Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з позовною заявою до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року у м. Києві. Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилалась на те, що вона є спадкоємцем померлого [PERSON], оскільки є його дружиною. Всі інші спадкоємці [PERSON]: [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - мати, [PERSON] - батько відмовились від своєї частки у спадщині за законом на користь позивачки [PERSON], про що склали відповідні нотаріально посвідчені заяви. За життя [PERSON] не встиг належним зарееєструвати та отримати правовстановлюючий документ на будинок у [ADDRESS], хоча рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.06.2006 року за ним визнано право власності на цей будинок. З огляду на те, що реєстраційна служба ГУЮ у м. Києві відмовила позивачці у державній реєстрації права власності на згаданий будинок за нею, тому вона просила суд визнати у порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок, який розташований у [ADDRESS], за нею. Ухвалою суду, яку занесено до журналу судового засіадння, від 12.11.2013 року суд за клопотанням представника позивача замінив неналежного відповідача на належного : Київську міську раду, а також залучив у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Реєтраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю та просив суд його задовольнити виходячи з підстав та обставин наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, однак на адресу суду надіслав заперечення, у яких позовних вимог не визнав та просив справу розглядати у відсутність представника відповідача. Третя особа у судове засідання не з»явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неяки за викликом суду не повідомила, заяв або клопотань не подала. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року у м. Києві у віці 51 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м.Києві 16.05.2011 року (актовий запис №8777) (а.с. 9). Частиною 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності до вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Встановлено, що заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті [PERSON] складено не було. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Станом на день смерті спадкодавець [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], що вбачається зі свідоцта про шлюб від 23.11.2005 року, яке видано ВРАЦС Солом»янського РУЮ у м. Києві, актовий запис №2094 (а.с. 7). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина у вигляді рухомого та нерухомого майна, яке було успадковано позивачем у справі [PERSON], оскільки всі інші спадкоємці [PERSON]: [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - мати, [PERSON] - батько відмовились від своєї частки у спадщині за законом на користь позивачки [PERSON], про що скалали відповідні нотаріально посвідчені заяви (18-21). Вставновлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 21.06.2006 року, яке набрало законної сили, за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок у [ADDRESS]. Частиною 1 стаття 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Водночас, згідно зі статтею 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обовязковій державній реєстрації . Частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З пункту 1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (яке затверджено наказом Міністерства юстиції України N7/5 від 07.02.2002 року та було чинним до 01.01.2013 року у т.ч. було чинним з дня набрання рішенням суду від 21.06.2006 року законної сили та до дня смерті спадкодавця) державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Пунктами 1.3, 1.4 згаданого Тимчасового положення передбачено, що державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно відноситься, крім іншого, і рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності (Додаток №2 зазначеного Тимчасового положення). Однак, матеріали справи не містять доказів того, що за життя спадкодавець [PERSON] зареєтрував своє право власності на вказаний житловий будинок шляхом подання до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» відповідного рішення суду та інших документів, і, таким чином, суд приходить до висновку про те, що за життя [PERSON] не набув права власності на житловий будинок у [ADDRESS], тому згаданий будинок не є об»єктом спадкування, як об»єкт нерухомого майна. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування - є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у п. 3.1 дійшов до висновку, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 роз'яснив, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Водночас суд приходить до висновку про те, що 1/2 частка будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі створення об»єкту незавершеного будівництва, що розташований у [ADDRESS], належить позивачці на праві спільної сумісної власності, як дружині, що пережила чоловіка і не може бути успадкована нею за законом після смерті [PERSON] виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Придбання майна на підставі договору купівлі-продажу, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність вказаного майно до його як покупця роздільного майна. Відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовну заяву необхідно задовольнити частково, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту набуття спадкодавцем (за життя) на праві власності вказаного житлового будинку, тому успадкувати позивачка може лише будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Окрім того до спадкового майна померлого [PERSON], яке може бути успадковано за законом післяйого смерті, належить лише 1/2 частка будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі створення об»єкту будівництва, оскільки інша 1/2 частка будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі створення об»єкту будівництва належить позивачці [PERSON] на праві спільної сумісної власності як дружині, що пережила чоловіка (спадкодавця). Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: partial