Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

01.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з даним позовом, яким просив суд стягнути з відповідача [PERSON]: курсову різницю(недоотриману частину основного боргу) у розмірі 321 645 гривень, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 227020 гривень, 3% річних у розмірі 36748 гривень, а всього 58\~413 гривень, а також покласти на відповідача судові витрати (а.с.2-7). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 16.03.2007 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у розмірі 85850 гривень, еквівалентної 17000 доларів США з обовязком відповідача повернути їх до 16.07.2017 р. по курсу НБУ на дату платежу. У подальшому між сторонами було укладено 21.07.2009 р. договір про погашення боргу, за умовами якого відповідач зобовязувався не пізніше 18.10.2009 р. повернути грошові кошти у розмірі еквівалентному 17000 доларів США. Позивач вказує, що відповідачем зобовязання виконані не були, внаслідок чого звернувся до суду. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2011 року позов задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача борг по поверненню позики у розмірі 134453 гривень, борг по сплаті індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 50004 гривень 58 копійок та борг по сплаті трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 8147 гривень 92 копійок, та вирішено питання по сплаті судового збору. На підставі виконавчого листа, 05.08.2011 року відділом ДВС Бориспільського МУЮ у Київській області було відкрито виконавче провадження №27958380, а 14.03.2013 р.- відкрито виконавче провадження № 37006297. 18.06.2015 р. виконавче провадження № 37006297 було приєднано до зведеного виконавчого провадження № № 47903233. Проте, відповідачем рішення суду не виконувалося, у звязку з чим, 11.03.2014 р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період користування коштами з 13.07.2010 р. по 25.02.2014 р. 28.05.2014 р. рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов було задоволено та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] за період з 13.07.2010 р. по 25.02.2014 р. інфляційні втрати у розмірі 14\~732,95 грн. та 3% річних у розмірі 14\~631,43 грн., а також вирішено питання щодо судових витрат. Однак, відповідач, станом на 31.10.2017, незважаючи на неодноразові звернення, рішення суду не виконує, грошові кошти не повертає, у зв'язку із чим позивач вважає, що його права значно порушені. Таким чином, день платежу, у відповідності до положення ст.533 ЦК України та договору позики, не настав у звязку з невиконанням відповідачем грошового зобовязання. Звертає увагу на те, що умовами договору позики прямо передбачено, що в разі девальвації гривні позичальник повинен повернути грошову суму еквівалентну 17\~000 доларам США на день платежу. Зазначає, що визначена рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2011 р. сума боргу у розмірі 134453 грн., яка еквівалентна 17\~000 доларам по курсу станом на 18.10.2009 р., до цього часу не повернута, а курс долара США до гривні змінився. Станом на день подання позову, 31.10.2017 р. курс становить 26,8293 грн. за 1 долар США, а за 3 роки до дати подання позову, тобто 31.10.2014 р., офіційний курс гривні до долара становив 12,95 грн. за 1 долар США. Таким чином, з цих підстав, необхідно стягнути з відповідача курсову різницю (недоотриману частину основного боргу) у розмірі 456098 грн. за вирахуванням суми основного боргу, стягнутої попереднім рішенням суду-134\~453 грн, що становить 321\~645 грн. Також вважає, що поскільки станом на 31.10.2017 р., відповідач продовжує користуватися його грошовими коштами, з нього необхідно за період з 31.10.2014 р. по 31.10.2017 р. стягнути: проценти по договору позики, на рівні облікової ставки НБУ, на суму боргу у розмірі еквівалентному 17000 доларів США у розмірі 227\~020 грн. та 3 % річних у розмірі 36748 грн. У судове засідання позивач не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проте направив суду заяву (а.с.41), в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання, заяв та заперечень щодо позову до суду від відповідача не надійшло. Відповідно до вимог ст. ст. 223,280,281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи позивач не заперечує. Дослідивши заяву та письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6ст.81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2011 року, яке 06.06.2011 року набрало законної сили та було предявлено позивачем до примусового виконання, позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг по поверненню позики у розмірі 134453 гривень, борг по сплаті індексу інфляції за весь час прострочення у розміру 50004 гривень 58 копійок та борг по сплаті трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 8147 гривень 92 копійок.( а.с.47,48). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2014 року, яке набрало законної сили 10.06.2014 року, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] за період з 13 липня 2010 року до 25 лютого 2014 року інфляційні втрати в розмірі 14732 гривень 95 копійок та три проценти річних в розмірі 14631 гривень 43 копійок., також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.49-51). Так, вищенаведеними рішеннями суду встановлено, що 16 березня 2007 року сторони по справі уклали договір позики грошових коштів (а.с.8), на підставі якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 85850 гривень. [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] ці грошові кошти до 16 липня 2007 року. 21 липня 2009 року сторони уклали ще один договір договір про порядок погашення боргу. Згідно з п.6 якого [PERSON] зобовязався не пізніше 18 жовтня 2009 року повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі еквівалентному 17000 доларів США.( а.с.9). Також встановлено, що станом на 31.10.2017 року відповідач [PERSON] рішення суду не виконав, грошові кошти не повернув та продовжує користуватися грошовими коштами позивача [PERSON] Так, з доданих позивачем матеріалів, а саме: з листа Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 29.03.2018 р. за № 11170 вбачається, що на виконанні у відділі перебувають виконавчі листи № 2-373 видані 17.03.2011 р. Бориспільським міськрайонний судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу 192605,5 грн. та витрат 1575,21 грн., згідно яких кошти з [PERSON] на користь [PERSON] не стягнуто. Виконавчі листи видані 21.02.2017 р. Бориспільським міськрайонний судом Київської області по справі № 2/359/984/2014, № 359/1921/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 14631,43 грн. та судових витрат 293,64 грн. до відділу на примусове виконання не подавалися (а.с.52). Будь-яких належних і допустимих доказів, що зобовязання за договором позики були виконані, отримані в боргу кошти повернуті та сплачені проценти за користування коштами, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Статтею 526\~Цивільного кодексу\~України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно вимог ч.1 ст.1048ЦК\~України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ч.1 та 2 цієї статті, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049ЦК\~України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 статті 598\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599\~цього Кодексу встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України у справі №6-157цс16 від 25.05.2016. При цьому, суд також враховує, що будь-яких заперечень щодо нарахованих позивачем сум, відповідачем надано не було. Правильність розрахунків процентів за користування позикою, відповідно до вимог ст.1048 ЦК України, та трьох процентів річних , долучених до позовної заяви (а.с.13-21), судом перевірена. Суд бере до уваги те, що поданий позивачем розрахунок відповідає дійсному розміру вирахуваних процентів та втрат. Так, згідно розрахунку проценти за користування позикою, на рівні облікової ставки НБУ, за період з 31.10.2014 року по 31.10.2017 року складають 227020 грн., три проценти річних за цей же період складають 36748 гривень. Правильність розрахунку перевірена судом та не викликає зауважень. З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних підлягають до задоволення. Що стосується вимоги щодо стягнення курсової різниці (недоотриманої частини основного боргу) у розмірі 321 645 гривень, то суд приходить до наступного висновку. Пунктом 3 Договором позики грошових коштів, укладеного 16.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON], визначено, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України Позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 17\~000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу( а.с.8). Так, відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про Національний\~банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. Статтею 533\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11, від 7 жовтня 2014 року в справі № 3-133гс14, від 16.09.2015 у справі № 6-190цс15, від 13.04.2016 у справі № 6-108ск16 та від 21.12.2016 у справі № 6-2134цс15, а також підтверджена судовою практикою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2016 року, справа № 924/1968/15. Водночас,\~відповідальність боржника\~за невиконання\~грошового зобовязання\~визначена ст.625\~ЦК України,\~а також\~умови укладеного\~сторонами договору\~позики не\~передбачають стягнення\~курсової різниці.\~Встановлено,\~що рішення\~суду,\~яким стягнуто\~основну суму\~боргу за\~договором позики\~не виконано,\~а отже\~в силу\~вимог ст.533\~ЦК України\~не можливо\~визначити офіційний\~курс на день платежу, за яким має визначатись гривневий еквівалент суми боргу. Отже, вимогу щодо стягнення курсової різниці (недоотриманої частини основного боргу) у розмірі 321645 гривень слід визнати необґрунтованими та в її задоволенні відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 2637 гривень 68 копійок (1% від задоволеної суми позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial