Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

У червні 2014 року Виконувач обов'язків прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах Київської міської ради (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]), треті особи: [PERSON] (далі по тексту - [PERSON]), [PERSON] (далі по тексту - [PERSON]) про витребування майна. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.12.2001 року Відділом приватизації житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації на ім`я гр. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до Договору дарування вказаної квартири, [PERSON] подарував [PERSON] дану квартиру, а в подальшому останнім її було продано за договором купівлі-продажу [PERSON] за 6200,00 грн. [INFO] [PERSON] помер. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 30.06.2005 року, зміненим вироком Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2005 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України. Даними вироками встановлено, що невстановлена слідством особа, шляхом підроблення паспорта [PERSON], подала до відділу приватизації житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві заяву від його імені про передачу у приватну власність квартиру [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2012 року позов прокуратури Шевченківського району м. Києва в інтересах Київської міської ради, Головного управління комунальної власності до [PERSON], [PERSON], Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договорів відчуження квартири, визнання недійсним розпорядження (наказу) про передачу квартири у приватну власність, повернення квартири в комунальну власність, стягнення грошових коштів задоволено частково. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.08.2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2012 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 11.11.2002 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову позовних вимог в цій частині. Вимога позивача про повернення квартири до власності територіальної громади м. Києва є застосування реституції, захист такого порушеного права можливий лише, шляхом пред'явлення віндикаційного позову, який дає право на витребування майна від добросовісного набувача, якою є [PERSON] Враховуючи те, що Київська міська рада, як власник позбавлена свого майна, позивач звернувся до суду з позовом, відповідно якого просить суд витребувати від [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. В судовому засіданні представник позивача - прокурор Ковтуцький М.М. позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник Київської міської ради направив на адресу суду письмові пояснення, відповідно яких просить слухати справу у відсутність представника, задовольнити позов в повному обсязі, оскільки спірна квартира вибула з володіння територіальної громади м. Києва поза її волею, внаслідок шахрайських дій. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечив з приводу задоволення позову, зазначив, що відповідач є добросовісним набувачем, вона не знала і не могла знали про шахрайські дії, внаслідок яких спірна квартира була незаконно відчужена. Відповідач має дітей та не має іншого житла, а тому у разі задоволення позову, [PERSON] не буде мати житла, просив відмовити у задоволенні позову. Крім того, просив відмовити в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, враховуючи те, що позивач вже звертався 01.10.20007 року до суду з вимогою про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною, а тому він знав про порушення свого права ще у 2007 році. Також, позивач вперше звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним договорів дарування та купівлі-продажу, свідоцтва про право власності на квартиру. Але Вироком Шевченківського районного суду від 30.06.2005 року такий позов був залишений без розгляду у зв'язку із необґрунтованістю позову. Представник [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] направив на адресу суду письмові пояснення, відповідно яких позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 30.06.2005 року у справі №1-42/05, зміненим вироком Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2005 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України, та призначено йому покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі, з конфіскацією ? частини майна, яке є у його власності, в решті вирок Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін. Зазначеними вироками встановлено, що невстановлена слідством особа, шляхом підроблення паспорта [PERSON], а саме, переклеївши фотографію, видаючи себе [PERSON], подала до відділу приватизації житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві заяву від його імені про передачу у приватну власність квартиру [ADDRESS]. Разом з тим, встановлено, що невстановлена слідством особа на підставі підробленого паспорта на ім`я [PERSON] отримала у відділі приватизації житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Отже, внаслідок шахрайських дій невстановленої слідством особи та [PERSON], забезпечених прямим умислом та з корисливим мотивом, в подальшому, вчинено ряд правочинів, а саме укладено договір дарування квартири [ADDRESS], що укладений між [PERSON] та [PERSON], та укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2012 року позов прокуратури Шевченківського районного суду м. Києва в інтересах Київської міської ради, Головного управління комунальної власності до [PERSON], [PERSON], Шевченківської районної у м. Києві Державної адміністрації про визнання недійсним договорів відчуження квартири у приватну власність, повернення квартири у комунальну власність, стягнення грошових коштів задоволено частково. Вказаним рішенням визнано недійсним розпорядження від 05.12.2001 року №30383 Шевченківської районної му м. Києві державної адміністрації, на підставі якого Відділом приватизації житлового фонду Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на житло від 05.12.2001 року, на квартиру [ADDRESS]; визнано недійсним договір дарування вказаної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]; повернуто у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6200,00 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.08.2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2012 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 11.11.2002 року скасовано та ухвалено нове про відмову в цій частині позовних вимог. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Вироками першої та апеляційної інстанції у справі №1-42/05 достовірно встановлено, що територіальна громада м. Києва в особі Шевченківської районної державної адміністрації вирішила питання про передачу спірної квартири у власність на підставі підроблених документів [PERSON], тобто вказана квартира вибула з володіння держави в особі територіальної громади м. Києва поза її волею внаслідок протиправних дій невстановленої слідством особи та [PERSON] Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в Узагальненні судової практики від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Зазначена позиція також викладена в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до якого не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Отже, зважаючи на визнання недійсним розпорядження від 05.12.2001 року №30383 Шевченківської районної му м. Києві державної адміністрації, на підставі якого Відділом приватизації житлового фонду Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на житло від 05.12.2001 року, на квартиру [ADDRESS]; визнання недійсним договору дарування вказаної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; а також, зважаючи на визнання недійсним договору купівлі-продажу оспорюваної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд вважає вимоги щодо витребування у [PERSON] квартири [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради є законними. З приводу позовної давності, яку просить застосувати представник відповідача, слід зазначити таке. Так, згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, слід зазначити, що прокуратура звернулась з позовом про визнання недійсним договорів відчуження квартири, визнання недійсним розпорядження (наказу) про передачу квартири у приватну власність, повернення квартири в комунальну власність, стягнення коштів 02.10.2007 року. Вказане рішення набрало законної сили лише 15.08.2013 року. З віндикаційним позовом прокуратура звернулася 24.06.2014 року. Частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Таким чином, виходячи з положень ч. 2 ст. 264 ЦК України необхідно дійти висновку, що позивач 24.06.2014 року подав позов про витребування майна, у зв'язку з чим в силу ч. 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривався, та в силу частини 3 даної статті, перебіг позовної давності почався заново, у зв'язку з чим посилання представника відповідача на пропуск строку позовної давності є безпідставними. Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд вважає, що квартира [ADDRESS], вибула з володіння територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради поза її волею, а тому позовні вимоги про витребування вказаної спірної квартири у відповідача підлягають задоволенню.

Outcome: approved