Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

01.06.2018 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом обґрунтовуючи тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15.08.2001 року, від спільного проживання у них народилась дочка - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні. Відповідач не виконує належним чином батьківські обов'язки, не турбується про матеріальне забезпечення дитини, її розвиток та стан здоров'я, не зустрічається з нею та не приймає участі у її вихованні. Тому, позивач просила в судовому порядку позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на дочку [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до повноліття дитини та покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою від 21.08.2018 року, після усунення позивачем недоліків позову, було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 16.10.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дочку [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до повноліття дитини та покласти судові витрати на відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Представник Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, за довіреністю у справі, Махаринський Григорій Володимирович в судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам дитини. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши учасників справи, думку неповнолітньої [PERSON], покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, з матеріалів справи ( а.с. 6-17) вбачається, що [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS], та [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], зареєстроване місце проживання: невідоме, з 15.08.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, а 17.07.2014 року відділом ДРАЦС РС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області було видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ними. Від спільного проживання сторони мають дочку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем та перебуває на повному її утриманні, що узгоджується з показами свідків. Також, встановлено, що відповідач [PERSON] згідно з Указом Президента України № 599/2009 від 07.08.2009 року набув громадянства України на підставі ч.1 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» та 30.07.2014 року отримав паспорт громадянина України, а 24.12.2015 року було видано свідоцтво про зміну імені [PERSON], а саме було змінено прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» та ім'я з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 8-11). З матеріалів справи ( а.с. 52-53) вбачається, що [PERSON], [INFO], є студенткою 14 ПО ( ін.) групи І курсу спеціальності «Початкова освіта ( основи інклюзивного навчання) Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради «Білоцерківський гуманітарно - педагогічний коледж» ( І рівень акредитації), навчається на денній формі з 01.09.2018 року ( за державним замовленням), її мати [PERSON] виховує дитину мама, батько навчанням та вихованням дитини не цікавиться і не займається, що узгоджується з показами свідків. Згідно із висновком від 28.08.2018 року № 448 ( а.с.38), орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON], [INFO], та таким, що відповідає інтересам дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини ( ст..151 СК України). Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідач відзив із запереченнями проти позову та жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача не подав. Суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи думку неповнолітньої та висновок органу опіки та піклування, приходить до висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON], [INFO], оскільки ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, коли особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, а в бездіяльності відповідача вбачається свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків в обсязі необхідному для повноцінного розвитку дочки, розвитку її особистості та уявлення про навколишній світ, засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі та нормального самоусвідомлення. Відповідно до ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч.1.ч.2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дитину, між ними не було укладено ні усного, ні письмового ні нотаріально посвідченого договору, відповідач за місцем роботи заяву про відрахування з його заробітної плати суми аліментів не подавав, як і не надав до суду відомостей про розмір його заробітної плати, для визначення його матеріального стану. Отже, між сторонами відсутня добровільна домовленість відповідно до ст.ст. 181,187,189 СК України, а у разі неможливості досягнення між батьками угоди про добровільне відрахування (сплату) одним з них аліментів, кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу платника і (або) у твердій грошовій сумі відповідно до ст. 181 СК України. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Отже, мінімальний розмір аліментів має становити не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку визначений на відповідний період року. Визначаючи розмір аліментів суд врахував, що: позивач одноособово утримує дочку, яка потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; відповідач є здоровим та працездатним, іншим особам аліменти не сплачує, в добровільному порядку матеріальної допомоги на дитину не надає. Суд, максимально враховуючи інтереси дитини,

Outcome: approved