Пр/01.3/01 від 02.01.2019 року) при розгляді питання стосовно визнання за [PERSON] права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: дВизнати за Фізичною особою підприємцем [PERSON] право власності на громадський будинок (магазин), що розташований за адресою [ADDRESS], а саме: приміщення № 7 А 3-1 склад - площею 83,4кв.м.; приміщення № 6 А 2-1 склад - площею 30,2кв.м.; приміщення № 5 А 2-1 кабінет - площею 5,4кв.м.; ганок "а" - площею 4,2 кв.м., загальна площа 204,3 кв.м. з огляду надані документи вирішено у судовому засіданні покладатися на розсуд суду. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є законними і обґрунтованими. У відповідності до ст.141 ЦПК України при вирішенні судом питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи, та приймаючи до уваги, що стороною відповідача є органи місцевого самоврядування, тому судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved