Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

01 березня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, посилаючись на те, що 12 березня 2010 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі у виконкомі Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, про що було зроблено актовий запис за №3. Від шлюбу мають двох дітей: доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO], які мешкають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Спільне життя у сторін не склалося, тому на теперішній час вони проживають окремо, в зв'язку з цими обставинами позивачка звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Оскільки відповідач не бажає щомісячно в добровільному порядку надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання дітей, позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. У судове засідання позивачка не з'явилась, надала заяву з проханням слухати справу у її відсутності, позов підтримала (а.с.16). Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, не заперечував проти вимог позову (а.с.18). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На підтвердження цього факту, до матеріалів справи долучено копії свідоцтв про народження серії [NUMBER], виданого 16.07.2010 року виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.4), та серії [NUMBER], виданого 12.11.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області (а.с.5). Із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.03.2010 року (а.с.6) вбачається, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 12 березня 2010 року. З довідки від 01.03.2017 року, виданої виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради Одеської області (а.с.7) вбачається, що на утриманні [PERSON] знаходяться діти: донька - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. Враховуючи, що відповідач не бажає щомісячно в добровільному порядку надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання дітей, вона звернулась до суду з вказаним позовом про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову, тобто у даному випадку - з 01.03.2017 року. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою та є достатніми, з урахуванням заяви відповідача (а.с.18), який визнає вимоги позову в повному обсязі, суд вважає, що останній повинен сплачувати аліменти у частці від свого заробітку, яка має становити 30% всіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь позивачки на утримання двох дітей, починаючи з 01.03.2017 року, до повноліття старшої дитини [PERSON], а потім - за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, тому вимоги позову підлягають задоволенню в повному обсязі, як основані на законі. Питання судових витрат по справі суд вирішує у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved