Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

У червні 2015 року прокурор Іллічівського району м. Маріуполя звернувся до суду з даним позовом. Вказував, що [PERSON] є дочкою шахтаря з 01.09.2012 року навчається в Донецькому державному університеті управління, з 01.09.2012 року по 01.07.2014 року отримувала 730,00 грн. стипендії, яка не відповідає розміру, встановленому ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Просив стягнути з відповідача на користь позивачки за рахунок коштів державного бюджету суму недорахованої стипендії у розмірі 7470,00 грн. за період з вересня 2012 року по червень 2014 року включно та суму невиплаченої стипендії в розмірі 7308,00 грн. за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року. [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити. Пояснила, що вступала до університету на пільгових умовах, надавши довідку з місця роботи батька. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що бухгалтерією університету проводиться нарахування та виплата стипендії відповідно до порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України в межах бюджетного фінансування. Порядок призначення і виплати стипендії затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882. Зазначеним Порядком не передбачено підвищеної стипендії дітям шахтарів. Інші нормативні акти, які б регламентували порядок виконання положень статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» відсутні. Виплата стипендій у розмірі прожиткового мінімуму не забезпечується фінансуванням із державного бюджету. [PERSON] не зверталася до адміністрації університету з проханням про виплату пільгової стипендії та не надавала підтверджуючих документів про право на таку стипендію. Представник третьої особи Головного управління державної казначейської служби Донецької області у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є студентом Донецького державного університету управління денної (бюджетної) форми навчання освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» за напрямком підготовки 6.030101 «Соціологія», що підтверджується довідкою, виданою відповідачем 26.05.2015 року, та студентським квитком. Згідно розрахунково-платіжної відомості за видами оплат № 101 з вересня 2012 року по березень 2015 року позивачці нараховувалась та виплачувалась стипендія. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів громадського стану м. Селидове Донецької області [PERSON] є дочкою [PERSON], який згідно з довідкою від 08.06.2012 року, виданою ВП «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля», працює на посаді підземного гірника з 06.08.1998 року, стаж його роботи на підземних роботах з повним робочим днем в шахті складає 31 рік 06 місяців 07 днів. Представник відповідача в судовому засіданні оспорював той факт, що [PERSON] надавала до університету документи про шахтарський стаж батька, але всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України свої заперечення належними, достовірними та допустими доказами не підтвердив. Натомість твердження позивачки з цього приводу підтверджуються даними сайту інформаційної системи «Конкурс», з якого вбачається, що [PERSON] при вступі до Донецького державного університету управління користувалась пільгою (правом на позаконкурсний вступ до ВУЗу), що передбачена ст. 5 Закону України "Про підвищення престижності шахтарської праці". Суд також не приймає зазначені доводи, оскільки попри те, що даний позов подано до суду ще в червні 2015 року, відповідач до цього часу не спромігся прийняти рішення про нарахування позивачці пільгової стипендії, а тому його твердження про те, що університетом не порушено право позивачки є неспроможним. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» шахтарі, що мають стаж підземної роботи не менш як три роки, діти, батьки яких мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, діти шахтарів, які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві, шахтарів-інвалідів I та II групи зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Відповідачем не наведено та судом не встановлено інших нормативно-правових актів, які б мали вищу юридичну силу та обмежували дію статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» щодо обовязку виплачувати стипендію в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб в період часу з 2012 року по 2014 рік включно. Також судом не встановлено будь-яких законодавчих обмежень в період часу з 2012 по 2014 рік щодо реалізації положень статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», зокрема відсутні обмежувальні положення в Законах України Про державний бюджет на відповідні роки або в Бюджетному Кодексі України. Посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про Порядок призначення і виплати стипендії», яким не передбачена виплата підвищеної стипендії дітям шахтарів, суд вважає безпідставними, оскільки відсутність таких положень в підзаконному нормативному акті органу виконавчої влади не може нівелювати імперативні положення статті 5 Закону, який за своїм правовим статусом є актом вищої юридичної сили. Відповідно до приписів частини 4 статті 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Відсутність бюджетного фінансування, на яке посилається відповідач як на підставу невиплати стипендії у встановленому законом розмірі, не виправдовує невиконання відповідачем своїх обовязків з огляду на відповідні положення національного законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права. При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини дійшов до висновків, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних соціальних виплат і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими. Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії"). Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на отримання грошового забезпечення не залежить від наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. [PERSON] того, суд керується принципом верховенства права та враховує судову практику Європейського Суду з прав людини у справі YvonnevanDuyn v. Home Office (Case 41/74 vanDuyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон (в даному випадку це виплата стипендії у певному розмірі), то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону. З урахуванням наведених норм закону та висновків Європейського суду з прав людини, які застосовуються, як джерело права, суд дійшов до висновку про неправомірність дій відповідача по нарахуванню та виплаті стипендії [PERSON] в меншому розмірі ніж передбачено статтею 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» в період з 01.09.2012 року по 31.12.2014 року. Отже позивачка повинна була щомісячно отримати стипендію: з 01.09.2012 року по 01.10.2012 року у розмірі 1102 грн.; з 01.10.2012 року по 01.12.2012 року - 1118 грн.; з 01.12.2012 року по 31.12.2012 року з 1134 грн.; з 01.01.2013 року по 31.11.2013 року - 1147 грн.; з 01.12.2013 року по 31.12.2014 року - 1218 грн.; з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року - 1218 грн., що відповідає встановленому законом розміру прожиткового мінімуму на відповідний період. Натомість, за даними розрахунково-платіжної відомості за видами оплат №101 [PERSON] отримувала стипендію за період з вересня 2012 року по червень 2014 року у розмірі 730,00 грн. щомісяця. З липня 2014 року відповідач взагалі перестав нараховувати та виплачувати позивачці стипендію. Таким чином, загальна сума недорахованої позивачці стипендії за період з 01.09.2012 року по 01.10.2012 року складає 372,00 грн., з 01.10.2012 року по 01.12.2012 року - 776,00 грн., з 01.12.2012 року по 31.12.2012 року - 404,00 грн., з 01.01.2013 року по 31.01.2013 року - 417,00 грн., з 01.07.2013 року по 01.12.2013 року - 2085,00 грн., з 01.12.2013 року по 31.12.2013 року 488,00 грн., з 01.01.2014 року по 01.07.2014 року 2928,00 грн., що загалом складає 7470,00 грн., а також сума невиплаченої стипендії за період з 01.07.2014 року по 31.12.2014 року складає 7308,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved