Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у червні 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого позивальник від банку отримала в кредит грошові кошти у сумі 47000 доларів США, під 11,9% річних, строком до червня 2038 року. В порядку забезпечення виконання основного зобов'язання між банком та позичальником укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. У травні 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого права кредитора у зобов'язанні перейшли до позивача. Позивач зазначає, що відповідач допустила неналежне виконання умов договору, у зв'язку з чим ПАТ «Дельта Банк» має право вимагати дострокового погашення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За таких обставин, позивач просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] в сумі 723276,71 грн. за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 2706/0608/71-337 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], загальною площею 32,70 кв.м., жилою площею 15,3 кв.м., шляхом визнання права власності на таку за ПАТ «Дельта Банк», визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру, вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що на спірні правовідносин розповсюджується мораторій на звернення стягнення на іпотечне майно, встановлений законом. Крім того, на думку представника відповідача, права банку не порушені, на час звернення до суду відповідач не була належним чином повідомлена про заміну кредитора у зобов'язанні. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 10 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2706/0608/71-337, за умовами якого позичальник отримала в кредит грошові кошти у сумі 47000 доларів США, на строк до 10 червня 2038 року включно. Відповідно до п. 1.3. договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Згідно з п. 3.1. договору позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок № [NUMBER] щомісяця через касу банку. Розмір щомісячного платежу, який сплачується в рахунок погашення заборгованості по кредиту, становить 130 доларів США. Проценти за користування кредитом нараховуються, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його погашення. (пункт 3.2 договору) Відповідно до п. 3.8. кредитного договору сторони за взаємною згодою домовились без укладення будь-якої додаткової угоди встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною заміною зобов'язань позичальника щодо строку виконання зобов'язань за цим договором та відповідних прав банку вимагати від позичальника виконання зобов'язань за цим договором при настанні певних обставин, зокрема, якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені п. 3.3 та/або при невиконанні зобов'язань позичальника, передбачених п.п. 5.1.7, 5.1.10, 5.1.11 цього договору. При настанні таких обставин, які за згодою сторін визнаються такими, що свідчать про суттєве порушення позичальником умов цього договору, банк має право надіслати позичальнику повідомлення про зміну умов цього договору у будь-який час з моменту настання вказаних обставин. При цьому, строк виконання позичальником своїх зобов'язань (повернення кредиту, сплата процентів за користування ним) вважається таким, що настав на десятий календарний день з дня направлення банком позичальнику повідомлення про зміну умов цього договору. Кредитний договір укладено між сторонами у письмовій формі, підписаний позичальником та представником банку. У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. (ст. 1050 ЦК України) Як убачається з матеріалів справи, відповідач отримала в кредит грошові кошти у сумі 47000 доларів США згідно з заявою на видачу готівки від 10 червня 2008 року № 648_1 на підставі укладеного кредитного договору. (а.с. 27) 06 січня 2009 року у зв'язку з укладенням шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON]. (а.с. 26) 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, на підставі якого до позивача ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до позичальника за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 2706/0608/71-337, у тому числі за договорами, укладеними в порядку забезпечення виконання основного зобов'язання. У липні 2015 року позивач надіслав на адресу позичальника розрахунок заборгованості по кредитному договору, відповідно до якого станом на 28 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить за основною сумою кредиту - 31019,64 доларів США, у тому числі, прострочена заборгованість по тілу кредиту - 0 грн., по процентам за користування кредитними коштами - 1763,77 доларів США, у тому числі прострочена заборгованість - 1490,71 доларів США. (а.с. 28) Такий розрахунок був отриманий відповідачем. 07 жовтня 2015 року позивач надіслав на адресу відповідача відповідь на звернення відповідача, в якому позичальника повідомлено про заміну кредитора у зобов'язанні та розмір простроченої заборгованості станом на 07 жовтня 2015 року у розмірі 2117,73 доларів США. (а.с. 64-65) Представником позивача не надано належних доказів на підтвердження звернення банку з повідомленням про зміну умов договору, яке в свою чергу дає ПАТ «Дельта Банк» право вимагати дострокового повернення кредиту. 10 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого забезпечене належне виконання позичальником вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 10 червня 2008 року № 2706/0608/71-337, а саме: повернення іпотекодавцем кредиту у сумі 47000 доларів США, до 10 червня 2038 року. Відповідно до п. 2 іпотечного договору на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передав в іпотеку належне їй на праві власності майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно з п. 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: - за рішенням суду; - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; - в порядку, передбаченому ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Голубничою О.В., реєстровий № 1703. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно зі ст.ст. 575, 577 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. За приписами ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно з ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Відповідно до ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Матеріалами справи підтверджено, що станом на 28 липня 2015 року загальна сума заборгованості по кредиту становить 723276,70 грн., у тому числі тіло кредиту - 31019,64 доларів США, проценти за користування кредитними коштами - 1763,77 долари США. (а.с. 72) Відповідач припинила сплачувати суму кредиту з лютого 2015 року. Такі свої дії відповідач пояснила тим, що у встановленому порядку її не було повідомлено про заміну кредитора у зобов'язанні, а тому відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України відповідач має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Про заміну кредитора у зобов'язанні банк повідомив відповідача у жовтні 2015 року. (а.с. 64-65) 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ст. 1 Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. За приписами ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Зазначеним Законом визначено наступні випадки та обов'язкові умови, за яких такий підлягає застосуванню, а інтереси іпотекодавців захисту: - кредит видано в іноземній валюті; - кредит повинен носити характер споживчого; - предмет іпотеки є постійним місцем проживання позичальника; - предмет іпотеки повинен мати площу не більшу встановленої законом; - предмет іпотеки не знаходиться на території, визнаній тимчасово окупованою; - іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Таким чином, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих вище шести ознак. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті для здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна, який забезпечений іпотекою квартири, загальною площею 32,70 кв.м. Після купівлі вказаної квартири відповідач зареєструвала у такій своє місце проживання, що підтверджується відомостями з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві. (а.с. 54) Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 листопада 2015 року відповідач не має на праві власності іншого нерухомого майна жилого призначення, ніж квартира, яка передана в іпотеку банку. (а.с. 90) Крім того, відповідач не входить до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». За таких обставин, об'єкт нерухомого майна, на який просить позивач звернути стягнення в рахунок погашення кредитної заборгованості, та особа позичальника відповідає вимогам, вказаним у ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Встановлений Законом мораторій на звернення стягнення на житло громадян, наданого в іпотеку для забезпечення їх зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату права кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише забороняє примусове стягнення в період дії мораторію, а саме: до набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості, як зазначено у ст. 3 Закону. Системний аналіз змісту Закону дає підстави для висновку, що позовні заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчі кредити в іноземній валюті, які перебувають на час дії Закону на розгляді судів розглядаються, а в задоволенні позову відмовляється у зв'язку із дією відповідного мораторію. У зв'язку з набуттям чинності Закону про мораторій, така відмова має лише тимчасове правове значення, і позивач не позбавлений права звернення до суду із вказаним позовом після закінчення дії мораторію. При цьому, законодавцем передбачено зупинення перебігу позовної давності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України, у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом. Таким чином, позивач не втрачає у майбутньому права судового захисту своїх порушених прав та інтересів. Відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з наведених підстав надасть можливість споживачу фінансових послуг (позичальнику або майновому поручителю) врегулювати спірні правовідносини з урахуванням положень закону, набуття чинності яким припинить дію мораторію. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Предмет іпотеки є постійним місцем проживання відповідача, нетривале порушення нею строків повернення кредиту та сплати відсотків пояснюється відсутністю у позичальника доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на спірну квартиру не передбачає процедури примусового виконання рішення суду, що виключає зупинення виконання рішення суду на вказаній стадії, а відтак взагалі позбавляє відповідача можливості врегулювати спірні правовідносини з урахуванням положень закону, набуття чинності яким припинить дію мораторію. За таких підстав, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed