Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач або ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №НЕК0АN13823825 від 07 липня 2008р. у сумі 14411,30 доларів США, що за курсом НБУ становить 338809,66 грн., сплачений судовий збір у сумі 3388,10грн., та витрати повязані з розміщенням оголошення в газеті у розмірі 192грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 липня 2008р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №НЕК0АN13823825, згідно умов якого, банк зобовязався надати кредит у розмірі 10333,12 доларів США на термін до 06 липня 2015р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку передбаченому кредитним договором. Відповідач належним чином не виконав зобов'язання за договором, у зв'язку з чим станом на 09 квітня 2015 р. за ним рахується заборгованість у сумі 14411,30 доларів США, яку позивач просить стягнути на його користь разом з витратами по оплаті судового збору в сумі 3388,10 грн. та витрат повязаних з розміщенням оголошення в газеті у сумі 192 грн. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, просила вимоги задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив. Надав письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що до вказаного позову слід застосувати строки позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушене право 07 березня 2009р., у звязку з чим відлік позовної давності закінчився 07 березня 2012р. Також, зазначив, що штраф та пеня є різновидом неустойки, а тому застосування одного й того ж виду відповідальності суперечить вимогам ст. 61 Конституції України. Крім того, послався на те, що позивач під час укладення кредитного договору не попередив боржника про можливі кредитні ризики у разі зміни курсу долара. Сплата кредиту у доларах США, а також відсутність індивідуальної ліцензії НБУ, на думку представника позивача є порушенням вимог цивільного законодавства України. За таких обставин, просив у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, та надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 07 липня 2008 року між Комерційним банком «Приватбанк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) було укладено кредитно-заставний договір №HEK0AN13823825, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 9390,02 доларів США для придбання автомобіля, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування Кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Відповідно до п.2.1 вказаного договору кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Згідно п. 4.4. погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до п.17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою, процентами та кредитом. З метою забезпечення належного виконання позичальником вимог перед банком, було передано в заставу автомобіль Chery A 15 Amulet, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова №LVVDA11B38D017437. Відповідно до п.п. 17.1.9 відповідач в період з 21 по 25 число кожного місяця позичальник зобов"язаний сплачувати банку щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитно-заставним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді (комісії). У випадку порушення позичальником зобов"язань, передбачених п.п. 6.2.2 та 6.2.3 договору щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення; у випадку порушення позичальником зобов"язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого п.п. 6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого прострочення платежу додаткового до вищевказаної пені не нараховуються (п.п 14.2, 14.3 договору). При порушенні позичальником будь-якого грошового зобовязання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку штраф в розмірі 250 гривень плюс 5% від суми невиконаного зобовязання (п.п.14.9 договору). Проте, станом на 10 вересня 2010р. [PERSON] допустив порушення зобовязання за даним кредитним договором, внаслідок чого ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Генічеського районного суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення з останнього заборгованості на загальну суму 10810,45 доларів США. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 26 вересня 2011р. по справі №2-314/11, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволенні; звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Chery A 15 Amulet, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова №LVVDA11B38D017437, що належав [PERSON] на праві власності. Визначено порядок реалізації вказаного майна, шляхом продажу автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з особою-покупцем; та передано автомобіль на відповідальне зберігання ПАТ КБ «Приватбанк». 29 листопада 2011р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитно-заставного договору №HEK0AN13823825 від 07 липня 2008р., згідно умов якої, пункт 17.1 Договору викладено в наступній редакції, а саме: що банк надає кредит у розмірі 10333,13 доларів США, строк погашення кредиту становить 06 липня 2015р. 13 червня 20913р. Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив заочне рішення по справі №202/23152/13-ц, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-банк», [PERSON] задоволено частково; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №HEK0AN13823825 від 07 липня 2008р. у сумі 8358,88 доларів США, що відповідно до повідомлення НБУ складає 66787,46 грн. звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Chery A 15 Amulet, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова №LVVDA11B38D017437, що належав [PERSON] на праві власності. 19 липня 2013р. працівником ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] складено акт прийому автомобіля боржника [PERSON] Зі змісту акту вбачається, що автомобіль після ДТП, та має механічні пошкодження. У подальшому, експертом товарознавцем [PERSON] складено висновок експерта від 26 грудня 2014р., зі змісту якого вбачається, що ринкова вартість автомобіля Chery A 15 Amulet, 2008 року випуску, номер кузова №LVVDA11B38D017437, державний номер [NUMBER] на дату оцінки складає 32\~000грн. Згідно довідки-рахунка серії ААЕ від 18 березня 2015р. гр. [PERSON] придбав вищевказаний автомобіль за 32\~000грн. Відповідно до п.п.4.7 кредитно-заставного договору, кошти, отримані банком від позичальника для погашення заборгованості, направляються для її погашення в такій почерговості: а) для відшкодування витрат/збитків, яких зазнав банк за договором; б) для оплати неустойки; в) для оплати простроченої заборгованості за процентами; г) для оплати простроченої заборгованості за наданим кредитом; е) сума, що залишилась, направляється для погашення заборгованості в такій послідовності: за винагородами, за процентами, за наданим кредитом. Отримані від реалізації вказаного автомобіля кошти були направлені на погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк». Враховуючи те, що сума коштів, отриманих від реалізації автомобіля Chery A 15 Amulet, 2008 року випуску, номер кузова №LVVDA11B38D017437, державний номер [NUMBER] була не достатньою для погашення всієї заборгованості перед банком, станом на 09 квітня 2015р. за [PERSON] рахується заборгованість у сумі 14411,30 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 7276,29 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 335,09 доларів США, заборгованість по комісії 336,18 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань у сумі 5767,36 доларів США, а також штрафи у розмірі 10,63 доларів США та 685,75 доларів США. Оскільки боржник жодних дій щодо самостійного погашення заборгованості не вчиняв, ПАТ КБ «Приватбанк» змушено було звернутись до суду з вказаним позовом. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення §1 гл.71\~ЦК України\~щодо позики. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до\~ст. 536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2\~ст. 551 ЦК України). Умовами кредитного договору № HEK0AN13823825 від 07 липня 2008р. передбачено нарахування відсотків до повного погашення кредиту. Прийняття судом рішення про стягнення грошової заборгованості не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідно до\~ст. 599 ЦК України\~зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Враховуючи, що на сьогодні реального виконання боржником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не відбулося, тому договірні правовідносини між сторонами не припинені, і нарахування кредитором процентів, комісії та пені відповідає положенням цивільного законодавства та умов укладеного кредитного договору. Позивачем надано розрахунок розміру заборгованості станом на 09 квітня 2015р. у розмірі 14411,30 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 7276,29 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 335,09 доларів США, заборгованість по комісії 336,18 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань у сумі 5767,36 доларів США, а також штрафи у розмірі 10,63 доларів США та 685,75 доларів США. Проте, вказаний розрахунок суд приймає лише в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 7276,29 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 335,09 доларів США, та заборгованості по комісії 336,18 доларів США, оскільки вказаний розрахунок відповідачем не спростовано. У той же час, суд вважає, що вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань у сумі 5767,36 доларів США, підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 4351,29 доларів США виходячи з наступного. \~Відповідно до ч. 1 ст.546, ч.3 ст.549 ЦК України\~виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою (штраф, пеня). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга\~статті 551 ЦК України). За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України\~обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Оскільки право на стягнення пені в кредитора виникло з 16 липня 2013 року, а до суду позивач звернувся лише 08 травня 2015 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову. Така ж правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 3 вересня 2014р.\~у\~справі №6-100цс14цс, яка відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України. За таких обставин, з відповідача має бути стягнута пеня в сумі 4351,29 доларів США. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача штрафів: 10,63 доларів США - штраф (фіксована складова), та 685,75 доларів США - штраф (процентна складова), то суд вважає за необхідне залишити вказані вимоги без задоволення, оскільки за даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» просить застосувати до відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання - прострочення виконання грошового зобов'язання, що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України\~та ч.3\~ст. 509 ЦК України, згідно з якими, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Що стосується доводів представника відповідача в частині застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин, то суд не вбачає підстав для застосування позовної давності до даних правовідносин.\~\~ Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 261 ЦК України\~передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Судом було встановлено, що згідно п. 14.11 умов договору №HEK0AN13823825 від 07 липня 2008р. сторони погодили строк позовної давності, який становить пять років. Право на звернення до суду з позовом у кредитора виникло з 16 липня 2013 року, а тому строк позовної давності не минув. Що стосується доводів представника відповідача стосовно того, що банком надані кошти в іноземній валюті та без отримання індивідуальної ліцензії, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до\~ст. 524 ЦК України\~зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Системний аналіз зазначених норм права, а також ч.ч. 1, 2 ст.192, ч 2 ст.198, ч.ч.2, 3 ст.533 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дає підстави стверджувати, що надання позики в іноземній валюті не суперечить вимогам закону Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за №6-145цс14, у силу положень статей\~192,533 ЦК України\~та\~статті 5 Декрету КМУ від 19 лютого 1993 р. за №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~також зазначено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. У справі № 6-190цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що статтею 1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до\~статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону\~визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року за №15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2\~ статті 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Крім того, в матеріалах справи містяться копії: банківської ліцензії згідно яких банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому і відсутність в договорі відомостей про наявність ліцензії, за її фактичної наявності, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним з зазначених підстав. Посилання представника відповідача на несправедливість умов договору про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним також є помилковим, оскільки відповідно до\~\~п. 3 ст.3\~та ст.627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.\~\~ Оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а, виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті. Згідно ст.ст.10,11,60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до\~ст 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути понесені судові витрати: сплачений судовий збір у розмірі 2891,87 грн., та витрати пов"язані з розміщенням оголошення в газеті у розмірі 192 грн., що загалом становить 3083,87грн.

Outcome: partial