Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

У червні 2019 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона з березня 1987 року спільно з матір`ю почали проживати у будинку [ADDRESS] , який її матір отримала, працюючи на шкіро-галантерейній фабриці. Вказує, що у травні 2007 року, вона вийшла заміж за [PERSON] , внаслідок чого змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Зазначає, що вказаний будинок був підключений до мереж електропостачання, на матір [PERSON] був відкритий особовий рахунок, на який вона, а після її смерті - позивачка сплачували відповідні кошти за надані послуги. Стверджує, що її мати проживала за даною адресою постійно, до дня смерті - [INFO] . Вказує, що вона в цьому будинку проживала до січня 2017 року, поки не виникла пожежа, внаслідок виникнення якої, будинок був пошкоджений та потребує проведення в ньому капітального ремонту. Зазначає, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на будинок [ADDRESS] нікому не належить та ні за ким не зареєстроване. На підставі вищевикладеного, просила суд визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] , право власності на будинок [ADDRESS] загальною площею 31,7 кв. м., в тому числі житловою площею 24,1 кв.м. та господарські будівлі: гараж літ. «Б» площею 12,5 кв.м., сарай літ. «В» - 7,2 кв.м., хвіртка №1 та огорожа №2. В судове засідання позивачка не з`явилася, від її представника до суду надійшла заява в якій просила суд справу розглядати за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд позов задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позов визнає та не заперечує, щодо його задоволення. Суд, приймає визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] спільно з матір`ю проживали за адресою [ADDRESS] в період з березня 1987 року - по січень 2017 року, що підтверджується рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 лютого 2019 року, що набрало законної сили. (а.с.23). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 28 травня 2007 року, позивачка вийшла заміж за [PERSON] , внаслідок чого змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. (а.с.21). Вищезазначений будинок був підключений до мереж електропостачання, на матір [PERSON] був відкритий особовий рахунок, на який вона сплачувала відповідні кошти за надані послуги, що підтверджується копією договору і платіжних документів за сплату електропостачання. (а.с. 8-20). [PERSON] померла [INFO] . (а.с.22). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що відсутні відомості про реєстрацію будинку за адресою: [ADDRESS] . (а.с.7). У відповідності до Звіту №582 про оцінку нерухомого майна - житлового будинку, з належними до нього будівлями та спорудами від 13.05.2019 року, ринкова вартість житлового будинку, з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] складає 160117,00 грн. (а.с.24-36). Статтею 41 Конституції України, главою 24ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Із змісту ст. 344ЦК України випливає, що позивачка, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав" N 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав" N 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Законодавцем визначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, у зв`язку з чим суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до ст.344 ч.1 ЦК України - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України, повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Таким чином, відкритість, добросовісність та безперервність володіння позивачкою [PERSON] спірним майном підтверджується наведеними вище доказами у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. За таких обставин, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved