Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

01 березня 2016 року з позовною заявою до суду звернулась [PERSON] до ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» про стягнення на її користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18.01.2014 р. по 02.12.2015 року у розмірі 41922,54 грн. та компенсації за нараховану але невиплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 34429,45 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 01.07.2010 р. по 17.01.2014 р. вона працювала в ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на посаді контролера КПП, а січня 2014 року була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідно до судового наказу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.03.2014 р., який набрав законної сили 17.04.2014 р., з ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 5365 грн. 73 коп., яка була отримана нею у повному обсязі лише 03.03.2015 року. Оскільки відповідач в день звільнення в порушення вимог ст. ст. 115-116 КЗпП України не виплатив належну їй заробітну плату, [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату, з урахуванням індексу інфляції. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.07.2016 року у справі № 643/2337/16-ц, з урахуванням ухвали суду від 08.08.2016 р. про виправлення описки, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, та стягнуто на її користь з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18.01.2014 р. по 02.12.2015 р. в розмірі 41922,54 коп. та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 р. з урахуванням індексу інфляції в розмірі 9516, 66 грн.(а.с.72-75, 98, 139-141 т.1). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2017 р. рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.07.2016 р. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 р. скасовано, і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (192-194 т.1). До початку судового розгляду від відповідача ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» надійшла письмова заява, в якій відповідач зазначає про відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем та про відсутність правових підстав для стягнення з ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на користь позивача фінансових санкцій, передбачених ст. 117 УЗпП України. 26.09.2017 року позивач надала до суду письмові пояснення до позовної заяви, в якій зазначає, що розрахунок середньоденної її заробітної плати становить 61,38 грн. Позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, розглянути справу без її участі, про що виклала у письмовій заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, причину неявки суду не повідомив, в звязку з чим суд визнає неявку відповідача неповажною та вирішує справу на підставі наявних в ній доказів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.02.2010 р. по 17.01.2014 р. працювала в ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на посаді контролера КПП, та 17.01.2014 р. була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.03.2014 р., який набрав законної сили 17.04.2014 р., з ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі 5365 грн. 73 коп., яка позивачем отримана фактично у повному обсязі лише 03.03.2015 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Беручи до уваги, що фактично остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений 03.03.2015 року, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсації за нараховану, але невиплачену заробітну плату у урахуванням індексу інфляції обґрунтована та підлягає задоволенню. Проте, нарахування середнього заробітку шляхом множення середньоденної заробітної плати на календарні дні не є вірним. Згідно змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2017 р., якої скасовані рішення суду першої інстанції та Апеляційного суду Харківській області по даній справі, підставою для скасування цих рішень є обчислення середнього заробітку шляхом множення середньоденної заробітної плати на число календарних, а не робочих днів у період затримки, що суперечить нормам законодавства. Крім того, судами не перевірено доводи сторін щодо стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача складає 61,38 грн., виходячи з наступного розрахунку (1419,66+1220)/43 = 61,38 грн., що не заперечується сторонами у справі та встановлено попередніми судовими рішеннями. В період з 18.01.2014 р. по 02.12.2015 р. кількість робочих днів становить 469. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2014 р. по 02.12.2015 р. складає 28787 грн. 22 коп.(61,38 х 469). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Згідно наданого позивачем розрахунку індексу інфляції, сума індексу інфляції розрахована вірно за період з лютого 2014 року по листопад 2015 року, та остаточний індекс інфляції за цей період становить 177,4% (а.с.5). Приріст індексу споживчих цін становить 177,4% - 100%= 77,4%. Оскільки індекс споживчих цін за період невиплати позивачу заробітної плати перевищив 100%, сума компенсації становить: 5365,73 грн.(нарахована, але не виплачена заробітна плата) х 77,4 (приріст індексу споживчих цін)/ 100 = 4153 грн. 08 коп. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2014 р. по 02.12.2015 р. у розмірі 28787 грн. 22 коп. та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату, станом на 02.12.2015 р., з урахуванням індексу інфляції у розмірі 4153 грн. 08 коп., а всього 32940 грн. 30 коп. При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Суд розподіляє судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, та стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial