Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

У травні 2016 року позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивував тим, що 26 вересня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне РУ», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 30-1040/08-А. Предметом даного договору є надання банком позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 119 935,00 грн з оплатою по процентній ставці 16,6 % річних. Відповідно до п. 2.3 договору кредитні ресурси отримані позичальником використовувались за цільовим призначенням - для придбання автомобіля Hyundai Tucson 2008 року випуску. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. Позичальник зобов'язався повністю повернути кредитні ресурси отримані за цим договором до 25 вересня 2014 року. Відповідачем були допущені прострочення сплати чергових платежів, в зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість. Станом на 02.03.2016 р. заборгованість за кредитним договором становить 86 601,28 грн., з яких: 14 679,76 грн. сума прострочено заборгованості по основному боргу кредиту; 2 850,19 грн. сума простроченої заборгованості по відсоткам; 3 190,32 грн. сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії; 65 881,01 грн. пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам. З урахуванням уточнень позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 86 601,28 грн, з яких 14 679,76 грн. сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 2 850,19 грн. сума простроченої заборгованості по відсоткам; 3 190,32 грн. сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії; 65 881,01 грн. пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам; стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 1378,00 грн. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 30-1040/08-А від 26.09.2008 року у розмірі 35 400,03 грн. (тридцять п'ять тисяч чотириста гривень та три копійки), а також стягнуто з [PERSON] та [PERSON] по 689,00 грн судового збору. В решті вимог позову відмовлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 року скасовано заочне рішення від 26 травня 2016 року та призначено справу до розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 26 січня 2018 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, в зв'язку із набранням законної сили змін до Цивільного процесуального Кодексу України призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відзиві на позов від 16 січня 2018 року представник відповідача [PERSON] зазначає, що обставини, на які посилається відповідач, є необґрунтованими та не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Так, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про отримання за договором про відкриття кредитної лінії з реквізитами №30-1040/08-А-Л грошових коштів у розмірі 11 288 грн, таких як заяви про видачу готівки, квитанцій про здійснення банківських операцій. Також не погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості у розмірі 86 601,28 грн. Надає до відзиву власний розрахунок заборгованості, за яким борг відповідача [PERSON]М, перед банком з урахуванням строків позовної давності складає 5048,68 грн. Окрім того, нарахування штрафних санкцій у розмірі 65 881,01 грн здійснено без урахування строків позовної давності, а також значно У відповіді на відзив представник позивача не погоджується із позицією відповідача зазначивши, що [PERSON] звернулася до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим сторони підписали кредитний договір, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 119 935,00 грн. Позичальник, підписуючи кредитний договір, підтвердила що вона ознайомлена з його умовами та цілком погодилася з ними. Крім того, уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків. Звернув увагу суду, що при вирішенні даного спору мають бути враховані вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення ст. ст. 536, 638 ЦК України щодо досягнення сторонами істотних умов договору. З приводу тверджень представника відповідача щодо застосування судом строку позовної давності зазначив наступне. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який відповідач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Просила суд задовольнити позов. У судовому засіданні відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали у повному обсязі. Підтримали доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Оцінюючи кожен аргумент, наведений учасниками справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з'ясованих обставин, об'єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належними чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Стаття 553 ЦК України визначає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. При розгляді справи судом встановлено, що 26 вересня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 30-1040/08-А, згідно пункту 2.1 якого позивач надає відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси в розмірі 119 935,00 грн. з оплатою по процентній ставці 16,6 процентів річних. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. У відповідності п. 3.2 договору позичальник зобов'язався повністю повернути кредитні ресурси отримані за цим договором до 25 вересня 2014 року. Відповідно до п. 6.1. кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6., цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. В оцінці поведінки сторін суд враховує, що кожна сторона в договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки таких дій. Відповідачем були допущені прострочення сплати чергових платежів, в зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість. З матеріалів справи встановлено, що станом на 02.03.2016 р. заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 86 601,28 грн., з яких: 14 679,76 грн. сума прострочено заборгованості по основному боргу кредиту; 2 850,19 грн. сума простроченої заборгованості по відсоткам; 3 190,32 грн. сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії; 65 881,01 грн. пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам. На підставі викладено, суд, приходить до висновку що, відповідач [PERSON] належним чином не виконувала передбачених кредитним договором обов'язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має заборгованість, що у свою чергу порушує права ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а отже позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 14 679,76 грн. суми простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 2 850,19 грн. суми простроченої заборгованості по відсоткам; 3 190,32 грн. суми простроченої заборгованості по щомісячній комісії, - підлягають задоволенню. Однак, суд не може погодитись з позовними вимогами в частині стягнення з відповідачки пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам в розмірі 65 881,01 грн., з огляду на нижче наведене. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених "Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, за рішенням суду розмір неустойки може бути зменшений за наявності кількох умов: а) якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; б) за наявності інших обставин, що мають істотне значення, питання про які вирішується на підставі аналізу обставин, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причини невиконання або неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною особою порушення та його наслідків. Виходячи з наданого Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» розрахунку заборгованості за період дії кредитного договору, позивачем нарахована пеня за прострочення погашення основного боргу за кредитом, в сумі 65 881,01 грн., яка розрахована за період з 02 березня 2015 року по 02 березня 2016 року. Окрім того, згідно ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Позивач звернувся до суду з вимогами 28 квітня 2016 року. Разом з тим, з урахування норм чинного законодавства, яке регулює питання застосування заходів цивільно-правової відповідальності, суд приходить до висновку про наявність підстав застосування положень ч. 3 ст. 551Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з чим, заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] пені підлягають задоволенню частково, тому суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON], як боржника, нараховану позивачем пеню в сумі 65 881,01 грн., оскільки сума нарахованої пені за період з 02 березня 2015 року по 02 березня 2016 року, яка визначена позивачем в сумі 65 881,01 грн., значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, тому підлягає зменшенню до розміру 3 190,32 грн, як такої, що не перевищує суму основного боргу. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦП України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів судові витрати банку по сплаті судового збору за подачу позову . Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 553, 554, 625, 1054 ЦК України, та

Outcome: partial