Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

Своїм позовом до суду [PERSON] просив винести рішення, яким поновити його на роботі на посаду бухгалтера Крижопільського регіонального структурного підрозділу ТОВ «Агробізнес» з 18 березня 2016 року, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в сумі 3000 грн. та судові витрати за надання правової допомоги в сумі 3000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що згідно з наказом № 138 від 26.03.2012 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «Агробізнес» 26.03.2012 року на посаду оператора-касира Крижопільського регіонального структурного підрозділу. Наказом № 700 від 01.12.2015 року ТОВ «Агробізнес» переведений на посаду бухгалтера Крижопільського регіонального структурного підрозділу, про що є відповідний запис за № 15 у трудовій книжці від 01.12.2015 року. Наказом № 107 від 18.03.2016 року він був звільнений з роботи з 18.03.2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України запис у трудовій книжці за № 16 від 18.03.2016 року. Ним було отримано лист від начальника ТОВ « Агробізнес» вих. № 742 від 21.03.2016 року яким його повідомили, що згідно з рішенням директора Волочиського хлібокомбінату ТОВ «Агробізнес» [PERSON] він звільнений з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України - «...2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу ...» з 18 березня 2016 року, наказ № 107 від 18.03.2016 року. Отже, його було звільнено за втрату довір'я, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Вважає, вказане звільнення з роботи незаконним. В результаті незаконного звільнення його з роботи вважає, що йому була завдана моральна шкода, яка виявилася в тому, що в результаті порушення трудових прав він залишився без засобів існування, відповідно порушився його життєвий ритм, порушилися його життєві зв'язки. Відчуття безвихіддя призвело до нервової напруги, відчуття дискомфорту, часткової втрати сну та інше. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 3000 грн. 07 вересня 2016 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення та збільшення позовних вимог. В уточненій заяві просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку за 4 роки в сумі 5946 грн., а також заробітну плату за час вимушеного прогулу станом на час розгляду справи в сумі 8565,59 грн. Решту позовних вимог залишити без змін. Уточнену заяву мотивував тим, що згідно з наказом № 138 від 26.03.2012 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «Агробізнес». Згідно з наказом № 107 від 18.03.2016 року він був звільнений з роботи з 18.03.2016 року. Таким чином йому мала бути виплачена компенсація за невикористану відпустку за чотири роки. Його заробітна плата складає 1486 грн. 59 коп., а тому заборгованість по компенсації за невикористані відпустки складає 5946 грн. Заробітна плата за час вимушеного прогулу. Згідно з довідкою від 19.05.2016 року його заробітна плата за два повних останні місяці роботи складає: грудень 2015 р. - 1550 грн., січень 2016 р. - 1423 грн. За два місяці заробітна плата склала 2973 грн. Кількість робочих днів відповідно у грудні 2015 р. - 23, у січні 2016 р. - 19. Всього робочих днів за два місяці 42, а середня кількість робочих днів складає 21 робочий день. Заробітна плата за один день 70,79 грн. Відповідно середньомісячна заробітна плата складає 1486,59 грн. (70,79 х 21) Відповідно заробітна плата за час вимушених прогулів з 18.03.2016 р. по 18.08.2016 р. складає 7432,95 грн. та 16 робочих днів з 18.08.2016 р. по 07.09.2016 р. - 1132,64 грн. Всього 8565,59 грн. Оскільки середньомісячний заробіток позивача складає 1486 грн., а тому заборгованість по компенсації за невикористані відпустки на протязі 4 років, складає 5946 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти задоволення вимог позивача з підстав викладених в письмових запереченнях. Позивач стверджує, що він не вчиняв будь-яких дій, що свідчили б про втрату довіри. 26 березня 2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно з вказаним договором позивач повинен був дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, що виконувались ним не сумлінно. Згідно з п. 2 ст. 41 Кодексу законів про працю України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Через втрату довіри можуть бути звільнені як працівники, які уклали договори про повну матеріальну відповідальність і обслуговують безпосередньо матеріальні цінності, так і працівники, які не укладали зазначених договорів, а згідно з функціональними обов'язками виконують таку роботу. Службовими особами ТОВ «Агробізнес» під час перевірки роботи [PERSON], виявлено факти грубого порушення ведення обліку, зокрема: - відсутні звіти водіїв з 23.02.2016 року по 29.02.2016 року включно; - виявлено дописки та виправлення у звітах водіїв протягом лютого-березня 2016 р., наприклад за період з 01.03.2016 р. по 16.03.2016 р. по маршрутах водіїв було дописано близько 2000 грн., в різні пункти, а саме, сума в звіті водія в пункті повернення сухого хліба вказана 96,4 грн., а в бухгалтерському обліку 296,4 грн.; залишок у звіті водія відсутній, а в обліку позивачем вказано 430,00 грн.; - неправильно вказував суми авансу водіям у відомостях, значно завищивши їх; - не вносив до фінансової звітності представництва витрат, які вказували у своїх звітах водії-експедитори. Вказані порушення підтверджуються первинними бухгалтерськими документами та зафіксовані в Службовій записці від 18 березня 2016 р., Акті виявлення недостачі звітів водіїв на Крижопільському регіональному представництві ТОВ «Агробізнес» від 18 березня 2016 р. та Акті виявлення зловживань на Крижопільському регіональному представництві ТОВ «Агробізнес» від 18.03.2016 р. Таким чином, вважає, що відповідач законно звільнив позивача із займаної посади, а вимоги про поновлення на роботі не підлягають задоволенню. В своєму запереченні на заяву про уточнення та збільшення позовних вимог представник відповідача зазначив, що твердження позивача щодо ненадання відпусток спростовується відомостями розрахунково-платіжних відомостей працівника за період березень 2012 року - березень 2016 року, які було долучено відповідачем до матеріалів справи, а також відомостями наказів № 635 від 13 грудня 2012 року «Про затвердження графіка відпусток на 2015 рік» № 725-1 від 15.12.2015 року «Про затвердження графіка відпусток на 2016 рік», відомостями на виплату грошей № ВЗП-000133 за квітень 2013 року, № ВЗП-000506 за листопад 2014 року, № ВЗП-0714 за червень 2015 року, № ВЗП-00245 за січень 2016 року, відтак вважає вимоги позивача щодо стягнення заборгованості із компенсації за невикористані відпустки є незаконними та не підлягають задоволенню, як і вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, з підстав та доводів наведених у запереченнях на позовну заяву про поновлення на роботі від 08 квітня 2016 року. Свідок, [PERSON], суду пояснив, що з 24.12.2015 року по даний час він працює керівником Крижопільського регіонального структурного підрозділу «Агробізнес». Позивач працював бухгалтером до 18 березня 2016 року. Вказівку [PERSON] брати додому він не давав. Заробітна плата у водіїв складає 1318 грн. Свідок, [PERSON], суду пояснив, що з листопада 2015 року він працює заступником начальника служби безпеки ТОВ «Агробізнес». Позивач працював бухгалтером до березня 2016 року. В березні місяці виявили відсутність звітів за лютий 2016 року. [PERSON] говорив, що давав штрафи водіям. Заслухавши представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. Так, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено , що наказом № 138 від 26.03.2012 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Агробізнес» 26.03.2012 року на посаду оператора-касира Крижопільського регіонального структурного підрозділу. Наказом № 700 позивача 01.12.2015 року ТОВ «Агробізнес» переведений на посаду бухгалтера Крижопільського регіонального структурного підрозділу. Наказом № 107 від 18.03.2016 року позивач був звільнений з роботи з 18.03.2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України запис у трудовій книжці за № 16 від 18.03.2016 року. Позивачем було отримано лист від начальника ТОВ « Агробізнес» вих. № 742 від 21.03.2016 року яким його повідомили, що згідно з рішенням директора Волочиського хлібокомбінату ТОВ «Агробізнес» [PERSON] він звільнений з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України - «...2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу ...» з 18 березня 2016 року, наказ № 107 від 18.03.2016 року. Приводом для звільнення позивача слугував акт про виявлення зловживання на Крижопільському регіональному представництві ТОВ «Агробізнес» від 18.03.2016 року (а.с.9). Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р., при вирішенні справ про звільнення з підстав передбачених пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП, суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим , якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Слід також зазначити, що підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисно. Проте, власник у випадку спору зобов'язаний довести і факт порушення, і вину працівника. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна зробити висновок, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які їх одержують під звіт. Працівник не може бути звільнений за п. 2 ст. 41 КЗпП, якщо відсутні конкретні факти, що підтверджують його провину. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що посадова інструкція у [PERSON] була відсутня, матеріальні цінності йому в підзвіт не надавались, матеріальної шкоди підприємству не завдано. Приводом для звільнення позивача слугував акт про виявлення зловживання на Крижопільському регіональному представництві ТОВ «Агробізнес» від 18.03.2016 року, згідно якого позивач вносив зміни в відомості про отримання заробітної плати водіїв підприємства, однак надати на вимогу суду дані відомості відповідач відмовився, зіславшись на те, що це є конфіденційною інформацією підприємства. Оскільки відповідач не довів, що позивачу надавались під звіт будь-які цінності, тому суд вважає звільнення позивачу незаконним, а його вимоги підлягаючими задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактичне відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Відповідно до п. 32 Постанови пленуму ВС України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. Позивач надав розрахунок заборгованої заробітної плати, відповідач такого розрахунку не надав та не спростував розрахунок позивача, а тому суд при стягненні заробітної плати за час вимушеного прогулу бере за основу розрахунок наданий позивачем та задовольняє в цій частині його вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Тому суд задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки за 4 роки, оскільки відповідач не довів, що позивачу такі відпустки надавались (накази про надання відпусток відповідач суду не надав, а самі лише графіки про надання відпусток по підприємству не свідчать про перебування позивача в таких відпустках). Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд з виходить з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та із врахуванням критеріїв, встановлених Пленумом Верховного Суду України № 4 від 31.03.05 р. Суд прийшов до переконання в тому, що саме з вини відповідача звільнення було незаконним. Отже, суд вважає, що порушення законних прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Приймаючи до уваги ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, яких зазнав позивач, а також вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають повному задоволенню, а саме в сумі 3000 грн. Крім того, стягує з відповідача витрати на правову допомогу, згідно розрахунку зробленому адвокатом позивача. Стягує з відповідача на користь держави судовий збір. Враховуючи наведене,

Outcome: approved