Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

01 вересня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір міни земельної ділянки на майно від 22.03.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 395; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку загальною площею 7,32 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Приморсько-Посадської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Позов, з урахуванням уточнення позовних вимог, обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є сином і спадкоємцем [PERSON], який помер 13.05.2014 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 7,32 га для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Примпосадської сільської ради Приазовського району Запорізької області, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 15.04.2002 року. Але позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку через те, що під час оформлення спадкових прав він дізнався, що 22.03.2004 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], за умовами якого [PERSON] обміняв вказану земельну ділянку на телевізор. Позивач вказує, що [PERSON] за життя насправді не мав наміру міняти земельну ділянку, а хотів зайняти грошей у [PERSON], і договір міни земельної ділянки був укладений в забезпечення виконання зобовязань за договором позики, що було відомо відповідачу. Позивач вважає, що [PERSON] ввів [PERSON] в оману щодо вигідності договору, його предмету і наслідків. Виконання договору з боку відповідача не відбулось, оскільки телевізор він не передав, при укладенні договору добровільність дій [PERSON] має лише умовний характер, тому такий договір міни є фіктивним, вчиненим під впливом помилки і обману. Крім того, позивач вказує, що договір міни земельної ділянки укладений в порушення діючого мораторію на заборону відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, передбаченого п. 15 Перехідних положень ЗК України. У звязку з цим позивач просив визнати оспорюваний договір міни недійсним і витребувати земельну ділянку на користь позивача, як спадкоємця, посилаючись на недобросовісність володіння [PERSON] В судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали з викладених у ньому підстав, зазначили, що спадкодавець не мав наміру відчужувати земельну ділянку, не розумів значення договору міни, який підписав. У нього було скрутне матеріальне становище, і для того, щоб [PERSON] зайняв йому кошти в сумі 4000 грн., він уклав договір міни, а [PERSON] в свою чергу скористався цим і ввів [PERSON] в оману стосовно сутності договору. Насправді [PERSON] хотів укласти договір позики. Ніякого телевізора за землю [PERSON] не отримав, але після укладення договору розумів, що земельна ділянка вибула з його володіння. Письмових доказів про отримання [PERSON]С, грошей за земельну ділянку у нього немає. Про укладення договору міни позивачу стало відомо лише в порядку оформлення спадщини. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, пояснив, що договір міни укладався в порядку, передбаченому законодавством, і був спрямований на настання його наслідків. Мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення на час укладення договору міни не розповсюджувався на випадки міни земельної ділянки. Після укладення договору міни [PERSON] почав обробляти земельну ділянку. Протягом 10 років з моменту укладення договору міни і до моменту смерті [PERSON] не намагався оскаржити договір, або якось повернути земельну ділянку, не заявляв про невиконання [PERSON] умов договору в частині передання телевізора, а отже був згодний з умовами договору. Вважає, що [PERSON] не є стороною договору, а отже є неналежним позивачем. Враховуючи, що спадкодавець [PERSON] протягом 10 років не оспорював договір, то строк позовної давності є пропущеним, в тому числі і для позивача, як спадкоємця, тому просив суд застосувати строк позовної давності і в позові відмовити. Треті особи: приватний нотаріус [PERSON], Приазовська районна державна адміністрація, в судове засідання не прибули, про причини неявки суду не повідомили, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особа Ботіївська сільська рада Приазовського району Запорізької області, яка є правонаступником Примпосадської сільської ради Приазовського району Запорізької області, в судове засідання уповноваженого представника не направила, надала заяву від 09.10.2017 року в особі в.о. старости с. Приморський Посад [PERSON] про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Під час розгляду справи судом встановлено, що 13.05.2014 року помер [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 296903 від 15.05.2014 року. Позивач [PERSON] є сином померлого і в силу ст. 1261 ЦК України - спадкоємцем першої черги за законом. Згідно з витребуваними судом матеріалами спадкової справи після смерті [PERSON], позивач [PERSON] прийняв спадщину у встановленому законом порядку, інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні. В 2002 році [PERSON] в порядку виділення в натурі паю із колгоспних земель, набув у власність земельну ділянку площею 7,32 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Примпосадської сільської ради Приазовського району Запорізької області, та отримав державний акт на право приватної власності на землю від 15.04.2002 року. 22.03.2004 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір міни земельної ділянки на майно, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] здійснив відчуження (обмін) належної йому земельної ділянки, на телевізор марки «Philips», 2003 року випуску. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначена договором в розмірі 77499,60 грн., оцінка земельної ділянки за домовленістю сторін 2000 грн., оцінка телевізора за домовленістю сторін 2000 грн. Допитана в судовому засіданні 22.11.2017 року свідок [PERSON] пояснила, що вона є дружиною померлого [PERSON] З 2002 року [PERSON] обробляв земельну ділянку, але це потребувало значних матеріальних затрат і в результаті він опинився у скрутному матеріальному становищі, повязаному з непогашеним кредитом. Зі слів [PERSON], він звертався до [PERSON] для того, щоб позичити гроші, але йому запропонували продати пай. Одного разу він приїхав і показав їй договір міни земельної ділянки на телевізор. Чи передавались гроші за земельну ділянку, вона особисто не бачила, але йшла мова 4000 грн., цих грошей вона також не бачила. Після укладення договору міни [PERSON] припинив користуватись земельною ділянкою, її обробляти почав [PERSON] Після укладення договору міни [PERSON] не намагався оспорити вказаний договір і нікуди з цього приводу не звертався. Допитана в судовому засіданні 22.11.2017 року і 04.12.2017 року свідок [PERSON] пояснила, що була знайома з [PERSON] Їй відомо, що йому не було чим заплатити за кредит, і він їздив до [PERSON] щоб вирішити проблему з грошима, потім він розповів їй, що уклав договір міни своєї земельної ділянки на телевізор, але насправді [PERSON] йому має заплатити грошима в сумі приблизно 4000 грн. Допитаний в судовому засіданні 04.12.2017 року свідок [PERSON] пояснив, що він був знайомив з померлим [PERSON] Взимку 2004 року той вів розмови про те, щоб взяти в борг гроші під заставу земельного пая. Навесні 2004 року [PERSON] розповів йому, що взяв гроші у [PERSON] і підписав договір міни земельної ділянки на телевізор, сумнівався у правильності такого договору через незначну суму коштів, яку отримав, про яку саме суму йшлось не знає. Допитаний в судовому засіданні 04.12.2017 року свідок [PERSON] пояснив, що йому особисто з приводу обставин укладення оспорюваного договору міни нічого не відомо. Оцінюючи доводи позивача про укладення договору міни земельної ділянки під впливом помилки, обману, тяжкої обставини, а також щодо фіктивності договору, суд керується наступним. Статтею 3 ЦК України визначено свободу договору, як одну із загальних засад цивільного законодавства. В силу ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою ,\~п'ятою \~та\~шостою статті 203 \~цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно зі статтею 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. На переконання суду, жодна із наведених підстав для визнання договору міни недійсним не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи. Так, позивачем не надано жодних доказів, що померлий [PERSON] помилявся укладаючи спірний договір, або що відповідач ввів його в оману, оскільки допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що [PERSON] знав і усвідомлював, що уклав саме договір міни земельної ділянки на телевізор, і після укладення договору земельна ділянка вибула з його фактичного володіння. Доводи позивача про те, що договір міни було укладено позивачем під впливом тяжкої обставини також не підтверджуються наявними у справі доказами. Як розяснено в пункті 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Посилаючись на те, що договір міни був укладений [PERSON] через необхідність розрахуватись за кредитом, позивач не надав жодних підтверджуючих документів наявності заборгованості [PERSON] на час укладення договору міни, її правову природу та розмір. Крім того, на переконання суду, лише наявність у відповідача невиконаного грошового зобовязання не свідчить про тяжку обставину, в розумінні ст. 233 ЦК України. Щодо доводів позивача про фіктивність договору міни, то вони також не заслуговують на увагу, оскільки жодних належних доказів отримання [PERSON] саме грошової суми за земельну ділянку суду не надано. При цьому, невиконання стороною договору його умов, зокрема, в частині передання телевізора, не є підставою для недійсності такого договору, а має наслідком застосування цивільно-правової відповідальності, визначеної договором або законом. У пункті 15 Договору міни сторони погодились, що він спрямований на реальне настання правових наслідків, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін. Надаючи оцінку доводам позивача про укладення договору міни земельної ділянки всупереч мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення, суд виходить з наступного. Статтею 14 Конституції України\~визначено, що земля є основним національним багатством, яка перебуває під особливою охороною держави. Право власності набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою включно у відповідності до закону. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього закону. За змістом статей\~110,\~111 ЗК України, в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни, на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Право на земельну ділянку може бути обмежено законом або договором шляхом встановлення заборони на продаж або інше відчуження певним особам протягом установленого строку. В силу ч. 1 ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобовязується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Статтею 716 ЦК України передбачено, що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобовязання. Разом із тим, згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України в редакції станом на 01.01.2004 року, яка була чинною на час укладення договору, встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року, зокрема статтею 14 передбачено, що у разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Пунктом 2 Прикінцевих положень цього Закону зобовязано Кабінет Міністрів України розробити рекомендації щодо обміну земельними ділянками, одержаними власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). На реалізацію цієї норми Закону Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17.11.2003 р. № 288 було затверджено рекомендації щодо обміну земельними ділянками, згідно з підпунктами 3, 5 яких власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, звертається усно або письмово до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву, на яку він бажає обміняти свою земельну ділянку, із пропозицією укласти договір міни земельних ділянок. Оскільки обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників, то у разі відхилення пропозиції укласти договір міни земельних ділянок власник земельної ділянки, який виявив бажання її обміняти, має право звернутись із зазначеною вище пропозицією до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву. Отже, аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що обміненими можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай». Вказана правова позиція зазначена в Постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-172цс14 та від 11.02.2015 року у справі № 6-5цс15. Системний\~\~аналіз змісту пункту 15\~розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України\~\~у розрізі інших положень законодавства, дозволяє стверджувати, що хоча\~\~редакція пункту 15\~\~розділу Х «Перехідні положення» неодноразово змінювалась,\~\~але\~\~ за змістом ця правова норма не зазнала таких змін, які б свідчили про\~зменшення обсягу дії мораторію та надання державою дозволу на вільне відчуження земель сільськогосподарського призначення. Таким чином, зазначений договір міни земельної ділянки на телевізор призвів до відчуження земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, всупереч вимог вказаного законодавства. З цих підстав, суд одночасно відхиляє доводи представника відповідача про відповідність укладеного договору мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення. Проте, під час розгляду справи, представником відповідача було заявлено про застосування строку позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На переконання суду, позивач помилково вважає, що перебіг строку позовної давності пов'язаний з терміном, коли він особисто дізнався про спірний правочин. Фактично це право повязане зі спадкодавцем і він особисто за свого життя його не реалізував. Строк позовної давності закінчився ще за життя спадкодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент його смерті. Позовна давність для спадкодавця почалась для нього з моменту укладення вказаного спірного договору міни, оскільки він сам його уклав, і для нього строк позовної давності закінчився ще 22 березня 2007 року. В цей строк і навіть після цього він до суду з позовом не звертався. Таким чином позивач успадкував після смерті свого батька право на звернення до суду з цим позовом вже з пропуском строку позовної давності. На поважність причин пропуску вказаного строку позовної давності в розрізі положень ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач не посилався і з заявою про поновлення строку не звертався, будь-яких інших поважних причин, які обєктивно заважали спадкодавцю оспорити укладений ним договір протягом життя, судом не встановлено. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд наголошує, що зазначене положення закону покликано сприяти реалізації принципу правової визначеності, який є основоположним у демократичній і правовій державі. Таким чином, у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності, в позові слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed