Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів. Ухвалою судді Южного міського суду Одеської області від 05.07.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 23.11.2017 року задоволено самовідвід судді Барановської З.І. Справу передано до Комінтернівського районного суду Одеської області через неможливість утворення складу суду у Южному міському суді Одеської області. Справу розподілено судді Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенку В.К. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 02.01.2018 року матеріали прийняті до свого провадження, призначено підготовче судове засідання на 16.04.2018 року, що було відкладено за відсутності на час його проведення належного поштового повідомлення від відповідачів. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.07.2018 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання відповідачі не зявились, повідомлені про дату, час та місце його проведення, про поважність причин своєї неявки суду не повідомили. У судовому засіданні представник позивача вимоги свого довірителя підтримала, просила позов задовольнити з викладених у ньому підстав, та у додаткових поясненнях. Представник третьої особи Южненський міський сектор Головного Управління ДМС України в Одеській області в судове засідання не зявився, обізнаний про існування справи у Комінтернівському районному судіОдеської області, про що свідчать листи від 13.04.2018, 28.04.2018, 13.07.2018 року, та повідомлений належним чином. Представник третьої особи виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області в судове засідання не зявився, сповіщений належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, судом встановлено наступне: 13.10.2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики грошей в сумі 445280 грн., що становить 19360 доларів США, зі строком поверненням до 13.04.2016 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., та зареєстрований у реєстрі за № 3082. 13.10.2015 року між [PERSON] (Іпотекодержатель) та [PERSON] (позичальник), і [PERSON] (майновий поручитель), - (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS], дві третини якої належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.11.2005 року, виданого Фондом комунального майна Южненської міської ради Одеської області, а одна третина належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.09.2012 року. Оціночна вартість предмету іпотеки становить 381787 грн. (п. 2.4 договору Іпотеки). Відповідно до п. 6.8 іпотечного договору сторони домовились про порядок задоволення вимог Іпотекодержателя, зокрема, шляхом переходу права власності на Предмет іпотеки. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Чужовською Н.Ю., та зареєстрований у реєстрі за № 3083. 20.01.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], що вбачається зі змісту витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 78963293 від 26.02.2017 року. 08.06.2017 року [PERSON] надіслав [PERSON], [PERSON] вимоги про негайне виселення та зняття з реєстраційного обліку з вищевказаної квартири. [PERSON] вимога отримана 14.03.2017 року. [PERSON] вимога не вручена під час доставки. Посилаючись на правила ст. ст. 312, 317, 319, 383, 386 ЦК України, ст. 109 ЖК України позивач вважає, що саме у наведений спосіб має бути захищено його право власника на вищевказану квартиру. Суд встановив, що спірне житло придбано не за гроші, що отримані за укладеним договором позики. Зокрема вказане житло відповідачам у частках належить з 2005 року на підставі приватизації державного житлового фонду, та у частці [PERSON] у порядку спадкоємства за заповітом з 2012 року. Реєстрація права власності хоча і здійснена у день укладення іпотечного договору, проте для встановлених правовідносин юридичне значення має саме підстава набуття права власності а не час, з якого здійснено державну реєстрацію права власності. Суд нагадує, що державна реєстрація права власності є лише офіційним визнанням державою такого права. За змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у справах № 6-1061цс15 від 25.11.2015 року; № 6-915цс15 від 02.09.2015 року; № 6-1892цс15 від 30.09.2015 року. Підстав для відхилення від цієї правової позиції, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, не має. Посилання представника позивача на правила ч.1 ст. 626, 629, ч.ч.1,2 ст. 631, ч.1 ст. 628 ЦК України, щодо обовязковості виконання сторонами умов договору, суд оцінює як помилкові, оскільки відповідно до ст. 6 ЦК України умови договору повинні бути викладені з урахуванням вимог діючого законодавства і йому не суперечити. Суд повторює, що виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" здійснюється судом з застосуванням як положення статті 40 цього Закону, так і правила статті 109 ЖК УРСР. Отже відповідачі не можуть бути виселені з спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. Пропозицій від позивача щодо іншого жилого приміщення, яке має бути надано відповідачам суду не надходили. Отже підстав для задоволення позову в частині визнання відповідачів такими що втратили право користування жилим приміщенням та виселення не засновані на законі і задоволенню не підлягають. Вимоги про зняття з реєстрації відповідачів є похідними від задоволення вищевказаних позовних вимог, і тому так само не можуть бути задоволеними. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України відносяться на рахунок позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed