Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди у розмірі 14 616,00 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 16.11.2014 року , близько 13 години, водій [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по вул. Садова в селі Михайлівська Рубежівка в напрямку села Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області в порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість та не контролював рух керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого поблизу будинку №73 по вулиці Садовій в селі Михайлоівська Рубежівка допустив перекидання на дах автомобіля «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER]. Внаслідок ДТП пасажир автомобіля марки «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER], потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.02.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього їй як сестрі померлої було завдано матеріальної шкоди. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія, який на законний підставах здійснює експлуатацію транспортного засобу «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована у ПрАТ «СК «провідна» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі №АІ/2315162. Пунктом 3 даного Договору (Полісу) встановлено, що страхова сума за шкод завдану життю і здоров'ю потерпілих становить 100000,00 грн. Вона у визначеному законом порядку звернулась до відповідача із заявою про настання страхового випадку та виплатою страхового відшкодування. 20.07.2015 відповідач частково виплатив їй суму страхового відшкодування у розмірі 3000,00 грн., а в решті частини відмовив посилаючись на те, що постановою правління Фонду соціального страхування №45 від 03.10.2008 року встановлено розмір витрат на виготовлення та встановлення стандартного пам'ятника для Київського регіону в розмірі 3000,00 грн. Вважає, що відмова відповідача у здійсненні страхового відшкодування у повному обсязі є незаконною та такою, що суперечить Закону України №1961-ІУ від 01.07.2004, оскільки сфера постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №45 від 03.10.2008 року не поширюється на правовідносини щодо обов'язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та крім цього, дана постанова встановлює ціни на ритуальні атрибути що існували у 2008 році про мінімальній заробітній платі у розмірі 545,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет на 2008 рік" № 107-УІ від 28.12.2007 р. (стаття 59)), тоді як страховий випадок відбувся у 2014 році при мінімальній заробітній платі - 1218,00 грн. (Закон України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (Стаття 8)). Так, нею були понесені витрати на поховання сестри у розмірі 29 900,00 грн. З урахуванням ліміту страхового відшкодування по витратах на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, належний розмір страхового відшкодування [PERSON] становить 14616,00 грн. (1218,00 грн.*12). Тому просила суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на користь [PERSON] 14 616, 00 грн. страхового відшкодування, пов'язаного із витратами на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника [PERSON] У судове засідання позивачка не з'явилася. Направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, надав суду письмові заперечення по суті спору, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи встановлено, що 16.11.2014 року , близько 13 години, водій [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по вул. Садова в селі Михайлівська Рубежівка в напрямку села Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області в порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість та не контролював рух керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого поблизу будинку №73 по вулиці Садовій в селі Михайлівська Рубежівка допустив перекидання на дах автомобіля «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER]. Внаслідок ДТП пасажир автомобіля марки «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER], потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] року у віці 22 роки. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.02.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Станом [INFO] року цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі №АІ/2315162. У встановленому законом порядку [PERSON] як потерпіла звернулась із заявою до ПрАТ «СК «Провідна» про відшкодування матеріальних збитків, додавши до заяви товарні чеки на придбання одягу та галантерейних товарів для поховання на загальну суму 10810,00 грн, товарний чек на придбання пам'ятнику на суму 29 90,00 грн, товарні чеки та квитанції про сплату поминальних обідів. Листом ПрАТ «СК «Провідна» від 20 липня 2015 року №17-05/8821 повідомила [PERSON] про наявність підстав для відшкодування понесених нею витрат у розмірі 3 000,00 грн. Відповідно до 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Разом з тим, з вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.02.2015 року також встановлено, що потерпіла [PERSON] як сестра померлої [PERSON] від пред'явлення цивільного позову до [PERSON] відмовилась, оскільки всі витрати пов'язані із похованням сестри були відшкодовані, просила суд не позбавляти [PERSON] волі. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо- транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Тому, за змістом положень зазначеного Закону та ст. 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування. І лише у разі відсутності такої згоди за її заявою до субсидіарної відповідальності залучається страховик. Однак, згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 24 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості. При цьому, позивачкою не надано суду граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у Київській області. З матеріалів справи вбачається, що пам'ятник був виготовлений та придбаний позивачем у м.Києві у ФОП [PERSON] за 29 900,00 грн. Однак сам факт придбання за ці кошти пам'ятника не є підставою для відшкодування з боку Страховика, який не є безпосереднім учасником ДТП та не є заподіювачем шкоди повної вартості оскільки, як зазначалось вище, витрати на виготовлення пам'ятників і огорож підлягають відшкодуванню не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. За змістом ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право на отримання відшкодування за шкоду, пов'язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання. Витрати на поховання мають бути обґрунтовані та відшкодовуються при наданні страховику оригіналу свідоцтва про смерть та документів, які підтверджують такі витрати. Із аналізу положень статей 1201 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що витрати на виготовлення пам'ятника визначаються із фактичної вартості, але із урахуванням граничної вартості пам'ятників у даній місцевості. В разі відсутності даних щодо граничної вартість стандартного пам'ятника у даній місцевості суди із урахуванням положень ч. 8 ст. 8 ЦПК України застосовують Постанову Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві від 03.10.2008 № 45 (чинної на час розгляду справи). Крім цього, слід зазначити, що Верховний Суд України в ухвалі від 29.09.2010 року дійшов правового висновку про те, що страховиком підлягають відшкодуванню витрати на виготовлення пам'ятників і огорож в межах їх граничної вартості згідно з відповідною довідкою. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: dismissed