Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

01 вересня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем фізичною особою - підприємцем ( надалі ФОП) [PERSON] було укладено трудовий договір. Згідно умов зазначеного договору відповідач ФОП [PERSON] прийняла на роботу позивача у якості продавця ( реалізатора ) продовольчих товарів, свою трудову діяльність позивач повинна була здійснювати в магазині ( кіоску) по реалізації хлібобулочних виробів, який розташовано по вул. Молодих Патріотів в смт. Якимівка Запорізької області. Зазначений договір було зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості. Згідно умов договору відповідач брала на себе зобов'язання оплачувати працю позивача із розрахунку 120 % мінімальної заробітної плати в місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 з представлення 1 години перерви на обід, вихідні дні субота та неділя, також відповідачем повинна була надаватися позивачу щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 дня. Після укладення зазначеного договору позивач почала виконувати взяті на себе обов'язки продавця. Однак заробітна плата, яку виплачувала відповідач позивачу, становила менш ніж на це сподівалася остання, за підрахунками позивача середній розмір отримуваної заробітної плати становив 30 % від мінімальної заробітної плати. У зв'язку з тим, що у смт. Якимівка відсутні вільні робочі місця, позивач вимушена була працювати на зазначених умовах. В подальшому позивач 26 вересня 2013 року була звільнена від відповідача за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, трудовий договір було розірвано про що зроблено відповідний запис у такому договорі. Після звільнення позивач зверталася в усній формі до відповідача з проханням провести з нею правильний розрахунок по заробітній платі, при цьому просила такий розрахунок провести з урахуванням умов договору, тобто оплати праці за місяць із розрахунку 120% від мінімальної зарплати за мінусом виплачених позивачу 30 % від такої суми, але відповідач до теперішнього часу розрахунок не провела. Відразу після звільнення, 01 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем фізичною особою - підприємцем ( надалі ФОП) [PERSON] було укладено трудовий договір. Згідно умов зазначеного договору відповідач ФОП [PERSON] прийняла на роботу позивача [PERSON] у якості продавця ( реалізатора ) продовольчих товарів, в тому ж магазині ( кіоску) , який розташовано по вул. Молодих Патріотів в смт. Якимівка Запорізької області. Зазначений договір було зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості. Згідно умов договору відповідач брала на себе зобов'язання оплачувати працю позивача із розрахунку не менш ніж мінімально встановленого розміру заробітної плати в місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 з представлення 1 години перерви на обід, вихідні дні субота та неділя, також відповідачем повинна була надаватися позивачу щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 дня. Після укладення зазначеного договору позивач почала виконувати взяті на себе обов'язки продавця. Заробітна плата, яку виплачувала відповідач позивачу, становила менш ніж на це сподівалася остання, за підрахунками позивача середній розмір отримуваної заробітної плати становив 30 % від мінімальної заробітної плати. В подальшому позивач 30 травня 2016 року була звільнена від відповідача за ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін, трудовий договір було розірвано про що зроблено відповідний запис у такому договорі. Після звільнення позивач зверталася в усній формі до відповідача з проханням провести з нею правильний розрахунок по заробітній платі, при цьому просила такий розрахунок провести з урахуванням умов договору, тобто оплати праці за місяць із розрахунку мінімальної зарплати за мінусом виплачених позивачу 30 % від такої суми, але відповідач до теперішнього часу розрахунок не провела. Таким чином дії відповідача щодо невиплати заробітної плати, яка повинна бути виплачена позивачу під час її звільнення , стали підставою звернення позивача до суду для захисту своїх прав. Крім того, зазначає, що у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника з роботи роботодавець зобов'язаний виплатити працівнику усі належні йому суми грошей , згідно ж вимог ст.117 КЗпП України у випадку невиплати з вини роботодавця належних працівнику сум грошей, які належить йому виплатити у строки, що передбачені ст.116 Кодексу, роботодавець зобов'язаний виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином представник вважають, що згідно вимог зазначених норм КЗпП України у зв'язку з тим, що відповідачі на день звільнення позивача не виплатили останній її заробітну плату, відповідачі зобов'язана сплатити на користь позивача середній заробіток, починаючи з дня звільнення та по день фактичного розрахунку. В зв`язку з викладеним просила суд, стягнути на свою користь з відповідача фізичної особи підприємця [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] заробітну плату, яка була невиплачена позивачу під час її звільнення з роботи 26 вересня 2013 року у розмірі 32 494 ,56 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52303, 20 грн. Стягнути на її користь з відповідача фізичної особи підприємця [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] на користь позивача заробітну плату, яка була невиплачена позивачу під час її звільнення з роботи 30 травня 2016 року у розмірі 28 244,3 грн. та 8 484 грн. у якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з роботи , починаючи з 30 травня 2016 року по 29 листопада 2016 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав доводи позову та просив його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували пояснили, що позивачка дійсно працювала у відповідачів в торговому павільйоні продавцем хлібних виробів та напівфабрикатів. При цьому зазначає, що позивачка не працювала за графіком трудового договору, а працювала зі своєю змінницею неділю через неділю. Заробітна плата складала певний відсоток від реалізації продукції. Відповідачі обрали спрощену систему оподаткування, а тому не повинні вести облік сплати заробітної плати працівникам. Бухгалтерський облік та виплата заробітної плати вівся, шляхом записів у зошиті де фіксувались розмір продаж, залишок товару, каса заробітна плата, тощо. З 28 січня 2016 року позивач на роботу не виходила у зв`язку з хворобою та будь яких вимог про сплату заробітної плати не заявляла, а тому відсутні будь-які підстави для задоволення позову. Вислухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 вересня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем фізичною особою - підприємцем ( надалі ФОП) [PERSON] було укладено трудовий договір, який 14 вересня 2010 року, було зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості. З дослідженого в судовому засіданні договору, вбачається, що відповідач ФОП [PERSON] прийняла на роботу позивача у якості продавця продовольчих товарів. Договором передбачено, що відповідач брала на себе зобов'язання оплачувати працю позивача із розрахунку 120 % мінімальної заробітної плати в місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 з представлення 1 години перерви на обід, вихідні дні субота та неділя, також відповідачем повинна була надаватися позивачу щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 дня. 26 вересня 2013 року позивач [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується копією вищезазначеного трудового договору та трудової книжки [PERSON] 01 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем фізичною особою - підприємцем ( надалі ФОП) [PERSON] було укладено трудовий договір, який 02 жовтня 2013 року зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості. Договором передбачено, що , відповідач брала на себе зобов'язання оплачувати працю позивача із розрахунку не менш ніж мінімально встановленого розміру заробітної плати в місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 з представлення 1 години перерви на обід з 12 до 13 години. 30 травня 2016 року позивач [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується копією вищезазначеного трудового договору та трудової книжки [PERSON] Згідно положень ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до п. 3.8. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, виплати, пов'язані з оплатою праці, проводяться касиром підприємства або за видатковими касовими ордерами на кожного одержувача чи за видатковими відомостями. Таким чином, платіжні (видаткові) відомості на виплату заробітної плати є належним і допустимим законом доказом про виплату працівнику належної йому зарплати. \~\~\~\~Ураховуючи ці вимоги закону, суд не визнає належними доказами, що підтверджують виплату заробітної плати позивачці, надані відповідачем: загальний зошит із записами обліку, видаткові касові ордери, квитанції, заяви розрахунки для надання коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності на виплату матеріального забезпечення застрахованим особам, листки непрацездатності, інформація надана Мелітопольською ОДПІ Головного управління ДФС у Запорізькій області. Також суд не визнає належними доказами на підтвердження виплати заробітної покази свідків допитаних в судовому засіданні за клопотанням відповідача. \~\~\~\~На порушення вимог ст.ст. 58,59 ЦПК України належних та допустимих доказів, що спростовували б доводи позивачки про наявність заборгованості по заробітній платі за вказаний період, відповідачем суду не надано. \~\~\~\~Обов'язок надати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень законом (ст.60 ЦПК України ) покладено на сторони. \~\~\~\~За таких обставин суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позивачкою вимог, щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача несплаченоїзаробітної плати за період з вересня 2010 року по вересень 2013 року у розмірі 32 494, 56 грн. та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача несплаченої заробітної плати за період з жовтня 2013 року по травень 2016 року у розмірі 28 244, 30 грн. то період та суми які підлягають стягненню і які визначені позивачем, а також розрахунки не суперечать закону та фактичним обставинам та не спростовується доказами наданими відповідачем, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В частині заявлених вимог, щодо стягнення з відповідачів [PERSON]Я, [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку то суд приходить до висновку, що вони не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не дотримано строків звернення до суду передбачених ч.1 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що працівник може звернутись до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. На підставі викладеного,

Outcome: partial