Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

01 лютого 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ТОВ «Скат-Центр» про стягнення заборгованості із заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала на посаді охоронника в ТОВ «Скат-Центр» та 10 червня 2017 року її було звільнено за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу від 09\~червня 2017\~року.На час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати за період з січня 2017 року по червень 2017 року, що складала 23\~489,88 гривень, яку просить стягнути з відповідача на її користь. Позивач про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до судового засідання не зявилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, а також про розгляд справи без її участі (а.с. 24). Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовою кореспонденцією в матеріалах справи, до судового засідання не зявився, заяв про розгляд справи у свою відсутність не надав (а.с. 55-56). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. [PERSON] працювала на посаді охоронника у ТОВ «Скат-Центр», що підтверджується копією трудової книжки серії БТ-І № 5872767 від 22 лютого 2009 року (а.с.6). 10 червня 2017 року позивача було звільнено з посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу від 09 червня 2017 року (а.с.6). Відповідно до довідки персоніфікованого обліку ОК-5 загальна сума доходу [PERSON] за 2017 рік складає 23\~489,88 гривень (а.с.50). Невиплата відповідачем заробітної плати [PERSON] з січня 2017 року підтверджується випискою по картковому рахунку № 4790700001172825 на імя [PERSON] про нарахування заробітної плати за 2017 рік (а.с.45-47). Згідно із ст. ст. 21,43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно- правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Відповідно до ст. 115 КЗпП України - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначила [PERSON] у позовній заяві, при звільненні із нею не провели розрахунок та не виплатили всі належні до виплати суми, що підтверджується вказаними вище доказами, які містяться в матеріалах справи. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 3, 4 ст. 77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Як зазначає [PERSON] у позовній заяві сума заборгованості по заробітній платі, яку відповідач повинен був сплатити при звільненні становить 23\~489,88 гривень, яку суд вважає стягнути з відповідача за період з січня 2017 року по червень 2017 року, а саме за: -січень 2017 року 5\~029,86 гривень; -лютий 2017 року 4\~472,86 гривень; -березень 2017 року 4\~926, 38 гривень; -квітень 2017 року 4\~941,86 гривень; -червень 2017 року 4\~118,92 гривень. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, повязані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Згідно п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від\~сплати судового\~збору під\~час розгляду\~справи в\~усіх судових\~інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. \~ \~ \~ \~Частина 6 статті 141 ЦПК України вказує про наступне, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В судовому засіданні встановлено, що позивача при зверненні до суду із даним позовом звільнено від сплати судового збору, отже з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 704 гривень 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved