Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

02.03.2021р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Дніпровського МНО Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції Небосенко О.А. (а.с. 2-7). Ухвалою судді\~Наумової О.С.\~від 05.03.2021р. відкрито провадження\~по справі,\~справу призначено\~до розгляду\~за правилами\~загального позовного\~провадження,\~призначено проведення\~підготовчого судового\~засідання (а.с.\~40). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка 13.02.2014р. склала заповіт, яким все своє майно заповідала позивачеві. Після смерті матері відкрилась спадщина на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала батькам [PERSON] і [PERSON] в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.01.1999р. виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська. При цьому, після смерті батька позивача [PERSON] , який помер [INFO] , мати успадкувала половину вказаної квартири і 25.03.2014р. [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Небосенко О.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] . Постановою нотаріуса від 10.08.2020р. відмовлено у видачі свідоцтва, у зв`язку із не наданням позивачем документів, які підтверджують факт спільного проживання разом із спадкодавцем на момент смерті, а також пропущенням строку на подання заяви про прийняття спадщини. На обґрунтування обставин спільного проживання із матір`ю на момент смерті позивач зазначив, що мати [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.12.1972р. і до дня смерті - [INFO] , інші особи з нею зареєстровані не були, про що видана довідка відділу обліку проживання і зичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних заслуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14\\5-5428 від 05.06.2020р. 06.01.2019р. мати зламала ногу, їй був накладений гіпс. Після перелому вона не могла самостійно рухатися, потребувала стороннього догляду, тому позивач перевіз її за своїм помешканням за адресою: [ADDRESS] , де з січня 2019 року вона проживала з ним постійно до дня смерті. Позивач доглядав за нею, купував ліки, викликав лікарів. Отримувану матір`ю пенсію витрачав для її лікування. Після смерті матері звернувся до КП «Ритуальна служба» ДМР, отримав дозвіл на поховання [PERSON] на Сурсько Литовському кладовищі, отримав свідоцтво про поховання серії [NUMBER] від 08.04.2019р. На підставі викладеного, просив встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , померлою [INFO] на день відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідач Дніпровська міська рада позовні вимоги не визнав. 28.04.2021р.\~представник відповідача\~ Чудновський\~А.О.\~(діє\~на підставі\~довіреності від\~24.12.2020р.\~ а.с.\~51) надав відзив на позовну заяву (а.с. 47-50), у якому зазначив, що позивач необґрунтовано пропустив строк на подання заяви про прийняття спадщини, доказів того, що в межах строку, наданого цивільним законом, позивач вчинив дії, які б свідчили про прийняття ним спадщини за заповітом, не надав, тому це слід вважати фактичним неприйняттям спадщини за заповітом. Вважав, позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки факт спільного проживання зі спадкодавцем, який позивач просить встановити, не дає йому права на фактичне прийняття спадщини, а тому вимоги позивача не підлягає задоволенню. Третя особа\~-\~приватний нотаріус\~Дніпровського МНО\~Небосенко О.А., будучи повідомленим належним чином про дату, місце та час проведення засідання по справі, про що наявні докази в матеріалах справи, в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи без його участі не надав. Сторони 12.05.2021р. надали заяви, у яких просили справу розглядати без їх участі, кожен з них наполягав на власній позиції по справі (а.с. 53, 56). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги обох сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Суд встановив наступні обставини справи по справі і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтва про його народження (а.с. 12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 11). 13.02.2014р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений Державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Водолазською Н.В. за реєстром № 8-150, в якому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала синові [PERSON] (а.с. 13). Заповіт внесений державним нотаріусом Водолазською Н.В. до спадкового реєстру заповітів за № 55729145 від 13.02.2014р., що видно із витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала батькам позивача - [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.01.1999р. виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська згідно з розпорядженням за № 1/681-99 від 27.01.1999р., зареєстрованим Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу за № 482п-1091-491 (а.с. 16). [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 20). Після смерті батька, матір [PERSON] успадкувала 1/2 частини вказаної квартири і 25.03.2014р. [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , посвідчене державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК за реєстром № 8-317 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.03.2014р. за № 5098023 (а.с. 22-23). Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Дніпровського МНО Небосенко О.А. від 10.08.2020р. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що позивач не надав документи, що підтверджують факт сумісного проживання разом із спадкодавцем на момент смерті, а також не подав заяву про прийняття спадщини у належний законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою нотаріуса від 10.08.2020р. позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із ненаданням документів, що підтверджують факт сумісного проживання із спадкодавцем на момент смерті, а також пропуском подання заяви про прийняття спадщини. Разом із тим, судом установлено, що мати позивача [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.12.1972р. і до дня смерті - [INFO] , інші особи з нею зареєстровані не були, що підтверджено листом Відділу обліку проживання і зичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-5428 від 05.06.2020р. (а.с. 25). Позивачем надана довідка Дніпровської міської клінічної лікарні № 16, з якої установлено, що 06.01.2019р. [PERSON] зламала шийку лівого стегна, у зв`язку з чим їй накладений гіпс (а.с. 32). Як зазначає позивач, мати після перелому не могла самостійно рухатися навіть по квартирі, потребувала стороннього догляду, тому він перевіз її до свого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надав копію медичної картки амбулаторного хворого 1-го поліклінічного відділення Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 10 Петренко Н.І. із відповідним записом (а.с. 31). З січня 2019 року [PERSON] проживала з позивачем за вказаною адресою до дня смерті, він доглядав за нею, придбавав ліки, продукти харчування, викликав лікаря, отриману пенсію матері витрачав на її лікування. Позивачеві КП «Ритуальна служба» видано свідоцтво про поховання [PERSON] . ДМР серії ААА № 648692 від 08.04.2019р. (а.с. 27). Прийняття спадщини - є правом спадкоємця і залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідно волевиявлення спадкоємця і зпїйснення ним певних дій. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановленню підлягають обставини щодо спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем (що розуміється як наявність взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, спільне утримання майна, ведення спільного господарства та інше) на час смерті останнього. Таким чином, саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Згідно із ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи. Положеннями ст. 2 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З огляду на викладене можливо дійти висновку, що відсутність реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним спростуванням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не прийняв її належним чином. З представлених суду доказів видно, що позивач постійно проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] до дня її смерті однією сім`єю, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є підставою для визнання його спадкоємцем, який прийняв спадщину належним чином, так як не відмовився від неї протягом 6-ти місячного строку. Позивач не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Разом з тим, за правилами ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно із ч. 3 ст. 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Як установлено судом, позивач пропустив строк на подання заяви про прийняття спадщини, інших спадкоємців, крім позивача немає і ніхто крім нього не звертався до нотаріальної контори стосовно спадкового майна квартири, що розташована на території Соборного району м. Дніпра, тому позивач вірно звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За приписами ст. 1266 ЦК України (спадкування за правом представлення) внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування року» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду Судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions). В даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Позивач звернувся до суду через об`єктивні обставин, які позбавляють його можливості оформити спадкові права і отримати спадщину на нерухоме майно, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. Позивач не наполягав на розподілі судових витрат. Враховуючи викладене та

Outcome: approved