Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

У вересні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач) звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 26 січня 2015 року в розмірі 15010 грн. 53 коп. Відповідно до ч.4 та ч.6 ст.19, ч.ч. 1-4 ст.274 ЦПК України ухвалою суду від 20 вересня 2018 року позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 26 січня 2015 року, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін за наявними у справі матеріалами. Представник позивача, [PERSON], надав суду письмові заяви про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін за наявними у справі матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом в силу ч. 2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Позиція позивача, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»: Позовні вимоги позивач мотивував тим, що дійсно відповідно до укладеного 26 січня 2015 року договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві від 26 січня 2015 року. Проте, [PERSON] з серпня 2018 року перестав повертати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 26 січня 2015 року, внаслідок чого станом на 22 серпня 2018 року має перед банком заборгованість в загальному розмірі 15010,53 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом 3196,97 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 5848,93 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 4773,65 грн.; - штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 690,98 грн. (процентна складова). В обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду такі докази: - анкета-заява відповідача, [PERSON], від 26 січня 2015 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку на отримання у Банку платіжної картки з кредитним лімітом 5000 грн.; - умови та правила надання банківських послуг; - копію паспорта відповідача; - розрахунок заборгованості відповідача перед Банком за договором б/н від 26 січня 2015 року з якого видно, що відповідач використовував кредитні кошти та погашав заборгованість за кредитом та відсотками, останній платіж в сумі 100 грн. здійснив 01 серпня 2018 року; - банківська виписка по кредитному рахунку, який було відкрито клієнту [PERSON] Позиція відповідача, [PERSON]: Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, без поважних причин в судове засідання не зявився повторно, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не надав. Отже, про можливі заперечення проти позовних вимог відповідач суд не повідомив. Відповідно до вимог частини першої статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі доказів, які є у справі. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши матеріали справи та зміст заяви позивача по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані позивачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми\~права,\~які регулюють\~спірні правовідносини,\~суд дійшов\~висновку,\~що позовні\~вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов належить задовольнити частково з таких підстав. Встановлені судом обставини справи: 1. 26 січня 2015 року [PERSON] уклав з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» йому надало, а він отримав кредит у розмірі 5000 грн. на платіжну картку зі сплатою 34,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з січня 2015 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки, але не в повному обсязі. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач здійснив в сумі 100 грн. 01 серпня 2018 року. Після 01 серпня 2018 року [PERSON] перестав надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 26 січня 2015 року, в звязку з чим, станом на 22 серпня 2018 року Банком нарахована заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 3196,97 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 5848,93 грн. В звязку з порушенням [PERSON] взятих за кредитним договором зобовязань Банком нараховано відповідачу також: пеня та комісія, заборгованість з яких становить 4773,65 грн., штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 690,98 грн. (процентна складова). Встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами договору виник спір щодо виконання зобовязання за договором від 26 січня 2015 року про надання кредитного ліміту на платіжну картку. 2. 14 вересня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач) звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 26 січня 2015 року в розмірі 15010,53 грн. Відповідач, [PERSON], не надіслав до суду відзиву на позовну заяву, отже, про свої можливі заперечення проти позовних вимог відповідач суду не повідомив, та не мав можливості повідомити. Оцінка суду: 1. Згідно статті 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ст.526, 527 та 530 ЦК України, - зобовязання має виконуватися належним чином та в установлений строку відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов' язання (неналежне виконання). В силу ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов"язання. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 статті 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником чергової частини суми кредиту є право позикодаця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Висновок суду: 1. 26 січня 2015 року [PERSON] уклав з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 5000 грн. на платіжну картку зі сплатою 34,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з січня 2015 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки, але не в повному обсязі. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач здійснив 01 серпня 2018 року в розмірі 100 грн. Після 01 серпня 2018 року [PERSON] перестав надавати своєчасно банку грошові кошти для повного погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 26 січня 2015 року, в звязку з чим, станом на 22 серпня 2018 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком за кредитом становить в сумі 3196,97 грн. На підставі викладеного позовна вимога АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 26 січня 2015 року, а саме - заборгованості за кредитом в сумі 3196,97 грн., підлягає задоволенню. Оцінка суду: 2. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача заборгованості процентам за користування кредитом суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Крім цього, за змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Висновок суду: 2. Відповідно до укладеного 26 січня 2015 року договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з січня 2015 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки за користування кредитом, але не повністю. Останній платіж щодо повернення боргу з кредиту та по відсоткам відповідач здійснив 100 грн. 01 серпня 2018 року. Згідно розрахунку заборгованості станом на 22 серпня 2018 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком становить: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 3196,97 грн., а також Банком нараховано відповідачу заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 5848,93 грн. На підставі викладеного позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 5848,93 грн. підлягає задоволенню. Оцінка суду: 3. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пеня за своєю правовою природою є неустойкою. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання) як зазначено в п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Слід зауважити, що умови споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013). Висновок суду: 3. Встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем свого зобов"язання за кредитним договором спричинено позивачу збитки в розмірі сум заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, які даним рішенням вирішено стягнути. Враховуючи відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, суд вважає за необхідне відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України зменшити суму пені та комісії до 1000 грн., оскільки на думку суду, саме такий розмір є справедливим, розумним та співмірним, виходячи з встановлених фактичних обставин. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 690 грн. 98 коп. (процентна складова), то вони не підлягають задоволенню і суд прийшов до такого висновку виходячи з наступного. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в зв'язку зі стягненням з відповідача заборгованості з пені та комісії, у стягненні штрафів слід відмовити. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України та покладаються на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial