Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

01 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Гадяцької міської ради Полтавської області, третя особа Гадяцька державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. 05 серпня 2019 року ухвалою Гадяцького районного суду провадження у даній справі відкрито. 03 жовтня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. В судове засідання позивач та третя особа подали заяви, в яких визнали позов та фактичні обставини справи. Відповідач Гадяцька міська рада повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Також сторони направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі, тому відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась. Суд, з`ясувавши позицію сторін, викладену в письмових заявах, дослідивши матеріали справи та наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну правову оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Гадяч, згідно свідоцтва про народження її батьком є [PERSON] . [INFO] в м. [ADDRESS] [PERSON] помер. Відповідно довідки Гадяцької міської ради на дату смерті [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] та онуками [PERSON] , [PERSON] . Таким чином встановлено, що позивач на час смерті батька спадкодавця - проживала разом з ним, тому вважається такою, що прийняла спадщину спадкоємцем. Судом також встановлено, що 14 липня 1955 року між виконкомом Гадяцької міської ради в особі Гадяцького горкомунхоза та [PERSON] укладено договір на право побудови будинку по [ADDRESS] і без строкового користування земельною ділянкою площею 600 кв.м, який нотаріально засвідчений. Будинок збудований у 1959 році. З оглянутої в судовому засіданні домової книги вбачається, що вона видана 18 червня 1960 року. У книзі мається відмітка про реєстрацію домоволодіння у Гадяцькому горкомунхозі 17 листопада 1960 року. Згідно з актом встановлення поштової адреси житлового будинку по [ADDRESS] від 07 червня 2019 року Гадяцької міської ради встановлено, що збудований будинок [PERSON] знаходиться по [ADDRESS] . Відповідно даних технічного паспорту вартість домоволодіння по [ADDRESS] становить [ADDRESS] грн. Земельна ділянка площею 0,0600 га, яка розташована по [ADDRESS] не приватизована. З постанови державного нотаріуса вбачається, що 05 червня 2019 року до Гадяцької державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] з питанням оформлення спадкових прав на майно померлого [INFO] [PERSON] , однак позивачу відмовлено в оформленні спадщини після смерті [PERSON] в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння. Відповідно п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно ст. 1268 ч. 1 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. На час завершення будівництва спірного домоволодіння (1959 рік) державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими, як Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків (надалі за текстом Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Відповідно до ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Ради від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року та Ради від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадян права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства, які не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно ст.71 ЦК України 1922 року договори про надання міських ділянок під забудову укладаються комунальними відділами з кооперативними об`єднаннями або іншими юридичними особами, а також з окремими громадянами на строк до 49 років для кам`яних та для інших споруд. Примітка. Договір про право забудови може поширюватись на земельну ділянку, безпосередньо не призначену під споруду, але обслуговуючу його у господарському відношенні. Відповідно до ст. 72 ЦК України договір про право забудови, під страхом недійсності його, повинен бути укладений у нотаріальному порядку. Статтею 73 даного Кодексу передбачалося, що у договорі про право забудови обов`язково вказується: а) найменування домовляючихся сторін, б) строк дії договору, в) точне визначення наданої під забудову ділянки, г) розмір у золотих карбованцях та строки внесення орендної плати, д) характер та розмір споруд, які забудовники зобов`язуються побудувати, е) строк початку будівництва, ж) строк завершення будівництва, з) умови підтримання споруд у справному стані, и) умови страхування споруд та відновлення їх у випадку загибелі, к) неустойки на випадок прострочення та інших порушень договору забудовником. Примітка 1. Строк початку будівництва встановлюється не більш одного року з дня укладення договору. Отже, вказані вище правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Факт набуття права власності був пов`язаний з моментом побудови.\~ Таким чином, з моменту побудови громадянином у 1959 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року за № 1952-IV (зі змінами), встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За таких обставин суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, так як судом встановлено, що спадкодавець за життя набув права власності на домоволодіння в установленому на той час законом порядку, а також здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що позивач є спадкоємцем на майно після смерті батька.

Outcome: approved