Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Представник позивача, посилаючись на те, що відповідачі не виконали умови кредитного договору, не повернули банківський кредит та належні відсотки за його користування, тому просив суд стягнути з відповідачів заборговані станом на 24.09.2015 року грошові кошти в сумі 21 968,30 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ (станом на дату розрахунку) 473 968,90 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом 19 764,91 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ - 426 430,48 грн.; В т.ч. прострочена заборгованість за кредитом 553,04 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ - 11 931,91 грн.; - заборгованість по відсоткам 2 203,39 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ - 47 558,42 грн.; В т.ч. прострочена заборгованість за відсотками 2 140,03 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ - 46 171,42 грн. в солідарному порядку та понесені судові витрати - в рівних частках. Пеня не розраховувалася відповідно до Протоколу ДПЗРК № 114-0-0-00/9-2137 від 15.09.2015 - в рівних частках. В судовому засіданні представник позивача за письмовою довіреністю [PERSON] не з»явився, надіслав письмові заперечення на заперечення відповідачів, просив справу розглянути без них, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд стягнути з відповідачів борг в солідарному порядку, також просив суд стягнути з відповідачів судовий збір в рівних частках, при цьому зазначив, що вони не заперечують проти винесення судом заочного рішення в разі належного повідомлення відповідачів, які не з»явилися до суду та не надіслали заяв та клопотань. В судове засідання відповідач [PERSON] зявився, з позовними вимогами не погодився, про що надав відповідні заперечення та просив суд відмовити в їх задоволенні. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала письмову заяву, просила справу розглянути без неї, з позовними вимогами не погодилася, просила суд відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 08.08.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль», назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» (далі «Позивач», «Банк») та [PERSON] (далі «Відповідач», «Позичальник») був укладений кредитний договір № 014/7336/74/115643, відповідно до умов якого, останньому був наданий кредит у сумі 20 000,00 дол. США (двадцять тисяч доларів 00 центів). Кредит був наданий на строк до 08.08.2027 року. Процентна ставка за користування кредитом складала 13,0% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 553 ЦК України, за договором Поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним Договором № 014/7336/74/115643 укладеним 08.08.2007 між Банком та [PERSON], цього ж дня був укладений договір Поруки, згідно якого поручитель [PERSON], нарівні з Позичальником взяла на себе перед Банком відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов кредитного Договору. Пунктами 2.1-2.7 згаданого договору Поруки визначено, що Поручитель, як фізична особа, зобовязується відповідати перед Кредитором (Банком) за виконання зобовязань, взятих на себе Позичальником за вищевказаним Договором в тому ж обємі, що і Позичальник. Пунктом 2.1 згаданого договору Поруки визначено, що Поручитель зобовязується відшкодувати Кредиторові збитки, які можуть бути нанесені в результаті невиконання або неналежного виконання покладених на Позичальника обовязків. У відповідності до ст. 546 ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Так, судом встановлено, що між Банком та [PERSON] 09.08.2007 року був укладений Договір іпотеки, згідно якого Іпотекодавець ([PERSON]) надав в іпотеку Іпотекодержателю ([PERSON] Аваль) в рахунок забезпечення зобов»язання за кредитним Договором нерухоме майно, а саме: 57/100 частин житлового будинку, що розташований в м. Радомишль Житомирської області по вул. Горького, 57. Відповідно до умов п. 3.1 кредитного договору, кредит надано на умовах його строковості, забезпечення, повернення та плати за користування. Відповідно до п. 6.5 кредитного договору, [PERSON] має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом та неустойки, у випадках невиконання Позичальником умов цього договору та/або договорів застави чи інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав Позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього, за 30 днів, повідомлення Позичальника рекомендованим листом. Відповідно до п. 10.1 кредитного договору, за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього договору, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня закінчення строку виконання зобовязань. З метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України 30 липня 2010 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову Угоду №1 до кредитного договору № 014/7336/74/115643 укладеного 08.08.2007 року, відповідно до умов якої строк погашення кредиту був продовжений на 12 місяців, а також тимчасово був зменшений розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України 09 вересня 2011 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову Угоду № 2 до кредитного договору № 014/7336/74/115643 укладеного 08.08.2007 року, відповідно до умов якої строк погашення кредиту був продовжений на 12 місяців, а також тимчасово був зменшений розмір щомісячного платежу. Як вбачається з розрахунку заборгованості, Позичальник не виконує належним чином своїх грошових зобовязання за кредитом, відповідно до умов кредитного договору та графіку погашення кредиту. Загальна сума заборгованості позичальника [PERSON] перед Банком, станом на 24.09.2015 року, згідно умов кредитного договору № 014/7336/74/115643 укладеним 08.08.2007 року складає грошові кошти в сумі 21 968,30 дол. США,що еквівалентно по курсу НБУ (станом на дату розрахунку) 473 968,90 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. При цьому, згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, відповідач при укладанні Кредитного договору погодився щодо його усіх його умов, зокрема, й щодо строку дії договору. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд вважає, що вимоги відповідача не ґрунтується на законі є надуманими, оскільки з Кредитного договору вбачається, що в них встановлено термін дії договору, шляхом вказівки на подію, що має неминуче настати, а саме до повного виконання сторонами своїх зобов»язань, що не суперечить ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статтями 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. З якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валют. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. З зазначеного вбачається, що у ПАТ «[PERSON] Аваль» на момент укладання кредитного Договору від 08.08.2007 року була в наявності Генеральна ліцензія на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті. Нормою, визначеною ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки, згідно до вимог ст. 11 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, можуть бути: - визнання права; - визнання правочину недійсним; - припинення дії,яка порушує право; - припинення становища, яке існувало до порушення; - примусове виконання зобов"язання в натурі; - зміна правовідношення; - припинення правовідношення; - відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; - відшкодування моральної (немайнової шкоди; - визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд також вправі захистити цивільне право або інтерес сторін іншим способом, що встановлений Договором або Законом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а заперечення відповідача щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 18, 19 Закону У країни «Про захист прав споживачів», ст. 3, 5, 203, 215, 251, 252, 626, 627. 638, 1046, 1054 ЦК України та

Outcome: approved