Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Предстанвик [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра», в якому просила суд визнати недійсним пункт 3.3.1 кредитного договору №438/п/08/2007-840 від 30 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра». Під час розгляду справи представник позивача уточнив свої вимоги, змінивши предмет позову, та в остаточній редакції позову від 26.06.2015 року просив суд визнати недійсним кредитний договір №438/п/08/2007-840 від 30 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», застосувати до вказаних правовідносин двухсторонню реституцію шляхом стягнення з ПАТ «КБ «Надра» на користь [PERSON] сплачених нею платежів в сумі - 406 000 грн. Свої позовні вимоги представник позивач обґрунтовував тим, що між позивачкою [PERSON] (надалі по тексту Позивач) та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» (надалі по тексту Відповідач) 30.11.2007 року було укладено кредитний договір №438/п/08/2007-840, за умовами якого позивач отримала в банку кошти в розмірі - 40 500 доларів США строком до 29.11.2017 року із сплатою відсотків в розмірі - 11,99 % на місяць. Одночасно із вказаним договором було укладено договір купівлі-продажу квартири, договір іпотеки та договір поруки від 30.11.2007 року. Протягом дії договору станом на січень 2015 року позивачко добросовісно сплачувала кошти за кредитом та загалом сплатила в розмірі - 406 000 грн. Також, позивач зверталась до Банку із заявами про роз»яснення обставин збільшення оплати та курсу гривні при формуванні ним квитанції у розмірі щомісячної оплати в сумі - 12 013,55 грн., але відповіді не отримала. Зауважує, що вказаними діям Банк в односторонньому порядку збільшив суму до оплати по кредиту, не повідомивши про це позивача, чим порушив вимоги п.2.1, п.3.2, п.3.4, п.3.5, .п.3.6, п. 3.8 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та положення п.2 ст.11, ст.18, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, представник позивач зазначає, що позивачка не була ознайомлена із істотними умовами кредитного договору, не отримала інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чим була введена відповідачем в оману, оскільки про валютні ризики не попереджалась, була введена в оману діями відповідача під час укладення договору кредиту в доларах США. Зазначає, що підприємницька практика є такою, що вводить оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, а тому з врахуванням вимог ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.203, 215 ЦК України наявні підстави для визнання правочину, укладеного між сторонами, недійсним і як наслідок застосування реституцію, повернувши позивачу сплачені нею кошти по кредиту в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги в редакції позовної заяви від 26.06.2015 року підтримав та просив їх задовольнити, з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що жодних доказів порушення прав позивача, ним надано не було,а надана представником позивача судова практика до цих спірних правовідносин застосуванню не підлягає. Суд, заслухавши сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 30 листопада 2007 року між ВАТ Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №438/п/08/2007-840 (а.с.8-12). Згідно п.п.1.1.-1.4. Кредитного договору, позивачу відповідачем було надано кредит у вигляді грошових коштів в сумі - 40500 доларів США на умовах, передбачених Кредитним договором для розрахунків за договором купівлі-продажу квартири, а позивач зобов'язався одержувати кошти кредиту, а також повернути їх до 29.11.2017 року, сплатити проценти за користування ними в розмірі - 11,99 % в місяць та виконати інші зобов'язання, передбачені Кредитним договором. Також, умовами, які містяться у розділах 1-4 Кредитного договору врегульовано питання щодо порядку розрахунку процентів та порядку і строків повернення кредиту та обсяг прав та обов'язків сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог представник позивача посилаючись на вимоги п.2.1, п.3.2, п.3.4, п.3.5, .п.3.6, п. 3.8 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та п.2 ч.1 ст.11, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», просить суд визнати кредитний договір №438/п/08/2007-840 від 30.11.2007 року недійсним та стягнути на користь позивача сплачені нею по кредиту кошти в повному обсязі. Між тим, посилання сторони позивача на порушення Банком вказаного законодавства та підвищення сум сплати по кредиту як на підставу визнання недійним кредитного договору є помилковим з огляду на наступне. Так, відповідно до п.2.1, п.3.2, п.3.4, п.3.5, .п.3.6, п. 3.8 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» зазначено про обов»язок банків перед укладенням кредитного договору надати інформацію про умови кредитування та вартість кредиту із врахуванням додаткових витрат, про зміну процентної ставки. Між тим, як встановлено судом, позивач [PERSON] при підписанні анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного пакету «Житлові рішення» 21.11.2007 року була ознайомлена відповідачем із умовами кредитування споживчої нерухомості, про що свідчить її підпис у цій анкеті. Крім того, за умовами п.п.3.3.1, 3.3.2 кредитного договору позивач погодився на те, що сума мінімально необхідного платежу становить - 581,42 доларів США, позичальник повертає безготівковим перерахуванням або готівкою на поточний рахунок, а тому посилання представника позивача на безпідставне підвищення розміру щомісячної плати по кредиту в гривні є невірними з огляду на те, що станом на даний час курсу долара США до гривні значно виріс. Зокрема, як вбачається зі змісту наданих позивачем квитанцій по оплаті коштів в рахунок погашення кредиту зазначено про сплату таких коштів виключно в еквіваленті до мінімальної суми платежу - 581,42 долар США по курсу на день оплати в розрахунку до гривні. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. За умовами п."д" ч.2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір 20.11.2007 року між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, де зокрема у п.3.3.1 передбачено сплату коштів по кредиту у розмірі - 581,42 доларів США щомісяця. Представником позивача не було доведено, а судом не було встановлено недобросовісності в діях відповідача і збільшення відсоткової ставки та погіршення становища позивача внаслідок дій службових осіб Банку. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Також, на обгрунтовання правомірності своїх дій банком доведено, що при ознайомлені і написанні анкети-заяви про отримання кредиту позивач ознайомилась з умовами кредитування споживчої нерухомості, що вказує на дотриманні відповідачем вимог як ч.2, ч.4 ст.11, так і ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.2, ч.4 ст.11, ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання Кредитного договору №438/п/08/2007-840 від 30 листопада 2007 року недійсним, слід відмовити. З огляду на це, не підлягають задоволенню вимоги позивача про застосування двохстронньої реституції шляхом стягнення з Банку сплачених позивачем коштів по кредиту. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1049, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed