Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

01.08.2014 р. позивачка звернулась до суду з позовом до Харкiвського професiйного лiцею будiвництва (далі ХПЛБ), в якому вона просила скасувати наказ № 204-к вiд 01.07.2014 р. «Про припинення контракту» i поновити її на посаді бухгалтера Харкiвського професiйного лiцею будiвництва; стягнути на її користь з вiдповiдача середнiй заробiток за час вимушеного прогулу; стягнути на її користь з вiдповiдача 1121,68 грн. за затримку виплати середнього заробiтку при звiльненнi. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що 15.10.2012 р. вона була прийнята на роботу в ХПЛБ бухгалтером на підставі наказу №191-к від 15.10.2012р. Термін дії Контракту з 15.10.2012 р. по 30.06.2013 р. 01.07.2013 р. був укладений другий контракт на строк з 01.07.2013 р. по 30.06.2014 р., тобто з [PERSON] двічі укладався контракт і двічі з випробуванням на термін у два місяці, про що зазначено в п. 1 контрактів. Позивачка звертає увагу, що п. 17 кожного контракту передбачено продовження або укладання нового контракту за два місяця до закінчення строку чинності контракту. Другий контракт по ініціативі ХПЛБ був укладений з нею не за два місяці, а в перший день після закінчення строку чинності першого контракту. 01.07.2014 р. керівництвом ХПЛБ був прийнятий наказ № 204-к «Про припинення контракту», яким її було звільнено 01.07.2014 р. з підстав закінчення терміну дії контракту. Посилаючись на п. 2 ст. 36 КЗпП України, позивачка вказує, що строк дії другого контракту закінчувався 30.06.2014 р., а звільнена вона була 01.07.2014 р., в який працювала, тобто вона працювала вже поза межами строків дії контракту, а тому трудові відносини фактично тривали після припинення дії контракту. Позивачка вказує, що відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Оскільки після закінчення першого контракту був укладений другий контракт, то вже на підставі цього, вважає [PERSON], вона повинна вважатися працівником, трудовий договір з яким укладений на невизначений строк. А тому її звільнення повинно відповідати нормам КЗпП України, якими визначено розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а якщо по ініціативі роботодавця, то лише у випадках, передбачених ст. 40, ст. 41 цього ж кодексу. [PERSON] вказує, що п. 1 контракту визначено, що контракт є строковим трудовим договором з випробуванням на термін два місяці. Вiдповiдно до ст. 28 КЗпП України, якщо працiвник продовжує працювати пiсля закiнчення строку випробування, він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. Таким чином, вважає позивачка, її звільнення з підстав припинення контракту не відповідає ані дійсним обставинам справи, ані вимогам законодавства про працю, а тому Наказ №204-к від 01.07.2014р. «Про припинення контракту» є неправомірним, що є підставою для його скасування та поновлення її на роботі в ХПЛБ в якості бухгалтера. Позивачка зазначає, що неправомірність її звільнення було встановлено Територіальною державною інспекцією з питань праці у Харківській області після розгляду її звернення від 04.07.2014 р., про що зазначено у відповіді №01-19/5970 від 21.07.2014 р. Також зазначені і інші порушення відповідачем законодавства про працю відносно позивачки i запропоновано звернутись за захистом прав та інтересів до суду. Посилаючись на ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Рішення КСУ № 4-рп/2012 від 22.02.2012, постанову КМУ від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», позивачка вказує, що її середній заробіток, згідно розрахункових листків за два місяця становить 4262,37 грн., а тому за затримку виплати всіх сум при звільненні на 10 днів, становить: 4262,37 : 38 *10 = 1121,68 грн. При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.07.2014 р. і по день прийняття рішення суду треба застосовувати вартість одного робочого дня в розмірі 112,17 грн. 23.09.2014 р. представником ХПЛБ до суду було подано заперечення на позовну заяву про поновлення на роботi i стягнення середнього заробiтку за час вимушеного прогулу i невиплату суми при звiльненнi, в якому вiн просив вiдмовити [PERSON] в задоволеннi позовних вимог повнiстю. В обгрунтування цього зазначив, що в контракті від 01.07.2013 р. було встановлено строк його дії по 30.06.2014 р. Проте, останній день строку дії контракту (30 червня) в 2014 р. був вихідним днем, а в такому випадку, вiдповiдно до ст.ст. 241, 254 КЗпП України, днем закiнчення строку є найближчий робочий день. Отже, строк закінчення дії контракту - 01.07.2014 р., в який і було здійснено звільнення, а не 30.06.2014, як хибно вважає позивач. Відтак, трудові відносини з позивачем після закінчення строку дії контракту, фактично не тривали. Представник вiдповiдача вказує, що контракт з позивачкою не був продовжений, як вона хибно вважає, а був припинений 01.07.2014, в останній робочий день. Також, посилаючись на ч. 3 ст. 21 КЗпП України, вказує, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому угодою сторін встановлюються строк його дії, права та обов'язки сторін. Тобто, положення ч. 2 ст. 391 КЗпП України, на яку в позовнiй заявi посилається [PERSON], не регулюють трудові відносини, які виникають на підставі контракту. Щодо посилання позивачки на те, що другий контакт з нею було укладено не за два місяці до закінчення строку чинності контракту, а в перший день після закінчення строку чинності попереднього контракту, представник вiдповiдача вказує, що вiдповiдно до п. 17 контракту вiд 15.12.2012 р., за два місяці сторонами приймається рішення про продовження або укладення контракту на новий строк. Проте, даний пункт контракту не позбавйяє сторін права переукласти його чи укласти новий контракт в інші строки, що і було зроблено сторонами за відсутності претензій з цього питання. Також, позивач не подавала скарг відповідачу за нібито пропущення встановленого терміну для вирішення питання про переукладання контракту, та погодилась підписати другий контракт, про що написала відповідну заяву 25.06.2013 р. Крiм того, вiдповiдач не погоджується з розрахованою позивачкою вартістю її одного робочого дня. Посилаючись на положення Постанови КМУ від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», вiн вказує, що середній заробіток позивачки за 1 робочий день складає: (2493,57 - 1361,60 + 1768,80): 30 = 96,69 грн. 18.11.2014 р. представником позивачки до суду було подано заяву про збiльшення позовних вимог, в якiй вона просила визнати недійсними умови праці [PERSON] на посаді бухгалтера за контрактом в ХПЛБ, як такі, що погіршують становище працівника порівняно з законодавством України; скасувати наказ №204-к від 01.07.2014 р. «Про припинення контракту» та поновити [PERSON] на посаді бухгалтера Харківського професійного ліцею будівництва; стягнути на користь [PERSON] з Харківського професійного ліцею будівництва її середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2014 р. по день прийняття рішення суду по справі; стягнути на користь [PERSON] з Харківського професійного ліцею будівництва 1121,68 грн. за затримку виплати середнього заробітку при звільненні; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати. В обгрунтування вказаних вимог представник [PERSON] вказує, що вiдповiдно до п. 4.5 статуту ХПЛБ, шляхом укладання контракту працевлаштовуються педагогічні працівники. Позивачка не є педагогічним працівником, і тому прийняття її на роботу бухгалтером шляхом укладання контракту є безпідставним та таким, що звужує її конституційні права громадянина та погіршує її становище порівняно з законодавством України, оскільки укладання контракту з непедагогічними працівниками не передбачено жодним нормативним актом. Контрактами не визначені додаткові пільги, гарантії чи компенсації, не встановлені чинним законодавством, за рахунок коштів роботодавця, а лише обмежено право позивачки працювати у відповідача відповідно до вимог КЗпП України впродовж невизначеного строку. Представник позивачки вказує, що Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» чітко зазначив, що власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом. Порушення цих вимог може бути підставою для визнання недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно з законодавством України. Представник позивачки зазначає, що після закінчення випробувального строку позивачка могла бути звільнена лише на загальних підставах, а не по закінченню строку другого контракту. Представник позивачки звертає увагу суду на те, що позивачка прийнята на роботу на підставі Наказу директора ХПЛБ від 15.10.2012 р., а контракт укладений лише 15.12.2012 р., тобто через два місяці після прийняття на роботу. Якщо відповідно до Постанови КМУ №170 від 19.03.1994 р. контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найняття) працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін, то незрозуміло на підставі чого був виданий Наказ №191-к від 15.10.2012р. «Про прийняття [PERSON]» до укладання контракту від 15.12.2012р. Тим більш, що п. 1 Контракту від 15.12.2012 р. визначено, що трудові відносини виникають на підставі контракту. На підставі як першого контракту від 15.12.2012 р. так і другого контракту від 01.07.2013 р. додатково двічі виникали трудові відносини, але вже без видання наказу про прийняття на роботу. Одначе трудові відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі Наказу №191-к від 15.10.2012 р. ще за 2 місяці до укладання контракту, а тому укладання першого та другого контрактів було неправомірним та безпідставним, оскільки при їх укладанні трудові відносини вже мали місце на підставі наказу про прийняття на роботу. 02.12.2014 р. представником ХПЛБ до суду було подано заяву про застосуваня позовної давностi, в якiй вiн просив застосувати строки позовної давностi i вiдмовити позивачу в задоволеннi заяви про збiльшення позовних вимог. В обгрунтування вказаної вимоги представник вiдповiдача вказав, що вiдповiдно до ст. 126 ЦПК України, доповнення позовних вимог новою вимогою по суті є новим позовом, з новим предметом і підставами позову; заявляти нову позовну вимогу слід шляхом подачі нового окремого позову з клопотанням про об'єднання позовних вимог в одному провадженні. Проте, згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В судовому засіданні позивачка i її представник пiдтримали свої позовнi вимоги, просили їх задовольнити. Представники відповідача позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] 15.10.2012 р. була прийнята на роботу в ХПЛБ бухгалтером на підставі наказу №191-к від 15.10.2012р. Термін дії Контракту було встановлено з 15.10.2012 р. по 30.06.2013 р. 01.07.2013 р. був укладений другий контракт на строк з 01.07.2013 р. по 30.06.2014 р. Вiдповiдно до копiї наказу № 204-к від 01.07.2014 р. про припинення контракту, 01.07.2014 р. [PERSON] було звiльнено з посади бухгалтера Харкiвського професiйного лiцею будiвництва в зв'язку з закiнченням строку контракту по п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вiдповiдно до ст. 2411 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. З матерiалiв справи вбачається, що останній день строку дії контракту (30 червня) в 2014 р. був вихідним днем. Відповідно до ст. 73 КЗпП України, 28 червня є святковим днем. Згідно ч. 3 ст. 63 КЗпП України, в випадку, коли святковий або неробочий день збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого. Таким чином, святковий день 28 червня припав на вихiдний день - суботу, i вихідний було перенесено на 30.06.2014 р. Тобто, 30.06.2014 р. був вихідним днем і відповідач не мав можливості звільнити позивача в цей день. Найближчим робочим днем було 01.07.2014 р. Виходячи з викладеного, суд вважає, що строком закінчення дії контракту є 01.07.2014 р., коли і було здійснено звільнення, тобто вiдповiдачем звiльнення [PERSON] було здiйснено правомiрно, без порушення норм законодавства України про працю. Укладення з позивачкою контракту на визначений строк не порушувало її трудових прав, оскільки строк дії контракту визначено за згодою сторін. Доказів того, що контракт укладено в результаті неправомірних дій відповідача суду не надано. Позивачка майже 2 роки працювала бухгалтером ХПЛБ на підставі укладених з нею строкових контрактів і не виказувала ніяких претензій з цього приводу аж поки її було звільнено. Оскільки строк дії контракту визначено за згодою сторін які його підписали, положення ч.2 ст. 39-1 КЗпП України до цих правовідносин не застосовуються. Таким чином, суд не вбачає пiдстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частинi скасування наказу № 204-к вiд 01.07.2014 р. «Про припинення контракту» i поновлення її на посадi бухгалтера Харкiвського професiйного лiцею будiвництва. Враховуючи, що позивачцi вiдмовлено в задоволеннi вимоги щодо поновлення її на посадi бухгалтера в Харкiвському професiйному лiцеї будiвництва, не пiдлягає задоволенню i її вимога про стягнення з вiдповiдача на користь [PERSON] її середнього заробiтку за час вимушеного прогулу з 01.07.2014 р. по день прийняття рiшення суду по справi. Вимоги [PERSON] щодо стягнення на її користь з Харкiвського професiйного лiцею будiвництва 1121,68 грн. за затримку виплати середнього заробiтку при звiльненнi суд вважає такими, що пiдлягають задоволенню з наступних пiдстав. З матерiалiв справи вбачається, що [PERSON] було звiльнено з займаної посади в Харкiвському професiйному ліцеї будiвництва 01.07.2014 р., що підтверджується наказом № 204-к вiд 01.07.2014 р., а перерахування на картковий рахунок остаточного розрахунку, вiдповiдно до платiжного доручення № 239 вiд 10.07.2014 р., здiйснено лише 11.07.2014 р. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вiдповiдно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньомiсячна заробiтна плата, вiдповiдно до Постанови КМУ № 100 вiд 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Вiдповiдно до довiдки про доходи № 76 вiд 23.09.2014 р., виданої Харкiвським професiйним лiцеєм будiвництва, [PERSON] дiйсно працювала в Харкiвському професiйному лiцеї будiвництва на посадi бухгалтера. В травнi 2014 р. їй нараховано 1768,80 грн. заробiтної плати (19 робочих днiв), в червнi 2014 р. - 2493,54 грн. (19 робочих днiв). Загальна сума доходу за перiод з 01.05.2014 р. по 30.06.2014 р. становить 4262,37 грн. Вiдповiдно до розрахунку, наданого [PERSON], за затримку виплати їй всiх сум при звiльненнi на 10 днiв, враховуючи кiлькiсть робочих днiв в травнi-червнi (19+19=38 днiв) i заробiток за два мiсяцi (4262,37 грн.), становить: 4262,37:38*10=1121,68 грн. Таким чином, суд задовольняє вимоги [PERSON] в частинi стягнення на її користь з Харкiвського професiйного лiцею будiвництва 1121,68 грн. за затримку виплати середнього заробiтку при звiльненнi. Позовну вимогу [PERSON] про визнання недiйсними умов працi [PERSON] на посадi бухгалтера за контрактом в Харкiвському професiйному лiцеї будiвництва, як таких, що погiршують становище працiвника порiвняно з законодовством України, суд вважає необгрунтованою i вiдмовляє в її задоволеннi з наступних підстав. З матерiалiв справи вбачається, що строковий трудовий договiр Харкiвським професiйним лiцеєм будiвництва з [PERSON] було укладено за спiльної згоди, що пiдтверджується копією заяви [PERSON] вiд 25.06.2013 р., в якiй вона просить продовжити їй термiн дії контракту. Суду позивачкою не надано жодних доказiв, якi б свiдчили про застосування до неї примусу з боку вiдповiдача. Таким чином, суд не вбачає в укладеннi мiж Харкiвським професiйним лiцеєм будiвництва i [PERSON] контракту про прийняття останньої на роботу в Харкiвський професiйний лiцей будiвництва на посаду бухгалтеру жодних порушень. Крiм того, з матерiалiв справи вбачається, що перший контракт мiж позивачкою i вiдповiдачем було укладено 15.12.2012 р., по його закiнченню мiж ними, за заявою позивачки, було укладено другий контракт - вiд 01.07.2013 р., за яким [PERSON] пропрацювала до закiнчення строку його дiї: 01.07.2014 р. Вiдповiдно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Окрім того, з моменту укладення з позивачкою першого контракту у 2012 р. до її звернення в суд з додатковою позовною заявою, в якій вона просить визнати недійсними умови праці, визначені контрактом, пройшло набагато більше 3 місяців. Таким чином, суд вбачає всi пiдстави для вiдмови [PERSON] в задоволеннi позовних вимог в частинi визнання недiйсними умов працi [PERSON] на посадi бухгалтера за контрактом в Харкiвському професiйному лiцеї будiвництва, як таких, що погiршують становище працiвника порiвняно з законодовством України. На пiдставi викладеного,

Outcome: partial