Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

02.04.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що 02 жовтня 2013 року позичив відповідачу [PERSON] 280000,00 гривень під 15 процентів на місяць та строком до 15.03.2014 року. На підтвердження зобов'язань про передачу грошей та строки їх повернення, відповідачем [PERSON] була власноручно написана розписка. Проте, у встановлені розпискою строки, відповідач [PERSON] грошові кошти не повернув, затримку з поверненням боргу ніяк не обгрунтував. Посилаючись, зокрема на ст.ст.1046-1048 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), просив суд стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 280000,00 гривень та відсотки 15% за кожен місяць в розмірі 42000,00 гривень (5 міс. х 42000,00 грн. = 49000,00 грн.), а також покласти на відповідача судові витрати. Під час судового розгляду справи, представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON], що діє на підставі договору та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Зазначила, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у призначений час в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про місце і час судового розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв'язку з цим, суд вважає, що відповідач [PERSON]не з'явився до судового засідання без поважних причин та розглядає справу на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 ст.60 ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а частина 4 цієї статті встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 02 жовтня 2013 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошові кошті у розмірі 280000,00 гривень під 15 процентів на місяць та з терміном їх повернення - 15.03.2014 року. На підтвердження отримання грошових коштів на вищевказаних умовах, відповідач [PERSON] надав позивачу [PERSON] власноручно написану розписку (а.с.4). Відповідно до ст.1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина 1 ст.1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, суд проходить до висновку, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] належним чином виникли зобов'язання за договором позики. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Доказів того, що відповідач [PERSON] своєчасно виконав свої зобов'язання за розпискою щодо повернення грошових коштів позивачу [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення 280000,00 гривень з 15 процентами на місяць від суми боргу (5 місяців х 42000,00 гривень = 210000,00 гривень), а всього 490000,00 гривень є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частина 1 ст.79 ЦПК України відносить до судових витрат: судовий збір та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Позивачем [PERSON] надано докази про понесення судових витрат лише у вигляді судового збору на суму 2,800 гривень (а.с.1, 10). В той же час, загальна сума заборгованості складає 490000,00 гривень, з яких сума позики 280000,00 гривень, сума процентів 210000,00 гривень. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, ставка судового збору встановлюються у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, розмір судового збору по справі повинен становити 3654,00 гривень, а отже різниця між сплаченою сумою судового збору та необхідним розміром у сумі 854,00 гривні також повинна бути стягнута з відповідача [PERSON]

Outcome: approved