Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

02.04.2014 до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. У позові вказав, що 12.09.2013 між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,4155 га., розташовані у [ADDRESS]. Вказане домоволодіння належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2001. На підтвердження укладення договору відповідач зареєстрував позивача у будинку та передав ключі, власноручно написав розписку про отримання коштів у сумі 30300 грн. за вказане домоволодіння. Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода ніде не реєструвалася, оскільки у відповідача були відсутні документи, а саме Витягу з реєстру прав власності, що відповідач зобов'язувався виготовити та надати нотаріусу для оформлення договору купівлі-продажу. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням посвідчити купівлі-продажу нотаріально, але відповідач постійно відкладав оформлення вказуючи різні обставини. У зв'язку з чим [PERSON] не має можливості здійснити реєстрацію свого права власності на домоволодіння, що набув на підставі договору купівлі-продажу. Так, вирішив звернутися до суду та просити: визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого господарства загальною площею 0,4155 га., що розташовані у [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] виконаним та дійсним; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS]; визнати право власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,4155 га., розташованої по [ADDRESS] У судовому засідання позивач вимоги викладені у позові підтримав, додатково пояснив. В лютому 2013 року відповідачем було написано позивачу розписку про отримання від останнього кошти у сумі 30300 грн. за проданий [PERSON] житловий будинок. При написанні розписки свідків не було. У [PERSON] була домовленість з відповідачем нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, однак коли вони пішли до нотаріальної контори їх вразила черга та те, що необхідно було збирати велику кількість документів для посвідчення договору, у зв'язку з чим вирішили посвідчити договір купівлі продажу через суд. Крім того, ні позивач ні відповідач на оформлення договору не мають коштів. Також, при оформленні договору чинила перешкоди дружина відповідача, яка не погоджувалася з продажем будинку. Позивач купував вказаний будинок для того щоб у подальшому подарувати його рідній дочці відповідача. Уважав, що головною обставиною, що заважала належним чином їм оформити договір купівлі-продажу - є меркантильне ставлення людей до життя. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок та земельні ділянки належні йому на праві власності та продані на підставі розписки за 30300 грн. укладеної 12.09.2012. [PERSON] підтвердив той факт, що між ним та [PERSON] було укладено таку розписку, оскільки останній обіцяв відповідачу у майбутньому подарувати цей будинок його рідній дочці від першого шлюбу. Нотаріально не мав змоги оформити договір дарування чи заповіт на ім'я доньки оскільки у нього були відсутні кошти, в позивач дав обіцянку. Вказав, що на даний час він має роботу, працюючи теслею у ПАТ «Каплинківське». Відповідач не заперечував проти посвідчення договору купівлі-продажу нотаріально, однак зазначав у він не має коштів та часу оскільки працює. Згідно ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи 12.09.2013 було укладено [PERSON] розписку про те, що останній одержав гроші в сумі 30300 грн. за проданий йому житловий будинок, який належить [PERSON] на праві власності і знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 10). Однак, дана розписка складена відповідачем, невідомо кому адресована, а також відсутні відомості про те, від кого останній отримав кошти у сумі 30300 грн. Житловий будинок [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу складеним між останнім та [PERSON] від 22.06.2001, серія АЕА № 1974368, посвідчений державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області, зареєстрований в реєстрі за № 521 (а.с. 8). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ № 037777 від 29.08.2001, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2001 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,4155 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства (а.с. 9). За нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК України) Частиною 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. ЦК України не встановлює загальнообов'язковості нотаріального посвідчення (нотаріальної форми) правочинів. Нотаріальне посвідчення правочину вчиненого у письмовій формі, необхідне лише тоді, коли це прямо встановлено законом або передбачено домовленістю сторін. Випадки нотаріального посвідчення правочинів передбачені як ЦК України, так і окремими законами. Так, обов'язкове нотаріальне посвідчення правочинів встановлено для: договору застави нерухомого майна (ст. 577); договорів купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна (ст. 657 ЦК) Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції Закону від 11.02.2010 № 1878-VІ «про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України»; далі - Закон № 1878-VІ) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до Закону. Державна ж реєстрація правочинів щодо нерухомості з 01.01.2013 зазначеним Законом скасована. У разі недодержання сторонами вимог Закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК України). Суд ставиться критично до пояснень відповідача, що у нього немає коштів та часу на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, так як [PERSON] сам вказав у судовому засіданні, що має постійне місце роботи. Крім того, відповідач мав час з'являтися у судові засідання на розгляд справи, що підтверджується звукозаписом та наданими поясненнями і тому міг би знайти час на оформлення договору. Позивачем у судовому засіданні не надано доказів того, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору. Крім того, самим відповідачем підтверджено те, що він не заперечує проти нотаріального посвідчення договору. Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до роз'яснено, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова Пленуму ВС України від 06.11.2009 № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України пов'язуються з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав і обов'язків для сторін (п. 13). Чинною редакцією ст. 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що з 01.01.2010 до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Враховуючи вищевикладене, суд рахує що розписка складена [PERSON] є нікчемною і тому договір купівлі-продажу не є укладеним.

Outcome: dismissed