Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

У грудні 2021 року до Носівського районного суду звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON] , третя особа [PERSON] про: - витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) нежитлову будівлю: магазин продовольчих товарів та кафе площею 208,80 кв. м. та земельну ділянку кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, площею 0,0374 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - скасування державної реєстрації права власності (номер запису про право власності: 26530505) [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, площею 0,0374 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - скасування державної реєстрації права власності (номер запису про право власності: 26530045) [PERSON] на нежитлову будівлю: магазин продовольчих товарів та кафе, площею 208,80 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння титульних власників - позивачів [PERSON] та [PERSON] поза їх волею, що підтверджується постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 741/496/18, яка набула законної сили. Відтак позивачі мають право витребувати його з незаконного володіння останнього набувача майна, яким є [PERSON] з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, площею 0,0374 га, та на нежитлову будівлю: магазин продовольчих товарів та кафе, площею 208,80 кв. м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Носівського районного суду від 30 грудня 2021 року було відкрито провадження у даній цивільній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження (а. с. 73). Також ухвалою Носівського районного суду від 30 грудня 2021 року було накладено арешт на нежитлову будівлю: магазин продовольчих товарів та кафе, площею 208,80 кв. м та земельну ділянку кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, площею 0,0374 га (а. с. 74). 26 квітня 2021 року ухвалою Носівського районного суду підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 172). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2021 року визначено головуючого суддю та 12 травня 2021 року вищезазначена справа передана до провадження судді Носівського районного суду Крупини А.О. (а. с. 180). Ухвалою Носівського районного суду від 17 травня 2021 року суддею Крупиною А.О. було прийнято справу до свого провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження (а. с. 181). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві. У судове засідання 21 вересня 2021 року позивач [PERSON] не з`явилася, подавши письмову заяву про розгляду справи без її участі (а. с. 100). Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] , які були повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судові засідання 12 липня 2021 року та повторно 21 вересня 2021 року не з`явились, про поважність причин неявки суд не повідомили, відзивів на позов та жодних заяв чи клопотань до суду не подали. Отже, відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] на власний розсуд розпорядились своїми правами щодо предмета спору, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Суд, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Як установлено судом постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року (провадження № 61-17144св20) позов [PERSON] , [PERSON] до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державного підприємства «Сетам», [PERSON] про визнання недійсними електронних торгів, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та скасування державної реєстрації права власності було задоволено. Даною постановою: - визнано недійсними електронні торги, проведені ДП «Сетам» 20.12.2017 з реалізації нежитлової будівлі: магазин продовольчих товарів та кафе, площею 208,80 кв. м, розташованої на земельній ділянці площею 0,0374 га, кадастровий номер 7423886800:01:001:0083, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - визнано недійсним протокол № 304700 проведення електронних торгів від 20.12.2017 з реалізації майна нежитлової будівлі: магазин продовольчих товарів та кафе, площею 208,80 кв.м, розташованої на земельній ділянці площею 0,0374 га, кадастровий номер 7423886800:01:001:0083, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - визнано недійсним акт про проведені електронні торги від 21.02.2018, складений старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Танащук О.М.; - визнано недійсним свідоцтво від 16.03.2018, видане державним нотаріусом Носівської районної державної нотаріальної контори Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Перев`язко Л.М., реєстровий номер 343, про належність [PERSON] на праві власності майна, що складається з: нежитлової будівлі, магазину продовольчих товарів та кафе, загальною площею 208,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та скасовано державну реєстрацію права власності (номер запису про право власності 25308698) [PERSON] на дане майно; - визнано недійсним свідоцтво від 16.03.2018, видане державним нотаріусом Носівської районної державної нотаріальної контори Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Перев`язко Л.М., реєстровий номер 344, про належність [PERSON] на праві власності майна, що складається з: земельної ділянки площею 0,0374 га, кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та скасовано державну реєстрацію права власності (номер запису про право власності 25308865) [PERSON] на дане майно. З матеріалів справи слідує, що 08 червня 2018 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купілі-продажу нежитлової будівлі - магазину продовольчих товарів та кафе, загальною площею 208,8 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки площею 0,0374 га, кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, розташованої за адресою: [ADDRESS] , які було посвідчено приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області та зареєстровано в реєстрах за номерами відповідно 615 та 616 (а. с. 36-38, 140-141). Одночасно, 08 червня 2018 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Зеленським В.В. як державним реєстратором та спеціальним суб`єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, було прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності щодо нежитлової будівлі - магазину продовольчих товарів та кафе, загальною площею 208,8 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , (номер запису про право власності 26530505), та земельної ділянки площею 0,0374 га, кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, розташованої за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 26530045), що підтверджується інформаційною довідкою від 11 листопада 2020 року № 232026128 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власностіф на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухоимого майна щодо обєкта нерухомого майна (а. с. 34-35). У судовому засіданні позивач [PERSON] стверджував, що наразі він позбавлений можливості вільно розпоряджатись належною йому нежитловою будівлею кафе та земельною ділянкою в [ADDRESS] . Так, згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Суд зазначає, що витребування як нежитлової будівлі - магазину продовольчих товарів та кафе, так і земельної ділянки та повернення її у власність [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням факту незаконного набуття права власності на них [PERSON] не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном. Тому такий магазин та земельну ділянку можна витребувати у кінцевого набувача як незаконного володільця відповідно до статті 388 ЦК України. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин та установлені судом обставини витребування нежитлової будівлі - магазину продовольчих товарів та кафе, так і земельної ділянки не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. Окрім цього, правовідносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV , із змінами. (далі - Закон 1952). За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону 1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом частини 9 статті 15 Закону 1952, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Абзацом 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, встановлено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 11 Закону 1952 державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. (ч. 1 ст. 12 Закону 1952). Також, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року ) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції, свідчить про те, що наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). До подібних висновків прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 03 лютого 2021 року по справі 278/3367/19-ц, від 20 серпня 2020 року по справі № 916/2464/19. Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За приписами ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності. За викладених обставин суд вважає, що унаслідок наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запису про право власності відповідача [PERSON] на нежитлову будівлю - магазину продовольчих товарів та кафе, загальною площею 208,8 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , (номер запису про право власності 26530505), та земельну ділянку площею 0,0374 га, кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, розташовану за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 26530045), позивачі [PERSON] та [PERSON] позбавлені можливості зареєструвати належне їм право власності на таке майно в позасудовому порядку. Таким чином, враховуючи, що постановою від 20 жовтня 2020 року Чернігівського апеляційного суду свідоцтва від 16.03.2018 про належність [PERSON] на праві власності майна, що складається з: нежитлової будівлі, магазину продовольчих товарів та кафе, загальною площею 208,8 кв.м, та земельної ділянки площею 0,0374 га, кадастровий номер 7423886700:01:001:0083, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , були визнані недійсними та скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на дане майно, а також було визнано недійсними електронні торги та протокол проведення електронних торгів № 304700, проведені ДП «Сетам» 20.12.2017 з реалізації вказаного вище майна, що не створило жодних юридичних наслідків для [PERSON] , тому державна реєстрація речових прав на вказане вище майно за останнім набувачем, відповідачем [PERSON] , підлягає скасуванню. Тому для реального захисту та відновлення порушених прав позивачів необхідно скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказане майно на [PERSON] При цьому навіть дотримання нотаріусом при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за [PERSON] вимог щодо порядку державної реєстрації та подання всіх необхідних документів (ст. ст. 18-22 Закону 1952) не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування державної реєстрації, оскільки наявність такого запису порушує права та охоронювані законом інтереси позивачів [PERSON] та [PERSON] . Відтак, належним способом захисту прав позивачів, який спрямований на настання реальних наслідків та бажаних результатів, є скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за [PERSON] з дальшим припиненням права власності за ним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Необхідно зазначити, що позовна вимога про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не може бути звернена до приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Зеленського В.В. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18). За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 5980 (п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень 60 коп. за подання позовної заяви та 420 (чотириста двадцять) гривень 40 коп. за подання заяви про забезпечення позову (а. с. 5, 55). З огляду на це з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем по справі судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5980 (п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень 60 коп. за подання позовної заяви та 420 (чотириста двадцять) гривень 40 коп. за подання заяви про забезпечення позову. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 203, 215, 229, 717 ЦК України та

Outcome: approved