Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Павлоградського міжрайонного управління водного господарства про стягнення сум, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 18109,96 грн., моральну шкоду у сумі 7000 грн., а також витрати на правову допомогу у сумі 1000 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що він знаходився у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до наказу № 78-ос від 10.09.2013 року був звільнений за згодою сторін. Але при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні, а саме, відповідачем не було своєчасно виплачено відшкодування витрат на службове відрядження у сумі 69,08 грн. Оскільки вказані кошти були йому виплачені 24.04.2014 р., позивач вважає, що за час затримки розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначили, що при звільненні відповідачу було виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. З метою відшкодування витрат на службове відрядження у сумі 69,08 грн. роботодавцем було подано до казначейства платіжне доручення №651 від 10.09.2013 р., яке було прийнято казначейством, але платіж був проведений лише 24 квітня 2014 року. Оскільки затримка розрахунку при звільненні сталася не з вини роботодавця, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У відповідності зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судом встановлено, що згідно наказу №78-ос від 10.09.2013 р. позивача було звільнено з посади головного інженера з організації експлуатації та ремонту служби експлуатації водогосподарських систем Павлоградського міжрайонного управління водного господарства. Але при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні, а саме, відповідачем не було виплачено кошти на відшкодування витрат на службове відрядження у сумі 69,08 грн. Вказані обставини визнані сторонами та у відповідності до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Платіжне доручення №651 від 10.09.2013 р. від платника - Павлоградського міжрайонного управління водного господарства, про сплату [PERSON] видатків на відрядження у сумі 69,08 грн. одержано банком 10.09.2013 р. /а.с.6/. Згідно довідки ПАТ КБ "Приватбанк" кошти у сумі 69,08 грн. надійшли на рахунок позивача 24 квітня 2014 р. /а.с.8/. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства у строки, що зазначені ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, яка передбачена ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунку, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положеньстатті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У зв'язку з наведеним, суд не приймає доводи представників відповідача про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні. Як вбачається з довідок відповідача, заробітна плата позивача у серпні склала 2401,39 грн. та у вересні 839 грн. /а.с.82,83/. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає : (2401,39 грн. + 839 грн.) : (20+7) = 3240,39 : 27=120,01 грн., де 20 - кількість робочих днів у серпні, 7 - кількість відпрацьованих робочих днів у вересні. Затримка розрахунку з [PERSON] розпочалася 11 вересня 2013 року і закінчилася 23 квітня 2014 року, тобто становила 158 робочих днів. Таким чином, середній заробіток позивача за вказаний період складає: 120,01 грн. х 158 = 18961,58 грн. Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 18961,58 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача без урахування обов'язкових податків та платежів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку у сумі 18109,96 грн., проте, з урахуванням положень ст. 19 Конституції України, статті 1, ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд вважає можливим вийти за межі суми заявлених вимог з метою захисту прав позивача, оскільки ним допущено арифметичні помилки при визначенні суми середнього заробітку. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки відповідач несвоєчасно виплатив позивачу зазначену належну йому суму при звільненні у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, у зв'язку з чим порушив його законні права, що призвело до моральних страждань позивача. Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи тривалість неправомірних дій відповідача, характер заподіяної позивачу шкоди та обсяг перенесених позивачем страждань, суд вважає, що співрозмірний, достатній та справедливий розмір моральної шкоди не може перевищувати 700 грн. Вимоги позивача про стягнення витрат на отримання правової допомоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Пунктом 2 частини 3 ст.79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних із розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Частина 1 ст.88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи , яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання юридичних послуг від 23 травня 2014 року /а.с.16/, згідно якого останній взяв на себе зобов'язання щодо надання клієнту юридичних послуг з представництва інтересів у Павлоградському міськрайонному суді за позовом про стягнення коштів при звільненні. За умовами до вищевказаного договору сторони домовилися про оплату правових послуг в розмірі 1000 грн., які позивачем було сплачено згідно товарного чека від 23.05.2014 р. /а.с.15/. Адвокат [PERSON] приймала участь у судових засіданнях по вказаній справі, отже фактично надавала позивачу правову допомогу. Розмір витрат на правову допомогу не перевищують розміри, встановлені Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку із зазначеним, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: partial