Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

У квітні 2017 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 28 лютого 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 490. Предметом лізингу по даному Договору є транспортний засіб, а саме: автомобіль Hyundai Creta. Вважає, що даний договір був укладений з численними порушеннями чинного законодавства, що порушують його права та охоронювані законом інтереси, тому звернувся до суду із відповідним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. На адресу суду від позивача надійшла заява про слухання справи за його відсутності. Відповідач ТОВ «Єврокар Україна», будучи повідомленим у встановленому законом порядку, про що свідчить поштове повідомлення наявне у матеріалах справи, у судове засідання свого представника не направив, про причини неявки представника суд не повідомив. Надіслав на адресу суду, письмове заперечення. З урахування положень ст.169 ЦПК України та відсутності на час розгляду справи обґрунтованого повідомлення відповідача про поважні причини неявки свого представника, судом постановлено ухвалу про розгляд справи без участі представника відповідача. Суд вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, надані суду докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 28.02.2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» був укладений Договір № 490 фінансового лізингу. У пп. 3.3.3 п.3.3 ст. 3 Договору фінансового лізингу № 490 від 28.02.2017 року зазначено, що лізингоодержувач зобов'язаний у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору, а також нести витрати, які пов'язані з реєстрацією Предмета лізингу у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів. Позивач на виконання умов договору, сплатив ТОВ «Єврокар Україна» комісію за організацію договору в сумі 35 175 грн. 00 коп., що підтверджується світлокопіями квитанції від 28.02.2017 року. Суд, проаналізувавши умови спірного правочину, дійшов висновку, що укладений 28 лютого 2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» договір №490 за своєю правовою природою є саме договором фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Нормою ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В силу вимог ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У відповідності до ч.1 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Такий договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно абз.1, 3 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Суд встановив, що договір фінансового лізингу від 28 лютого 2017 року, укладений між позивачем [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» нотаріально посвідчено не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення, оскільки рухомим майном, яке є його предметом, виступає саме транспортний засіб, а не інше майно, а відтак, укладений між позивачем та відповідачем договор фінансового лізингу від 28.02.2017 року № 490 лише у простій письмовій формі є нікчемним. Також як на одну з підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, позивач посилається на те, що його умови є несправедливими, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», з чим погоджується суд, виходячи з наступного. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.18), як спеціальний закон, містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, а саме включення у договір умов, що є несправедливими, тобто таких, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи вказану норму закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. При дослідження спірного договору судом виявлено ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно п.12.1 ст.12 Договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 80 % (вісімдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % (двадцять відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Дослідженими по даній справі доказами доведено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про повне неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Судом встановлено, що на виконання договору фінансового лізингу позивачем була сплачено кошти у сумі 35 175,00 грн., яку відповідач відніс до комісії за організацію договору. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу від 28.02.2017 року № 490 принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору є несправедливими, позаяк вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів". За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним, а позов в цій частині задовольнити. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час, зусилля та кошти. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зі світлокопії квитанції від 28.02.2017 наданої позивачем вбачається, що він на виконання договору фінансового лізингу № 490, 28.02.2017 року сплатив на користь ТОВ «Єврокар Україна» 35 175 грн. 00 коп, а оскільки вказаний договір визнаний недійсним, тому відповідно, ця сума підлягає стягненню з відповідача. Суд зазначає, що при дослідженні спірного договору було встановлено його нікчемність. Разом з тим, у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних, юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже наведене положення закону визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства, яка полягає в здійсненні судового розгляду справи в межах заявлених позовних вимог сторін. У контексті зазначеного суд вказує, що будь-яких обмежень щодо визначенні підстав для встановлення обґрунтованості позову чинним законодавством не встановлено. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У силу вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для задоволення позову у повному обсязі. Суд, вирішуючи питання про судові витрати, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов'язані із правовою допомогою в сумі 2 000 грн. При визначені суми пов'язаної з наданням позивачу правової допомоги, суд враховує положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» , Довідку адвоката [PERSON] від 14.04.2017 року про виконання окремих дій з надання правової допомоги [PERSON] за договором про надання правових послуг від 07.03.2017 року за № 07/17 згідно кількості годин наданих представником позивача при наданні останньому правової допомоги та надану квитанцію про оплату позивачем вартості цих послуг своєму представнику. З огляду на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору за звернення до суду із позовом, судові витрати покладаються на відповідача, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, що підлягають стягненню в дохід держави.

Outcome: approved