Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] (далі - позивачка, [PERSON] ) звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просила стягнути з відповідача на її користь в якості компенсації вартості Ѕ частини автотранспортного засобу марки Opel Vectra 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] грошову суму в розмірі 97 200 грн та понесені нею судові витрати. В обґрунтування позовних вимог, позивачка вказала на те, що під час перебування у шлюбі у період з 1994 року до 28 березня 2018 року, відповідач без її згоди продав спільно нажите майно - автомобіль Opel Vectra 2006 року випуску. Титульним власником цього авто був відповідач. Спірний автомобіль на теперішній час зареєстрований за [PERSON] . На думку позивачки відповідач грубо порушив норми статтей 60, 61, 68 Сімейного кодексу України та статтю 369 Цивільного кодексу України. З огляду на зазначене позивачка просила стягнути з відповідача на її користь 97 200 грн компенсації вартості її частки у спірному автомобілі. У поданому до суду відзиві, відповідач позов не визнав та зазначив, що такі позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позивач не надала доказів придбання спірного автомобіля під час шлюбу за спільно нажиті кошти. Фактично цей автомобіль придбавався за кошти запозичені у [PERSON] , що можна підтвердити показання свідка. У 2017 році [PERSON] звернулася до нього з відповідною вимогою повернути борг. У звязку із відсутністю необхідних коштів, борг був повернутий у вигляді автомобіля. Після переоформлення автомобіля, розписка про отримання у борг коштів ним була знищена. Про зазначені обставини позивачці було відомо. Під час передачі автомобіля [PERSON] позивачка знала про переоформлення цього спірного автомобіля на іншу особу. Позивачкою не надано доказів того, що спірний автомобіль коштує 194 400 грн, звіту про незалежну оцінку автотранспортного засобу надано не було та до позову додано оголошення про продаж автомобіля з іншим роком випуску. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи. У судове засідання, призначене на 11 листопада 2020 року сторони та третя особа не з`явилися. Представник позивача - адвокат Сидоренко Т.В. надала суду заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи без участі сторони позивача за наявними у матеріалах справи доказами. Представник позов підтримала, просила стягнути з відповідача на користь позивачки 75 788, 12 грн компенсації вартості Ѕ частини проданого без її згоди спірного автомобіля, 1884 грн витрат на оплату судової експертизи, судовий збір у сумі 972 грн та 10 000 грн витрат на правову допомогу. Відповідач та його представник в минулих судових засіданнях частково заперечували проти позовних вимог. . В останні судові засідання не з`явилися, повідомлляися судом неодноразово належним чином, доказів поважності причин неявки не надали. 01 жовтня 2020 року представник відповідача адвокат Шубіна Я.В, надала суду заяву про розстрочення виконання рішення суду , в якій зазначено, що відовідач визнає позовні вимоги в сумі 75788,12 грн обгрунтованими та такими, що підлягають задволенню. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, письмових пояснень по суті позовних вимог не надала. Враховуючи думку представника позивача та необхідність дотримання судом встановлених судом строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та третьої особи за наявними в матеріалах справи доказами. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 14 жовтня 1994 року укладено шлюб, який було розірвано за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2018 року. 15 листопада 2017 року відповідач без згоди позивачки [PERSON] продав нажитий під час шлюбу автотранспортний засіб марки Opel Vectra 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу новим власником спірного автомобіля є [PERSON] [INFO] . Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу №19-716, складеного судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Кульковим О.Ю., ринкова вартість автомобіля Opel Vectra р.н. [NUMBER] складає 151 576,24 грн. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд виходить з таких міркувань. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 Сімейного кодексу України). Частина перша статті 63 Сімейного кодексу України визначає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина перша статті 65 Сімейного кодексу України). Приписи частини другої статті 65 Сімейного кодексу України вказують на те, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Такі ж норми закріплені в частинах першій та другій статті 369 Цивільного кодексу України. Із аналізу зазначених норм випливає, що майно набуте подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, яким вони розпоряджаються за взаємною згодою. Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та не заперечується сторонами, що за час перебування у шлюбі (у період з 1994 року до 2018 року) позивачкою та відповідачем як подружжям було придбано автомобіль Opel Vectra 2006 року випуску, власником якого зареєстровано [PERSON] . Суд відхиляє доводи відповідача про те, що спірний автомобіль було придбано на запозичені у [PERSON] гроші, оскільки належних та допустимих доказів цього суду не надано. Показання свідків у даному випадку не можуть бути належним доказом укладання між відповідачем та [PERSON] договору позики коштів для придбання спірного транспортного засобу. Відтак суд дійшов висновку, що спірний автотранспортний засіб Opel Vectra 2006 року випуску є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Таке право відповідно до приписів статті 65 Сімейного кодексу України не припиняється і після розірвання шлюбу. Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Одним зі способів поділу спільної сумісної власності подружжя є присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). При цьому, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 Сімейного кодексу України). Частки майна подружжя можуть бути змінені судом у випадках, передбачених частинами другою та третьою цієї статті. Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що розмір часток подружжя [PERSON] у справі спільної сумісної власності на спірний автомобіль є рівними, кожному належить по Ѕ частці. Належні та допустимі докази щодо визначення часток у майні подружжя на цей транспортний засіб в іншому розмірі у суду відсутні. Враховуючи те, що правочин про відчуження транспортного засобу не є дрібним правочином та зважаючи на приписи статтей 63 та 65 Сімейного кодексу України, суд вважає, що відповідач у разі відчуження спірного транспортного засобу третій особі був зобов`язаний отримати від позивачки дозвіл на вчинення таких дій. Такий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі № 740/3930/15-ц. Однак відповідач зазначеної вимоги закону не виконав, дозвіл позивачки на відчуження спірного автомобіля не отримав, що призвело до порушення права власності позивачки на спільно нажите майно під час шлюбу, а саме його припинення всупереч її волі. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх часткового задоволення. У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 450/436/15-ц вказав на те, що вирішуючи питання вартості спірного автомобіля слід виходити саме з експертної оцінки спірного автомобіля, оскільки у зв`язку з неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає середня ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. З висновку судової автотоварної експертизи спірного транспортного засобу слідує, що ринкова вартість автомобіля Opel Vectra 2006 року випуску складає 151 576, 24 грн. Відтак вартість 1/2 частини спірного автомобіля становить 75 788, 12 грн. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути грошову суму 75 788 грн 12 коп. в якості компенсації вартість Ѕ частини автотранспортного засобу марки Opel Vectra 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат та витратна професійну допомогу, суд зазначає таке. Відповідно до приписів частини першої та другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. В свою чергу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина 3 статті 133 ЦПК України). У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Так, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 137 ЦПК України). Матеріалами справи підтверджується (Договір № 91 від 27.02.2019 року про надання правоовї допомоги) , що позивачка сплатила адвокату сидоренко Т.В. гонорар за надання правничої допомоги у розмірі 10 000 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи зазначені вимоги щодо співмірності витрта на оплату послуг адвоката, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 5000 грн витрат на правовоу допомогу. Відповідно до акту здачі-приймання висновку судового експерта, спеціаліста № 19-716 від 19 червня 2019 року вартість робіт з проведення судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу становить 1884 грн 00 коп. Зазначені витрати позивачки є витратами, пов`язаними із забезпеченням доказів у справі в розумінні статті 133 ЦПК України. Тому з огляду на необхідність часткового задоволення позовних вимог, такі витрати слід стягнути з відповідача на користь позивачки. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір пропорційно до задволених позовних вимог у розмірі 757 грн 88 коп. Також представником відповідача заявлено клопотанн про розстрочення виконання рішення суду в порядку ст. 435 ЦПК України. В обгрунтування клопотання посилається на те, що заробітна плата відповідача становить 12600 грн, при цьому після сплати алміентів на корсить позиваач на утримання неповнолітніх дітей він отримує "на руки" 9500 грн .Після сплати комунальних платежів йому залишається 8000 грн. Також на його утриманні знаходиться матір пенсіонер [PERSON] , 1948 р.н., яка хворіє на онкологічне захворювання та потрбує постійного вартістного лікування. Відповідно до ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Так, відповідно до ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. За такого, оскільки представник відповідача заявив відповідне клопотання з підстав, визначених у Розділі 6 "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах" ЦПК України, то воно не може бути вирішено при ухваленні рішення суду по суті позовних вимог, тобто до початку його виконання. Проте таке не позбавляє відповідача права звернутися з таким клопотанням у визначеному ЦПК України порядку та строк після набуття рішенням суду законної сили або при зверненні рішення суду до примусового виконання.

Outcome: partial