Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

02.03.2017 [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та відсотків за договором позики. В обґрунтування позову вказував, що 17.03.2014 між ними та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 8000 доларів США. Отримання цих сум підтверджується розпискою відповідача про отримання коштів від 17.03.2014 року. У вказаний у розписці термін відповідач боргу не повернув, тобто не виконав на себе взяті зобовязання. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь борг та відсотки, за договором позики. Позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув проте в поданій заяві просив справу проводити у його відсутності. Заслухавши позивача та його пердставника, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. На підставі ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 17.03.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики коштів, що оформлювалось у вигляді розписки, позивач надав відповідачу у борг грошові кошти, строк повернення позики по розписці сплив 01.08.2014 року. Відповідно до розписки від 17.03.2014 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] 8000 доларів США на строк до 01.08.2014 року (а.с.6). Однак, після спливу обумовленого терміну повернення позики відповідач не виконав своє грошове зобовязання та добровільно не повернув позивачеві борг за договором позики. Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання належним чином, а саме надав відповідачу грошові кошти в сумі 8000 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача. Крім того, отримання коштів [PERSON] від [PERSON]К, підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON] Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Проте, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав та у встановлений у розписці термін не повернув позивачу позики. Тому, суд прийшов до висновку, що отримані відповідачем кошти необхідно стягнути в примусовому порядку. При цьому, відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов договору; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. У відповідності з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до розрахунків сума боргу становить: по розписці 8000 доларів США, по відсоткам за користування коштами в розмірі 4069 доларів США 83 центи, та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення 619 доларів США 39 центів. Вказана сума заборгованості перевірена судом та є вірною отже підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим позивач ставить вимогу про стягнення такої суми заборгованості у доларовому еквіваленті. Проте така вимога задоволена не може бути з наступних підстав. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією ВСУ, яка викладена у справі №679-цс14 від 02.07.2014. З наведеного видно, що позовна заява підлягає частковому задоволенню,а сума заборгованості за договором позики підлягає стягненню в гривневому еквіваленті з урахуванням офіційного курсу валют встановленого НБУ станом на день звернення з відповідною позовною заявою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial