Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

01 квітня 2015 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування свої вимог зазначив, що працював у відповідача вантажником у період з 14 вересня 2004 року по 09 грудня 2014 року. На момент звільнення з Підприємства існувала заборгованість по заробітній платі в сумі 6\~090,28 грн, яка до цього часу не виплачена. На підставі статей 115, 116, 117 КЗпП просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі у вказаній сумі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 003,63 грн за період з 09 грудня 2014 року по 01 квітня 2015 року. У підготовчому судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, а в подальшому справу розглядати за його відсутності. Відповідач будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи у судове засідання свого представника не надіслав. Про причини неявки представника суду не повідомив. Позивач погодився на постановлення судом рішення в заочному порядку. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП). Згідно положень ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 14 вересня 2004 р. на підставі трудового договору працював у відповідача вантажником. 09 грудня 2014 р. був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП, тобто за власним бажанням. Судом встановлено, що на момент звільнення Підприємство заборгувало позивачу заробітну плату у розмірі 6\~090,28 грн, що утворилася за період з жовтня місяця 2013 року по грудень місяць 2014 року включно, що підтверджується відповідною довідкою Підприємства. Позивач у підготовчому засіданні пояснив, що як при звільненні з Підприємства, так і до цього часу він не отримав заборгованості по заробітній платі. Таким чином, заборгованість по заробітній платі є безспірною, а тому підлягає стягненню. За правилами абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Звільненню [PERSON] передували відпрацьовані ним жовтень та листопад місяці 2014 року, де він отримав заробітну плату в загальній сумі 1\~459,16 грн, отже середньомісячна заробітна плата складає 729,58 грн (1\~459,16 грн : 2 місяці), а середньоденна 33,16 грн (729,58 грн : 22 роб. дні в місяці). З часу звільнення позивача з роботи і до 01 квітня 2015 р., тобто до звернення з позовом до суду минуло 70 робочих днів. За такого, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за вказаний період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2 321,20 грн (33,16 грн х 70 днів). На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь Держави судовий збір.

Outcome: partial