Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

02.04.2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Товарна Біржа «Нерухомість Сангай», про визнання договору №60 міни нерухомого майна, укладеного 13.12.1996 року дійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.12.1996 року позивачі з однієї сторони та відповідачі з іншої уклади договір міни, згідно якого у власність відповідачів перейшла належна позивачам квартира [ADDRESS] , а відповідачі передали позивачам у власність належну їм квартиру [ADDRESS] . Договір був укладений на Товарній Біржі «Нерухомість Сангай». В подальшому відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення зазначеного договору. Позивачі вважають, що спірний договір міни вчинений і виконаний у повному обсязі. Відповідачі були законними власниками квартири, ніяких перешкод в розпорядженні майном не було, тому вони мали право його відчужувати, в тому числі шляхом обміну. Фактично всі істотні умови договору міни були виконані, позивачами передано відповідачем належну їм на праві власності квартиру, яку відповідачі прийняли та почали розпоряджатися на власний розсуд. Позивачі в свою чергу, прийняли у власність квартиру, належну відповідачам. Таким чином, укладений договір міни нерухомого майна виконаний в повному обсязі. Відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення угод. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із зазначеним позовом. До судового засідання позивачі не з`явилися, суду надали заяви, в яких просили справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідачі та представник третьої особи Товарної Біржі «Нерухомість Сангай» до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.12.1996 року на Товарній Біржі «Нерухомість Сангай» між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір № 60 міни нерухомого майна, згідно якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] обміняли квартиру [ADDRESS] на квартиру [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [ADDRESS] , без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 19041 від 16.12.1996 року. При укладанні договору міни сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір міни нерухомого майна укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі міни нерухомого майна сторони повністю оговорили усі істотні умови, всі зобов`язання за договором міни нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт міни нерухомого майна і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 3ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обов`язків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зазначено, що норми ч.2ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Отже, оскільки договір міни нерухомого майна від 13.12.1996 року було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved