Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

01 червня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 7687,90 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог послалася на те, що згідно рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 18.09.2015 року з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним повноліття на користь матері [PERSON] . Після відкриття виконавчого провадження, починаючи з березня 2016 року по квітень 2017 року відповідач [PERSON] аліменти не сплачував, а з травня 2017 року аліменти сплачував не регулярно, не повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість по аліментам. Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 15.05.2017 року було зменшено розмір стягнутих аліментів з 1/4 частини до 1/6 частини усіх видів доходів відповідача. [PERSON] працює, але аліменти на утримання дитини з урахуванням заборгованості утримуються з його заробітної плати з січня 2018 року. За період з 01.03.2016 року по 01.05.2018 року сума неустойки складає 7687,90 грн., яку просить стягнути з відповідача на її користь. Ухвалою суду від 30 липня 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено відповідачу його право подання відзиву на позовну заяву, позивачу - його право подання відповіді на відзив відповідача, третій особі - право подання письмових пояснень щодо позову або відзиву. 31 серпня 2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач не оспорює наявність самої заборгованості по аліментах, однак заперечив проти розміру цієї заборгованості. Зазначив, що [PERSON] сплачував позивачу аліменти, однак остання не повідомила про це державного виконавця. Як наслідок невірно зазначеної суми заборгованості, на думку представника відповідача, позивачем невірно розрахований розмір пені, який фактично становить 4429,99 грн. Крім того, не погодився із розміром витрат на правничу допомогу, яку просить стягнути позивач. Вважає її завеликою і з огляду на ціну позову непропорційною, а тому просить зменшити суму витрат відповідно до вимог ст. 137 ч.4 ЦПК України. 11 вересня 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона не погодилася із аргументами представника відповідача, зазначила, що відповідач дійсно в період з квітня 2016 року по серпень 2017 року сплачував аліменти, але на її утримання до досягнення дитиною трьох років, тоді як заборгованість утворилася по аліментам на утримання дитини. Також, заперечила проти пропорційності стягнення витрат на правову допомогу, оскільки, на її думку, це суперечить чинному законодавству. 16 квітня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Залюбовський В.В. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Примаков К.О. в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, погодився із стягнення з відповідача пені в меншому розмірі, згідно із розрахунком, наведеним у відзиві на позовну заяву, заперечив проти відшкодування витрат на правничу допомогу. Представник третьої особи - Покровського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Уманський С.А. в судовому засіданні у вирішенні позову поклався на розсуд суду. Від представника третьої особи Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, перевіривши письмові матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступного висновку. Сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 18.09.2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти у розмірі ј частини від його доходу. Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 15.05.2017 року зменшено розмір аліментів, який було визначено на підставі рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 18.09.2015 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. В період з березня 2016 року по жовтень 2017 року відповідачем сплачувалися аліменти на утримання сина [PERSON] на користь позивача не в повному обсязі, в зв`язку з чим утворилася заборгованість по аліментам. Ці обставини визнаються учасниками справи, а тому не підлягають доказуванню у цій справі відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам заборгованість [PERSON] станом на 01.11.2017 року становить 25244,06 грн. (а.с. 7, 30). При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача щодо меншого розміру заборгованості внаслідок неврахування державним виконавцем сплачених відповідачем аліментів і подальшим перерахунком заборгованості, оскільки, як вбачається з довідок, наданих Покровським ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області №№ 969 та 970 від 27 серпня 2018 року, сплачені відповідачем суми в період з квітня 2016 року по серпень 2017 року були враховані державним виконавцем в рахунок погашення заборгованості по аліментах на утримання [PERSON] до досягнення дитиною 3-х років за виконавчим листом № 2/215/1555 від 18.09.2015 року (а.с. 26-29). Відповідно до Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, він визначав охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини. У статті 179 СК України послідовно зазначається, що аліменти призначені для утримання дитини і не можуть бути використані не за цільовим призначенням. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С. В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і визначила, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць множиться на кількість днів заборгованості та множиться на 1 %. Даний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №333/6020/16-ц. Таким чином, розмір пені, нарахованої у зв`язку з несплатою або частковою сплатою аліментів в період з березня 2016 року по жовтень 2017 року, повинен обчислюватися за наведеною вище формулою, враховуючи, що фактичне погашення заборгованості відбулося, починаючи з січня 2018 року, а також те, що позивачем заявлені позовні вимоги щодо нарахування пені саме за період березень 2016 року - жовтень 2017 року, про що наведений в позовній заяві розрахунок, а також те, що період листопад-грудень 2017 року аліменти не нараховувалися. Сума пені становить 96 665,05 грн. із розрахунку: 1998,27 грн. (березень 2016 року) х 1% х 639 днів (з 01.04.2016 по 31.12.2017) + 1218,02 грн. (квітень 2016 року) х 1% х 609 днів (з 01.05.2016 по 31.12.2017) + 1218,02 грн. (травень 2016 року) х 1% х 578 днів (з 01.06.2016 по 31.12.2017) + 1326,71 грн. (червень 2016 року) х 1% х 548 днів (з 01.07.2016 по 31.12.2017) + 1326,71 грн. (липень 2016 року) х 1% х 517 днів (з 01.08.2016 по 31.12.2017) + 1326,71 грн.(серпень 2016 року) х 1% х 486 днів (з 01.09.2016 по 31.12.2017) + 1352,94 грн. (вересень 2016 року) х 1% х 456 днів (з 01.10.2016 по 31.12.2017) + 1352,94 грн. (жовтень 2016 року) х 1% х 425 днів (з 01.11.2016 по 31.12.2017) + 1352,94 грн. (листопад 2016 року) х 1% х 395 днів (з 01.12.2016 по 31.12.2017) + 1352,94 грн. (грудень 2016 року) х 1% х 364 дні (з 01.01.2017 по 31.12.2017) + 1677,28 грн. (січень 2017 року) х 1% х 333 дні (з 01.02.2017 по 31.12.2017) + 1677,28 грн. (лютий 2017 року) х 1% х 305 днів (з 01.03.2017 по 31.12.2017) + 1677,28 грн. (березень 2017 року) х 1% х 274 дні (з 01.04.2017 по 31.12.2017) + 1852,75 грн. (квітень 2017 року) х 1% х 244 дні (з 01.05.2017 по 31.12.2017) + 1052,75 грн. (травень 2017 року) х 1% х 213 днів (з 01.06.2017 по 31.12.2017) + 1152,75 грн. (червень 2017 року) х 1% х 183 дні (з 01.07.2017 по 31.12.2017) + 641,07 грн. (липень 2017 року) х 1% х 152 дні (з 01.08.2017 по 31.12.2017) + 599,16 грн. (серпень 2017 року) х 1% х 121 день (з 01.09.2017 по 31.12.2017) + 488,38 грн. (вересень 2017 року) х 1% х 91 день (з 01.10.2017 по 31.12.2017) + 599,16 грн. (жовтень 2017 року) х 1% х 60 днів (з 01.11.2017 по 31.12.2017). Між тим, згідно ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам заборгованість [PERSON] станом на 01.11.2017 року становить 25244,06 грн. Отже, розмір пені, що може бути стягнено, не має перевищувати дану суму. Однак, згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, а тому, враховуючи, що позивачем пред`явлено до стягнення суму пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 7687,90 грн., суд не може вийти за межі заявлених вимог, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пеню за заборгованість зі сплати аліментів в сумі 7687,90 грн., тобто в заявленому позивачем розмірі. Що стосується розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018) Верховний Суд зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому з огляду на положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначення його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України). Згідно матеріалів справи, професійна правнича допомога надана позивачу на підставі Договору про надання правової допомоги без номеру від 29 травня 2018 року (а.с. 9) і за умовами якого адвокат Залюбовський В.В. прийняв на себе зобов`язання надавати клієнту - [PERSON] необхідну правову допомогу. Згідно п. статті 4 Договору за надання юридичної допомоги клієнт зобов`язався виплатити адвокату гонорар відповідно до розрахунку вартості правової допомоги, який є невід`ємною частиною договору. Як вбачається з квитанції № 1882 від 29 травня 2018 року [PERSON] сплатила адвокату Залюбовському В.В. 4080 грн. за надання правової допомоги (а.с. 11). Відповідно зазначеного розрахунку (а.с. 12), а також Акту виконаних робіт від 29 травня 2018 року (а.с. 13) сторони домовились, що вартість послуг адвоката становить 4080 гривень, з яких попереднє опрацювання матеріалів та законодавчої бази, що регламентує спірні правовідносини - 680 грн. за одну годину; підготовка правової позиції, збір документів - 680 грн. за одну годину; підготовка позовної заяви, інших процесуальних документів - 1360 грн. за дві години; судове представництво (орієнтовне) 680 грн. за 1 годину, загалом 1380 грн. за судове представництво. Разом з тим, послуги з попереднього опрацювання матеріалів та законодавчої бази, що регламентує спірні правовідносини і підготовка правової позиції, збір документів, за своєю природою є тотожними діями, а крім того, у розрахунку не вказано детального опису робіт, виконаних адвокатом під час надання цих послуг «збір документів», «опрацювання матеріалів», також, не конкретизовано які саме інші процесуальні документи, окрім позовної заяви, були виготовлені адвокатом. Крім того, представник позивача брав участь у трьох засіданнях загалом протягом 137 хвилин, однак до суду був наданий лише попередній розрахунок судового представництва 360 грн. за одну годину, із зазначенням, що це підлягає корегуванню в залежності від фактичної кількості витраченого часу, що не було зроблено представником позивача до закінчення судового розгляду. Вказане в сукупності свідчить про те, що наданий представником позивача розрахунок витрат на професійну правничу допомогу не може вважатись належним доказом розміру суми, яка заявлена до стягнення і тому, розмір витрат на професійну правничу допомогу, які належить стягнути з відповідача підлягає зменшенню до 2040 грн. Отже, враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, складність цивільної справи, яка розглядалася у порядку загального позовного провадження, тривалість розгляду справи, враховуючи критерій реальності адвокатських послуг, їх дійсність та необхідність, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2040 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на оплату судового збору в сумі 704,80 грн. (а.с. 1).

Outcome: partial