Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та третьої особи: [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку, який переданий йому у власність на підставі договору довічного утримання, укладеного 03.11.2009 між ним та його батьком [PERSON] . Згідно з вказаним договором останній передає у власність сина належне йому на праві особистої власності домоволодіння, яке складається з житлового дерев`яного будинку, житловою площею 53,0 кв.м, загальною площею 83,6 кв.м (літера А), літня кухня (літера Б), стайня (літера В), стодола (літера Г), шопа (літера Д), вбиральня (літера Е), криниця, ворота, огорожа (№№1, 2, 3), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а він, приймаючи вказане домоволодіння, взамін зобов`язується надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення. Всі реєстраційні дії, пов`язані з укладенням зазначеного договору були здійснені, а саме: 03.11.2009 - договір зареєстрований у Державному реєстрі правочинів; 19.11.2013 - зареєстроване право власності на нерухоме майно та на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 8076122) було встановлене обтяження - заборона на нерухоме майно; 02.07.2019 - на підставі свідоцтва про смерть [NUMBER] від 02.05.2019 обтяження припинено (індексний номер рішення 47606511). На даний час в будинку, окрім нього, зареєстровані ще й інші члени сім`ї, а саме: мати [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , та брат [PERSON] , [INFO] . Фактично вказані члени сім`ї проживають за адресою реєстрації, крім його брата [PERSON] , який і є відповідачем по даній справі. На час укладення договору довічного утримання останній був зареєстрований в житловому будинку, але фактично там не проживав. Перешкод в користуванні житловим будинком відповідачу він не чинив. З моменту укладення ним з батьком договору довічного утримання брат [PERSON] фактично не проживав і не проживає у будинку, не сплачує будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не веде з ним спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, жодних витрат на утримання будинку не надає, тобто підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житлом немає. Той факт, що брат [PERSON] тривалий час не проживає за своїм місцем реєстрації ( [ADDRESS] ), а саме в будинку, який на праві власності належить йому, підтверджується актами обстеження від 15.12.2010, від 14.06.2019, від 28.10.2019, від 23.10.2020. Відповідач не проживає в житловому приміщенні за вищевказаною адресою понад один рік без поважних причин, не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для нього незручності у реалізації його права власності на житловий будинок. Він, як власник житлового будинку, на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та вважає, що має всі підстави для звернення з даним позовом. До судового засідання від представника позивача - адвоката Кобилинець Т.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі її довірителя, в якій вони позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити повністю з підстав, викладених в ньому, стягнути з відповідача також понесені судові витрати, на підтвердження чого долучає відповідні докази, не заперечує проти заочного розгляду справи, наслідки розгляду якого їм відомі. Зауважує суду, що відповідач за адресою місця реєстрації не проживає з 1997 року. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 03.11.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. 30 листопада 2020 року від позивача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без нього, в якій він позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 30.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 22 грудня 2020 року позивачем подано заяву про проведення судового засідання, призначеного на 22.12.2020 о 16.00 год без його участі, в якій він також позов підтримує та повідомляє суду, що всі наявні в нього докази ним долучені, окрім доказів понесеним ним судових витрат, які він долучить в порядку визначеному ЦПК України. 18 січня 2021 року представником позивача - адвокатом Кобилинець Т.В. подано заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, в якій вона також не заперечує проти заочного розгляду справи. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляв, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності відповідача. Ухвалою суду від 18.01.2021 постановлено провести заочний розгляд даної справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розгляд даної справи проводиться у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом на підставі письмових заяв та доказів, наявних в матеріалах справи. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 03 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Тимків Н.В., зареєстрований у реєстрі за №1112, згідно з яким [PERSON] передає у власність [PERSON] належне йому на праві особистої власності домоволодіння, яке складається з: житлового дерев`яного будинку, житловою площею 53,0 кв.м, загальною площею 83,6 кв.м, позначеного в плані л.А, літня кухня л.Б, стайня л.В, стодола л.Г, шопа л.Д., вбиральня л.Е, криниця №1, ворота №2, огорожа №3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] приймає вказане домоволодіння взамін чого зобов`язується надавати відчужувачу [PERSON] довічно матеріальне забезпечення (а.с.8). Також 03.11.2009 приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Тимків Н.В. накладено заборону на відчуження зазначеного домоволодіння до припинення чи розірвання вказаного договору довічного утримання, зареєстровано в реєстрі за №6 (а.с.8 зворотна сторона). Згідно з витягом №7910880 від 03.11.2009 з Державного реєстру правочинів, у Державному реєстрі правочинів зареєстровано вказаний договір довічного утримання, номер правочину - 3692157 (а.с.9). Відповідно до витягу №13024458 від 19.11.2013 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 14.11.2013 внесено відповідний запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 8076122) про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на нерухоме майно, яке виникло на підставі договору довічного утримання від 03.11.2009 №1112 (а.с.10). 02 липня 2019 року накладене нотаріусом обтяження на відчуження зазначеного домоволодіння припинено, про що свідчить витяг №172480229 від 03.07.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с.11). Відповідно до довідки № 6812 від 27.10.2020 Долинської міської ради, за адресою: вул. Тур`янська, 23 в с. Мала Тур`я Долинського району Івано-Франківської області зареєстровані: [PERSON] (уповноважений власник), [INFO] , [PERSON] (мати), [INFO] , [PERSON] (дочка), [INFO] , [PERSON] (брат), [INFO] , та [PERSON] (дочка), [INFO] (а.с.16). Згідно з актами обстеження від 15.12.2010, від 14.06.2019, від 28.10.2019 та від 23.10.2020, [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає та не веде спільне господарство (а.с.12, 13, 14, 15). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу непроживання члена сім`ї власника будинковолодіння у ньому без поважних причин понад один рік та наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим жииловим приміщенням. Оцінка суду: вивчивши зміст заяв сторони позивача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з висновками, до яких прийшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивач на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї позивача, не проживає за адресою місця своєї реєстрації в [ADDRESS] , більше одного року (з 1997 року) без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинковолодіння та не приймає участі у спільному побуті, а його реєстрація перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, так як він не може розпорядитися належним на праві власності майном на власний розсуд тільки через те, що за реєстрацією у належному йому будиноковолодінні значиться відповідач. Дана обставина відповідачем не спростована, доказів поважності не проживання за місцем реєстрації чи наявності іншої домовленості між ним і власником відповідачем не представлено. За таких обставин суд вважає , що позов підлягає до задоволення, а [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить сплату судового збору у розмір 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією (а.с.5) та оплату витрат за надання професійної правничої допомоги у фіксованому розмірі 1800 грн, на підтвердження чого надає суду квитанцію від 18.01.2021 на вказану суму та договір від 30.10.2020 про надання правничої допомоги, відповідно до якого гонорар сплачено фіксованою сумою в розмірі 1800 грн (а.с. 37-40, 41). Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відповідно 840,80 гривень судового збору та 1800 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 18 ЦПК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved