Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У серпні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника. У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на користь [PERSON] 63 590,44 грн (шістдесят три тисячі п`ятсот дев`яносто гривень 44 коп.) середнього заробітку (з урахуванням індексації) за період з 21.08.2019 по 30.07.2020 - за час вимушеного прогулу та час затримки негайного виконання постанови Київського апеляційного суду від 15.06.2020 у справі № 761/8333/18 про поновлення [PERSON] на роботі; стягнути на свою користь судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] була звільнена наказом Комунального некомерційного підриємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва № 122-к від 05.02.2018 з посади лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва (код ЄДРПОУ 38947811) з 05.02.2018. Постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2020 у справі № 761/8333/18 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19.09.2019 у справі № 761/8333/18 за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно- діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково. Було скасовано повністю рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.09.2019 у справі № 761/8333/18 та ухвалено нове, яким позовні вимоги [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва № 122-к від 05.02.2018 про звільнення [PERSON] з посади та наказ Комунального некомерційного підприємства «Консультативно- діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва № 136 від 29.11.2017 в частині встановлення нового графіку роботи [PERSON] . Поновлено з 05.02.2018 [PERSON] на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на 0,5 ставки на умовах неповного робочого тижня з графіком роботи - на другій зміні по парним числам робочих днів. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно- діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на користь [PERSON] 30 799,31 грн заробітної плати з індексацією за час вимушеного прогулу з 05.02.2018 по 20.08.2019 з відрахуванням із цієї суми при її виплаті належних до сплати податків та обов`язкових платежів. Також було допущено до негайного виконання рішення про поновлення на роботі [PERSON] на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на 0,5 ставки на умовах неповного робочого тижня з графіком роботи - на другій зміні по парним числам робочих днів. Разом із тим, як вбачається із постанови Київського апеляційного суду, ним ухвалено рішення про стягнення такого заробітку за період з 05.02.2018 по 20.08.2019. тож, на переконання позивачки, вона додатково має право на отримання середнього заробітку за проміжок часу з 21.08.2019 по 15.06.2020. На підставі вищевикладеного позивачка звернулася з відповідним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2020 року матеріали позовної заяви було передано для розгляду Фроловій І.В . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року позовну заяву було задоволено частково. Вирішено: «Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на користь [PERSON] 20 140,76 (двадцять тисяч сто сорок гривень 76 коп.) середнього заробітку (з урахуванням індексації) за період з 21.08.2019 по 30.07.2020 - за час вимушеного прогулу та час затримки негайного виконання постанови Київського апеляційного суду від 15.06.2020 у справі № 761/8333/18 про поновлення [PERSON] на роботі. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на користь держави судовий збір у розмірі 2 102,00 грн ( дві тисячі сто дві гривень 00 коп.). В решті позовних вимог - відмовити.». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року було скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак через канцелярію суду представником відповідача було подано клопотання про розгляд справи у його відсутність. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року та Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року було встановлено наступне. Наказом № 13-К від 01 листопада 2013 року [PERSON] було прийнято на посаду лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії №1 Комунального підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Шевченківського району міста Києва на 0,5 вакантної ставки в порядку переведення з поліклініки №1 Шевченківського району міста Києва з посадовим окладом згідно із штатним розписом. 29 листопада 2017 року відповідачем з метою якісного надання медичних послуг населенню було прийнято наказ «Про зміни в організації праці» № 136, згідно з якого працівникам кардіологічного кабінету Філії №1 було встановлено робочий час з 8:00 до 16:51 та затверджено графік обліку робочого часу. Листом від 30 листопада 2017 року [PERSON] було ознайомлено з наказом № 136 від 29 листопада 2017 року, попереджено про зміну в організації праці, відповідно до якого Філія №1 повинна працювати за новим графіком та про можливість припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України в разі відмови позивача від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. 22 січня 2018 року [PERSON] звернулася з заявою у відповідь на вказаний лист, в якому повідомила відповідача, що вважає наказ № 136 від 29 листопада 2017 року, новий графік та попередження про припинення її трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП незаконними та необґрунтованими. До вказаної заяви вона долучила копію консультативного висновку № 600 від 19 січня 2018 року, виданого державною установою «Національний науковий центр «Інститут кардіології ім. акад. М.Д. Стражеска» НАМН Україна. Наказом № 122-к від 05 лютого 2018 року [PERSON] було звільнено з посади з 05 лютого 2018 року згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. 09 лютого 2018 року позивач отримала наказ відповідача № 122-к від 05 лютого 2018 року про звільнення з посади з 05 лютого 2018 року згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. З 02 лютого 2018 року до 09 лютого 2018 року [PERSON] перебувала на лікарняному, стати до роботи визначено 10 лютого 2018 року. Відповідно до довідки Комунального підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Шевченківського району міста Києва середня заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці роботи складає 1603,5 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року позивачу було відмовлено у задоволені позовних вимог. Постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2020 у справі № 761/8333/18 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19.09.2019 у справі № 761/8333/18 за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно- діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково. Було скасовано повністю рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.09.2019 у справі № 761/8333/18 та ухвалено нове, яким позовні вимоги [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково. Було вирішено: «Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва № 122-к від 05 лютого 2018 року про звільнення [PERSON] з посади та наказ Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва № 136 від 29 листопада 2017 року в частині встановлення нового графіку роботи [PERSON] . Поновити з 05 лютого 2018 року [PERSON] ( [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва (код ЄДРПОУ 38947811) на 0,5 ставки на умовах неповного робочого тижня з графіком роботи - на другій зміні по парним числам робочих днів. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно- діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на користь [PERSON] 30 799, 31 грн заробітної плати з індексацією за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2018 року по 20 серпня 2019 року з відрахуванням із цієї суми при її виплаті належних до сплати податків та обов`язкових платежів. Допустити до негайного виконання рішення про поновлення на роботі [PERSON] на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва (код ЄДРПОУ 38947811) на 0,5 ставки на умовах неповного робочого тижня з графіком роботи - на другій зміні по парним числам робочих днів. В решті позову відмовити.». Відповідач виконав постанову Київського апеляційного суду від 15.06.2020 у справі № 761/8333/18 та поновив [PERSON] на роботі 30.07.2020 наказом Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва № 790-к/тр від 30.07.2020. В свою чергу, представником відповідача до матеріалів справи було долучено копію постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року, а також копію постанови Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, які були винесені в рамках цивільної справи №761/8333/18. Зі змісту постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 761/8333/18 вбачається, що касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва було задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2020 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 761/8333/18 судом встановлено наступне: «Апеляційну скаргу [PERSON] - залишити без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Шевченківського району м. Києва про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - змінити в частині дати звільнення. Змінити дату звільнення [PERSON] з займаної посади згідно Наказу Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Шевченківського району м. Києва від 05 лютого 2018 року за № 122-к з 05 лютого 2018 року на 10 лютого 2018 року. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року - залишити без змін.». За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до положень статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Таким чином, право на працю та захист від незаконного звільнення гарантується Конституцією України, у зв`язку із чим, за переконанням Позивача, реалізація зазначеного конституційного права та гарантій працівника полягає в обов`язку роботодавця неухильно дотримуватися вимог трудового законодавства у правовідносинах з працівником, забезпечувати гарантії, що надані працівнику трудовим законодавством. Безпосередній захист прав працівника судом у випадку порушення роботодавцем трудового законодавства гарантовано Конституцією України. Згідно статті 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до положень статті 5 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом вбачається, що на підставу задоволення позовних вимог, [PERSON] посилається на те, що постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2020 у справі № 761/8333/18 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19.09.2019 у справі № 761/8333/18 було задоволено частково, та вирішено визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва № 122-к від 05.02.2018 про звільнення [PERSON] з посади та наказ Комунального некомерційного підприємства «Консультативно- діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва № 136 від 29.11.2017 в частині встановлення нового графіку роботи [PERSON] , поновлено з 05.02.2018 [PERSON] на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного кабінету Філії № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на 0,5 ставки на умовах неповного робочого тижня з графіком роботи - на другій зміні по парним числам робочих днів, стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно- діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на користь [PERSON] 30 799,31 грн заробітної плати з індексацією за час вимушеного прогулу з 05.02.2018 по 20.08.2019 з відрахуванням із цієї суми при її виплаті належних до сплати податків та обов`язкових платежів. Як зауважує [PERSON] , вказану постанову суду відповідачем було виконано 30 липня 2020 року, тобто із затримкою на 46 днів. Однак суд зауважує, що зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 761/8333/18, вбачається, що апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення. В свою чергу, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - змінено в частині дати звільнення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на несвоєчасність виконання постанови суду не надано. Також з матеріалів справи вбачається, що рішення суду, на підставі якого на користь позивачки було стягнуто кошти - було скасовано, а відтак відсутні правові підстави для стягнення коштів, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Одночасно з цим, суд зауважує, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року було скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року. За подачу заяви про перегляд заочного рішення відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 135,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №537 від 24.05.2021 року. Таким чином, вказану суму судового збору слід стягнти з позивачки на користь відповідача. На підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, , ст.ст. 4, 5, 236 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ від 21.02.2001 № 159, з урахуванням Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»,

Outcome: approved