Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] в обгрунтування якого зазначив, що у приватній власності позивача перебуває квартира [ADDRESS]. Посилаючись на те, що 8 серпня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір найму вказаної квартири строком на один рік, після закінчення строку дії якого відповідач добровільно не виписався з квартири, тривалий час в ній не проживає, у звязку з чим позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, та зняти його з реєстраційного обліку. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся згідно ч.9 ст. 74 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик в газеті "Житомирщина" №92-93 (20458) від 15 вересня 2015 року. Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст. 224 ЦПК України, беручи до уваги наявну у справі згоду позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири №19, яка розташована за адресою: м.Житомир, вул. Космонавтів, 34 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.04.2007 року, посвідченого Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.4-7). Відповідно до договору найму житлового приміщення від 08.08.2012 року, [PERSON] надав [PERSON] для проживання квартиру [INFO], на термін 1 рік, з 08.08.2012 року по 08.08.2013 року. В зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], що стверджується копією довідки ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» №204 від 22.07.2003 року (а.с.13). Як вбачається з акту ТОВ КК «КомЕнерго-Житомир» від 17.03.2015 року гр. [PERSON] з 2012 року в квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с.14). Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Стаття 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 156 Української РСР з врахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України тільки члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не є власниками квартири [ADDRESS], не проживає в квартирі більше встановленого законом строку без поважних причин, то суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. Водночас, згідно із статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Процедура зняття з реєстрації місця проживання передбачає попереднє звернення особи до органу реєстрації або наявності остаточного рішення суду, а тому додаткового судового застереження не потребує, а тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити за передчасністю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує позивачу з відповідача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме судовий збір у сумі 121 грн. 80 коп. (243 грн. 60 коп. / 2) та понесені витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у сумі 240 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial