Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою до ТОВ «Орлан-Транс-Груп» про стягнення заборгованості по заробітній платі середнього заробітку на час затримки розрахункупри звільненні, індексу інфляції та зобовязання видати оформлену належним чином трудову книжку. Як вбачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що з 05.05.2004 року по 20.11.2018 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Орлан-Транс-Груп», про звільнення її ніхто не повідомив, наказ про звільнення не надали, а також не видали трудову книжку. Про звільнення вона взнала випадково, коли у квітні 2019 року звернулась до відділу кадрів товариства для з"ясування обставин затримки у виплаті зарплати. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованність по зарплаті в сумі 46 843, 17 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв"язку із порушенням термінів іх виплати в розмірі 4 311,43 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та зобов"язати відповідача видати їй трудову книжку із записом про звільнення. Ухвалою судді від 26.06.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.10.2019 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача до суду не з"явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомлені, відзив на позов не надано. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 07.06.2019 року позивачка [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Орлан-Транс-Груп» (а.с. 10-12). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівнику, регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох раз на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. В силу ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. До заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Однак, аналізуючи надані суду докази, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою не надано належних доказів,щодо зарахування на посаду, звільення з посади, надання відповідачу трудової книжки її серія та номер при прийомі на роботу, наказ про звільнення. також позивач не зверталась до суду із клопотанням про витребування або забезпечення доказів. Позивач також не повідомила суд про підстави звільення від доказування у порядку ст. 82 ЦПК України. Доказ наданий позивачем, щодо банківської виписки по рахунку № [NUMBER] , підприємство ТОВ «Орлан-Транс-Груп», отримувач - [PERSON] (а.с.6-8) не свідчать про час перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, відсутня назва посади позивача та розмір окладу, а тому не може бути достатнім доказом у справі. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивачки не грунтуються на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: approved