Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), [PERSON] (далі - відповідач 3), треті особи: [PERSON], [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON]. 20.03.2003 року померлою було складено заповіт, посвідчений нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Бєлах Л.А., відповідно до якого все майно заповіла [PERSON]. Позивачка пропустила строк для звернення із заявою про прийняття спадщини. За законом право на спадщину мав дід позивачки [PERSON] та батько позивачки [PERSON], але так як останній помер [INFO], то право на частку в спадщині перейшло до його сина від іншого шлюбу з [PERSON] - [PERSON], який пізніше змінив прізвище на «[PERSON]». [PERSON] до нотаріальної контори не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, тобто дід позивачки отримав право на спадщину на 1/4 квартири за адресою: [ADDRESS]. [INFO] помер дідусь позивачки, який не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. 20.03.2003 року померлим було складено заповіт, посвідчений нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Бєлах Л.А., відповідно до якого все майно заповів [PERSON]. Позивач звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини, але не змогла отримати, оскільки 25.11.2008 року [PERSON], в інтересах неповнолітнього [PERSON], було подано позовну заяву до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, який ухвалою від 30.03.2011 року було залишено без розгляду у зв'язку з другою неявкою позивача у судове засідання, після чого у позивача відновилося право на отримання спадщини. Як стало пізніше відомо позивачу, спірна квартира була неодноразово відчужена на користь третіх осіб. 03.10.2013 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва з урахуванням ухвали від 13.10.2013 року про виправлення описок та додаткового рішення від 21.11.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.01.2014 року, у цивільній справі визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 24.02.2009 року, укладений від імені [PERSON], яка померла [INFO], та від імені [PERSON], який помер [INFO], представником [PERSON] з покупцем [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Отрок Наталією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №317, відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2009 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Олексюком Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1211, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 114,70 грн., у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності відмовлено. У позивача виникло право на витребування майна із чужого незаконного володіння та прийняття у власність ? частини квартири за адресою: [ADDRESS] після смерті дідуся. Позивачу стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що квартира за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], а на квартиру накладено два арешти. Тому, позивач просила суд витребувати з чужого незаконного володіння від [PERSON] двокімнатну квартиру № 17 загальною площею 44,2 м.кв. жилою і площею 30,10 м.кв., що розташована у будинку [ADDRESS], і передати указану квартиру [PERSON]. Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач 2, відповідач 3, треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, заперечень до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи із таких підстав. 03.10.2013 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва з урахуванням ухвали від 23.10.2013 року про виправлення описок та додаткового рішення від 21.11.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.01.2014 року, у цивільній справі визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 24.02.2009 року, укладений від імені [PERSON], яка померла [INFO], та від імені [PERSON], який помер [INFO], представником [PERSON] з покупцем [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Отрок Наталією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №317, відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2009 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Олексюком Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1211, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 114,70 грн., у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності відмовлено. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 14 ЦПК України). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Як встановлено судами, квартира [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1993 року, виданого Фондом комунального майна Радянського району м.Києва, належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Також встановлено і це не оспорювалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] являлись рідними дідусем і бабусею [PERSON], які 20 березня 2003 року склали заповіт на користь своєї онуки [PERSON] згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все, що буде ним належати на день смерті і на що законом вони матимуть право вони заповіли [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO], а [PERSON] помер [INFO]. Разом із тим, гр. [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] на підставі довіреностей від 17.10.2006р. та від 20.10.2006р. посвідчених нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. за реєстровими номерами 5-3209 та 5-3415, - відповідно, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вже після смерті власників квартири, а саме: 24.02.2009 року, з покупцем [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Отрок Наталією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №317. Позивач [PERSON] звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину і згідно постанови від 29.12.2011 року порушено кримінальну справу №10-29234 по факту вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України і [PERSON] визнана потерпілою і на даний час розпочато досудове розслідування. Крім того, на відповідний запит суду, П'ята київська державна нотаріальна контора своїм листом за №164/01-16 від 26.01.2013 року повідомила, що надати копії вищевказаних довіреностей від імені [PERSON] та [PERSON] на ім'я [PERSON] від 17.10. 2006 за реєстровим № 5-3209 та від 20.10.2006 за реєстровим №5-3415 не є можливим, оскільки за вказаними реєстровими номерами було посвідчено довіреності від інших осіб на ім'я інших осіб. Судом встановлено, що у провадженні Першої київської державної нотаріальної контори знаходяться спадкові справі № 788/2008 [PERSON], який помер [INFO] та № 760/2011 [PERSON], яка померла [INFO]. 14 липня 2011 року позивач подала до Першої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом, з пропущенням строків подачі заяви, та відповідно рішення Шевченківського районного суду їй було відмовлено в поновленні строків для прийняття спадщини. Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 цього Кодексу спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Згідно із статтею 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1270 ЦК України, передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Відповідно до статті 1266 Цивільного кодексу України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, син [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] помер [INFO], після його смерті залишився син [PERSON], [INFO], який відповідно ст. 1266 ЦК України має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові. Оскільки, позивач, пропустила термін подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом, право на спадщину за законом мають чоловік померлої [PERSON] - [PERSON] та онук [PERSON], але який не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 19 червня 2008 року позивач подала до Першої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом. 01 липня 2008 року до Першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON], яка діяла в інтересах малолітнього сина [PERSON], про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. 14 липня 2011 року до Першої Київської державної нотаріальної контори позивачем подано заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину. 14 липня 2011 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори було надано відповідь про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 26.08.2016 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. Таким чином, суд дійшов висновку, що квартиру за адресою: [ADDRESS] було придбано [PERSON] шляхом укладення за встановлених у судових рішеннях обставин недійсного правочину на підставі підроблених документів. На відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Вважаємо, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину (Узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Оскільки між позивачем та нинішнім володільцем спірної квартири [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, а тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам, а саме: витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦПК України). У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Також, у відповідності до вимог постанови Верховного суду України від 07.11.2012 року у справі за № 6-107цс12, що у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування усіма судами України, визначено, що оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події(ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.10.2013 року, факт, що померлими [PERSON] та [PERSON] було складено заповіти на користь позивача, а третя особа [PERSON], який на час розгляду справи є повнолітнім, не звертався до суду із самостійними вимогами про витребування із чужого незаконного володіння ? частки квартири в порядку спадкування, що говорить про втрату ним інтересу до спадкового майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача 1 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 6890,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved