Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя [ADDRESS] і визнання за нею права власності на ? частину цієї квартири, посилаючись на те, що квартира набувалась під час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання за ним права власності на 88,01/100 спірної квартири обґрунтовуючи тим, що на придбання вказаної квартири він брав кредит у Чернігівському регіональному управлінні Державної спеціалізованої фінансової установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" у сумі 37395,75 грн. і в період перебування у зареєстрованому шлюбі було сплачено лише 8838,91 грн., а решту він сплатив після розірвання шлюбу. Рішенням суду був задоволений позов [PERSON] і частково задоволений позов [PERSON] Суд визнав квартиру спільною сумісною власністю подружжя і визнав за кожним з них по ? частині вказаної квартири. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, а в позові [PERSON] відмовити. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не дав оцінки тим обставинам, що квартира придбавались за кредитні кошти, з яких 28526,84 грн сплатив особисто [PERSON] після розірвання шлюбу, і це є підставою для збільшення його частки. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.01.2002 року по 24.11.2010 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 24.06.2003 року між Чернігівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" і сім'єю [PERSON] був укладений кредитний договір на 30 років для будівництва [ADDRESS], на суму 50616 грн., з яких 12465,25 сплатила держава, а 37395,75 грн. повинна була сплатити сім'я. Рішенням виконкому Менської міської ради від 28.08.2003 року № 167 було визнано право власності на спірну квартиру, загальною площею 63,4 кв.м, за [PERSON] і це право було ним зареєстроване 30.09.2003 року. Вказана квартира договором від 13.10.2003 року між [PERSON] та Фондом була передана в заставу до закінчення терміну дії кредитного договору. За період з 04.11.2003 року по 13.09.2010 року було сплачено подружжям 8838,91 грн., з 31.12.2010 року по 20.12.2013 року [PERSON] особисто сплатив за кредитом 28556,84 грн. і 23.12.2013 року між [PERSON] та Чернігівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" складений акт № 53 про виконання зобов'язань за кредитною угодою, у зв'язку з чим договір застави припинив свою дію. [PERSON] вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і кожному з подружжя належить по ? частині. [PERSON] вважає, що спільною сумісною власністю є частина квартира, кредит за яку сплачений під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а решта квартири є його особистою приватною власністю, так як гроші сплачувались ним особисто вже після розірвання шлюбу. Задовольняючи позов [PERSON] повністю і частково позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну квартиру на умовах кредитування Чернігівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" виникло у сторін під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі і при наявності неповнолітніх дітей, а тому боргові зобов'язання покладаються як на чоловіка так і на дружину і кожен має рівні права на спільно придбане майно. Проте, апеляційний суд тільки частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Так, дійсно відповідно до ст.ст.22, 28 КпШС УРСР, які діяли на час виникнення правовідносин між подружжям, та ст.ст.60, 70 ч.1 СК України, які розповсюджуються на ці правовідносини на даний час, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частинах. Суд першої інстанції вірно виходив з вказаних норм права встановлюючи, що придбане майно подружжям [PERSON] є їх спільною сумісною власністю і належить їм у рівних частинах. Однак, при визначенні обсягу спільно нажитого майна, необхідно виходити з того, що в період шлюбу, сторони створили спільну сумісну власність на суму 8838,91 грн. і саме ця частка належить кожному з них в рівних частинах, тобто по 4419,46 грн. Решта суми, сплаченої за квартиру, тобто 28556,84 грн. належить [PERSON], що не заперечує і [PERSON] Таким чином, відсутні підстави вважати, що вся квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Реєстрація права власності на квартиру в період шлюбу не позбавляє [PERSON] права на особисту приватну власність. Наявність пільгового кредиту також не є підставою для позбавлення [PERSON] права на особисту приватну власність і це є правовідносини між ним та Фондом. З урахуванням ст.ст.57, 60 СК України, які діяли на час виникнення у [PERSON] права на особисту приватну власність, йому належить частина квартири вартістю 32976,30 грн., що становить 22/25 частини квартири, або 88 %, загальною площею 55,792 кв.м, а [PERSON] є власницею частини квартири вартістю 4419,46 грн., що становить 3/25 частини квартири, або 12%, загальною площею 7,608 кв.м. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні через порушення норм матеріального права в частині визначенні обсягу спільно нажитого майна подружжя і визначення розміру часток, які належать кожному зі сторін.

Outcome: partial