Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

01.06.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить встановити постійний безоплатний земельний сервітут на користь [PERSON] земельної ділянки площею 0,0651 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS], на право проходу до вказаної земельної ділянки, а саме через земельну ділянку [PERSON] за адресою: [ADDRESS], шириною 80 см, та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що 07.02.1995 року рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області йому було передано у приватну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до земельно-кадастрових книг Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, земельна ділянка, яка була передана позивачу у власність в 1995 році складалась з двох частин. 23.10.2002 року рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 було затверджено за позивачем та батьком відповідача, [PERSON], земельні ділянки, які існують в натурі, а саме [PERSON] - 0,17 га., а позивачу - 0,0116 га. з правом приватизації за кожним. При цьому п.4 даного рішення було встановлено залишити існуючу стежку шириною 80 см. у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] Діючи на виконання даного рішення, яке на час подання позову не скасовано, позивач замовив виготовлення проекту із землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність. Протягом останніх років позивач зареєстрував за собою право власності на власний житловий будинок з допоміжними спорудами та дві земельні ділянки за адресою: [ADDRESS]. Під час оформлення документів позивач постійно продовжував користуватися разом зі своєю родиною даними земельними ділянками. При цьому позивач разом з родиною постійно проходили до своєї ділянки по стежці затверджений рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №23 жовтня 2002 року за №63-4. Останній рік відповідач почав створювати позивачу та його родині перешкоди в проході по даній стежці, вказуючи, що це його приватна власність. Позивач неодноразово звертався до голови та депутатів Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, але питання проходу по стежці вирішено не було. Позивач разом з дружиною є особами похилого віку, земельна ділянка, до якої вони ідуть по стежці, використовується ними для вирощування сільськогосподарської продукції, яка є єдиним джерелом утримання їх родини. Відповідач не бажає врегульовувати даний спір в позасудовому порядку, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 07.07.2017 року провадження у справі відкрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 15.11.2017 року призначено у справі судову земельно-технічну експертизу. Ухвалою судді від 08.06.2018 року відновлено провадження у справі, та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав вказаних у ньому, та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що по земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності відповідача кадастровий номер [NUMBER] проходить стежка найменшою шириною 0,8 м (80 см), найширша частина складає 1 м, а тому спір відсутній і у задоволенні позовних вимог позивача потрібно відмовити. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала суду, що є сусідкою сторін, стежка, на якій просить позивач встановити сервітут, існувала давно і позивач нею користувався постійно, до того часу, як відповідач не отримав державний акт на земельну ділянку по якій проходить дана стежка. Позивач не чинить явних перешкод у користуванні позивачу даною стежкою, однак вказує на те, щоб той користувався іншою стежкою, яка знаходиться метрів за 40. Суд, заслухавши думку учасників процесу, пояснення свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.02.1995 року рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області позивачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією рішення та картки об'єкту по господарського обліку. Відповідно до земельно-кадастрових книг Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, земельна ділянка, яка була передана позивачу [PERSON] у власність в 1995 році складалась з двох частин, що підтверджується абрисом обміру присадибної ділянки. 23.10.2002 року рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №63-4 було затверджено за позивачем [PERSON] та батьком відповідача [PERSON] земельні ділянки, які існують в натурі, а саме [PERSON] - 0,17 га., а позивачу [PERSON] - 0,0116 га. з правом приватизації за кожним, що підтверджується копією рішення та архівним витягом. Відповідно до п.4 даного рішення встановлено залишити існуючу стежку шириною 80 см. у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 65272823 від 08.08.2016 року, позивачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0647 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS]. 23.02.2017 року рішенням сімнадцятої сесії сьомого скликання Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 400.16.VII затверджено проект із землеустрою щодо передачі земельної ділянки у приватну власність [PERSON], що розташована на території [ADDRESS], Обухівського району, Київської області, площею 0,0651 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Передано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0651 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], Обухівського району, Київської області, що підтверджується копією рішення. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 83104402 від 22.03.2017 року, позивачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0651 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 18.08.2017 року позивач [PERSON] звернувся до голови Григорівської сільської ради з заявою, в якій просив створити земельну комісію сільської ради та скласти відповідний акт обстеження земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] та підтвердити чи спростувати наявність вільного проходу відгородженого забором на виконання пунктів 4, 6 Рішення Григорівської сільської ради № 63-4 від 23.10.2002 року, що підтверджується копією заяви за вх. № 152. 07.09.2017 року земельною комісією був складений акт обстеження земельної ділянки земельної ділянки [NUMBER], яким встановлено: 1) по земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності [PERSON] кадастровий номер [NUMBER] проходить стежка найменшою шириною 0,8 м (80 см), найширша частина складає 1 м, яка частково відділена металевим парканом (металева сітка) та починається з калітки, яка знаходиться на межі земельної ділянки [PERSON] 2) [PERSON] виконується в тому числі п.4 рішення Виконавчого комітету Григорівської сільської ради № 63-4 від 23.10.2002 року щодо залишення існуючої стежки з метою уникнення конфліктних ситуацій та дотримання принципу добросусідства передбаченого ст. 103 ЗК України. 3) Григорівська сільська рада під час огляду рішення Виконавчого комітету Григорівської сільської ради № 63-4 від 23.10.2002 року та земельної ділянки вказує на те, що виконання даного рішення було покладено на [PERSON] (батька відповідача), а не на [PERSON] та має рекомендаційний характер, оскільки земельні питання вирішуються виключно на засіданнях сесії сільської ради відповідно до вимог ЗК України та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», що підтверджується копією акта № 250. Висновком судової комісійної земельно-технічної експертизи № СЕ-1227-1-947.17 судового експерта судової незалежної експертизи України встановлено, що по земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності [PERSON] кадастровий номер [NUMBER] проходить стежка найменшою шириною 0,8 м (80 см), найширша частина складає 1 м, яка частково відділена металевим парканом (металева сітка) та починається з калітки, яка знаходиться на межі земельної ділянки [PERSON] [PERSON] виконується в тому числі п. 4 рішення Виконавчого комітету І Григорівської сільської ради № 63-4 від 23.10.2002 року щодо залишення існуючої стежки з метою уникнення конфліктних ситуації та дотримання принципу добросусідства передбаченого ст. 103 ЗК України. Із східного боку земельна ділянка площею 0,0651 га кадастровий номер [NUMBER] межує із прибережною смугою річки Красне де наявна грунтова дорога. Вказана дорога також відображена на Викопіюванні з Генерального плану [ADDRESS] (а.с. 47). Дорогою можливо під'їхати чи підійти до зазначеної земельної ділянки, але вона може використовуватися лише у суху погоду, тому обмежує ефективність використання даної ділянки для її цільового призначення. Відповідно до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. За таких обставин, оскільки між сторонами не була досягнута домовленість про встановлення сервітуту та про його умови, відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України, позивач мав підстави для звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту. За змістом статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Статтею 99 Земельного Кодексу України передбачено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в)право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. Відповідно до частин 1, 2 статті 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Згідно п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 надано роз'яснення, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Як вбачається із роз'яснень, викладених у пункті 22-2 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7, пункті 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК). Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. При цьому слід враховувати, що з врахуванням вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, закон вимагає саме від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки та він зобов'язаний довести, що задоволення його потреб неможливо здійснити яким-небудь іншим необтяжливим для відповідача способом. Однак, на підтвердження вказаних обставин, позивачем не доведено перед судом того, що використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом земельної ділянки перебуваючої у користуванні відповідача, як і не доведено неможливості задовольнити його потреби іншим способом. Під час розгляду справи, судом встановлено, що прохід до земельної ділянки позивача можливий і іншим шляхом, а саме по грунтовій дорозі, яка перебуває у задовільному стані. За таких обставин суд приходить до переконання, що позивач не довів перед судом та не надав належних доказів того, що він не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, окрім як встановленням права земельного сервітуту на проїзд та прохід через земельну ділянку відповідача. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд приходить до висновку, що підстав для встановлення земельного сервітут не має, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено у задоволені позову, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed