Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної акціонерної холдингової Компанії «Артем» (далі - відповідач), третя особа : [PERSON] про відновлення права на житло. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у 2000 році закінчив Харківський інститут пожежної безпеки. У відповідності до умов договору укладеного між Відділом з організації забезпечення пожежної безпеки України на закритих об'єктах та ДАХК «Артем», за розподілом для подальшого проходження служби позивача було направлено до ВДПО - 2 по охороні закритих об'єктів міста Києва та був закріплений інженером по пожежній ДАХК «Артем. За домовленістю з керівництвом відповідача позивачу тимчасово було надано кімнату [ADDRESS] та 10.11.2000 року його зареєструвано в гуртожитку. 10.11.2001 року позивач одружився, йому з сім'єю було надано для проживання кімнату № 33 площею 30 кв. м. в гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та 15.11.2002 року він отримав Ордер № 247, підписавши договір №279 на проживання в зазначеній кімнаті, продовжуючи працювати в компанії. [INFO] року в позивача народилася донька, [PERSON]. Наказом ГУ МНС України в м. Києві від 20.02.2004 року №15 о/с позивача було звільнено зі служби з пожарній охороні та з 18.03.2005 року переведено в транспортний цех на посаду водія автотранспортного засобу відповідно витягу з наказу №103 - К від 14.03.2005 року. Під час роботи в транспортному цеху позивач почав отримувати претензії від відповідача про виселення із наданої кімнати, у зв'язку з тим, що займає велику площу. Відповідно договору №82 від 15.09.2005 року позивачу, шляхом поділу кімнати на дві частини, було виділено меншу частину кімнати площею 15,4 кв. м. 14.09.2005 року [PERSON] був переведений на посаду водія в ТОВ «Артем - Банк», яке було потім реорганізовано в ПАТ «Артем - Банк», який є підрозділом ДАХК «Артем», тому керівництво ПАТ «Артем - Банк» пообіцяло повернути позивачу всю кімнату № 33 площею 30 кв. м., яку він отримав згідно Ордера № 247 від 15.11.2002 року. Додатково зазначив, що у відповідача не було підстав його виселяти, оскільки його було звільнено з компанії по переводу, а не за власним бажанням. Зараз позивач проживає із сім'єю в меншій частині кімнати № 33, уклав договір на користування комунальними послугами в гуртожитку для фізичних осіб та повністю сплачує всі рахунки, які отримує від адміністрації гуртожитку, вважає, що його права порушені. Тому позивач просив суд відновити йому право користування житловим приміщенням: кімнатою №33, площею 30 кв.м. в гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], поновивши строк позовної давності. Ухвалою судді Романишеної І.П., від 01 грудня 2015 року було відкрито провадження у справі. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2016 року здійснено перерозподіл даної справи у зв'язку зі перебуванням судді Романишеної І.П. на лікарняному. Ухвалою судді [PERSON]. від 13 травня 2016 року цивільну справу було призначено до судового розгляду. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.11.2017 року здійснено перерозподіл даної справи у зв'язку зі звільненням судді [PERSON]. у відставку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 17.11.2018 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою суду від 12.03.2018 року справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 13.06.2018 року. 23.03.2018 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, крім того, звернувся із клопотанням щодо застосування строків позовної давності. 12.06.2018 року представником позивача надано відповідь на відзив, відповідно якого позовні вимоги підтримав. Ухвалою суду від 13.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, підтримав письмові пояснення у відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні третя особа просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.08.2000 року відділ державної пожежної охорони №2 свої листом №2/404 звернувся до відповідача з проханням виділити 3 койко - місця в гуртожитку підприємства для проживання 3-х спеціалістів, а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 197). На підставі цього листа військовослужбовцям пожежної охорони №2 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] адміністрацією Компанії були надані ліжко-місця на 3-чоловік в кімнаті [ADDRESS] та укладені договори на тимчасове проживання. 05.11.2002 року позивач, як працівник відділу Державної пожежної охорони № 2, звернувся з заявою до керівництва Компанії про надання йому кімнати у відомчому гуртожитку [ADDRESS] (а.с. 197). На підставі спільного засідання адміністрації та президії профкому ДАХК «Артем» №16 від 15.11.2002 року позивачу було видано ордер №247 на сім'ю з 2-х чоловік: [PERSON] та [PERSON] (дружина) та укладено договір найму житлової площі в гуртожитку №279 від 15.11.2002р., з якого вбачається, що ордер є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер на проживання дійсний на протязі дії договору №279 від 15.11.2002р (а.с. 198-199). В 2005р. Управління з організації забезпечення пожежної безпеки на закритих об'єктах в м. Києві звернулось до відповідача з проханням щодо перебудови кімнати [ADDRESS], на дві кімнати з послідуючим поселенням і реєстрацією їхнього співробітника [PERSON] (а.с. 200). Дане звернення щодо перебудови кімнати №33 на дві кімнати, та поселення співробітника Компанією не заперечувалось, але влаштування легкої перегородки повинно було здійснюватись за рахунок Управління ОЗПБ на ЗО в м. Києві, що підтверджується копією листа №54-2203 від 10.08.2005 року (а.с. 200). Ремонтно - будівельним управлінням ДАХК «Артем» було розроблено план реконструкції кімнати [ADDRESS] з визначенням площ розділених кімнат на 12,4 кв.м. та 16,5 кв.м. Кімната площею 16,5 кв.м. з урахуванням прихожої була закріплена за співробітником Управління [PERSON] та укладено договір №79 від 01.10.2005р. про тимчасове користування житловою площею в будинку по [ADDRESS] (а.с. 201-203). Твердження позивача про незаконність реконструкції кімнати шляхом поділу її на дві частини та влаштування тимчасової легкої перегородки, чим були порушені його права на житло не відповідає дійсності, оскільки відповідач, як власник даного майна має право використовувати його (в тому числі проведення реконструкції, переобладнання, перепланування, ремонту тощо) у відповідності до вимог чинного законодавства. Управління з організації забезпечення пожежної безпеки на закритих об'єктах в м. Києві звернулось своїм листом №734 від 31.10.2006 року до відповідача з проханням щодо продовження договору про тимчасове користування житловою площею співробітнику Управління [PERSON] (а.с. 204). На підставі цього, листа 28.11.2006 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір № 169 про тимчасове користування житловою площею на період роботи на підприємстві в будинку по [ADDRESS] та надано житлову кімнату №33/1 площею 18,4 кв.м. (а.с. 205). Згідно додаткових угод №1, №2, №3, №4, №5, №6 до договору № 169 від 28.11.2006р. термін його дії постійно продовжувався. Кінцевий строк дії до 30.06.2011 року (а.с. 206-210). 13.10.2005 року позивач звернувся з заявою до відповідача з проханням продовжити договір на проживання в гуртожитку по [ADDRESS] кімн. №33. (а.с. 211). 15.10.2005 року на підставі заяви з позивачем було укладено договір №82 на тимчасове користування житловою площею та надано в тимчасове користування житлову кімнату №33 площею 15,45 кв.м. на одну особу (а.с. 212). 15.03.2011 року позивач звернувся з заявою щодо переселення його з кімнати №33/1 площею 15.4 кв.м. в кімнату за №33/2 площею 18.4кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] (а.с. 214). 01.04.2011 року на підставі заяви позивача його було переселено з кімнати №33/1 площею 15.4кв.м. в кімнату за №33/2 площею 18.4 кв.м. та укладено договір №369 про тимчасове користування житловою площею в гуртожитку (філії) (а.с. 215). Відповідно додаткових угод №1, №2, №3 до договору № 369 від 01.04.2011р. термін дії договору встановлено до 31.12.2014 року (а.с. 216-217). 09.03.2011 року управління з організації забезпечення пожежної безпеки на закритих об'єктах в м. Києві звернулось до відповідача з проханням надати кімнату для проживання їхнього співробітника [PERSON] (а.с. 218). 15.03.2011 року [PERSON], як працівник Управління, звернувся з заявою до керівництва Компанії про надання йому кімнати у відомчому гуртожитку [ADDRESS]. (а.с. 218). На підставі спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДАХК «Артем» №5 від 14.07.2011р. [PERSON] було видано ордер №112 та укладено договір №365 від 01.04.2011 року про тимчасове користування житловою площею в гуртожитку (філії) за адресою [ADDRESS] житлова кімната № 33/1 площею 15.4 кв.м. Згідно додаткових угод №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, та №8 до договору № 365 від 01.04.2011 року термін його дії постійно продовжується (а.с. 219-220). 23.12.2014 року позивач звернувся з заявою про поселення його та його сім'ї в кімнату №33/2 по [ADDRESS] (а.с. 227). На підставі витягу з протоколу № 36 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДАХК «Артем» від 04.03.2015р. [PERSON] було видано ордер №250 на право зайняття жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] розміром 18,5 кв.м. на сім'ю з 2-х чоловік: [PERSON] та [PERSON] (дружина) та укладено договір №643 від 19.03.2015р. на користування комунальними послугами в гуртожитку (філії) для фізичних осіб, які не перебувають в трудових відносинах з компанією (а.с. 227-231). Відповідно до п.1.1. договору компанія надає користувачу (житлову кімнату) в гуртожитку (філії) кімн. № 33/2 площею 18.15 кв.м., з урахуванням корисної площі за адресою: [ADDRESS], та здійснює нарахування і збір платежів за спожиті користувачем комунальні послуги (централізоване опалення холодне та гаряче водопостачання, водовідведення, електроенергія, газ, тощо) в обсягах та за тарифами, затвердженими КМДА, згідно додатку № 1 до договору, а Користувач користується л/місце (кімнатою) в гуртожитку (філії) та своєчасно сплачує за надані комунальні послуги за встановленими тарифами у строки та на мовах, що передбачені договором. У витягу з протоколу №36 від 04.03.2015р. зазначено наступне: «Договір №279 від 15.11.2002р., №82 від 15.10.2005р., №369 від 01.04.2011р. вважати нє дійсними» (а.с. 227). Крім того, зазначено наступне: «Житло є відомчим. Цей ордер є єдиною підставою для заселення в надане жиле приміщення. Ордер на проживання дійсний на протязі дії договору № 643 від 19.03.2015 року». Позивач від отримання корінця ордеру № 250 відмовився, про що було складено акт від 19.03.2015 року (а.с. 231). Згідно ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Таким чином, житло є відомчим, а укладений договір дає право позивачу лише на тимчасове проживання та користування житловою площа до 19.03.2016 року. Для продовження дії договору №643 від 19.03.2015 року відповідач звернувся з листом №54-542 від 19.02.2016р. до позивача надати у письмовій формі належним чином оформлену заяву, яка підтверджує продовження дії договору, проте даний лист був залишений позивачем без відповіді та реагування (а.с. 232). Твердження позивача, про те, що він проживає в меншій частині кімнати не відповідає дійсності, оскільки між позивачем та відповідачем укладено договір №643 від 19.03.2015 року на користування кімн. № 33/2 площею 18,15 кв.м. та відповідно до додатку №1 до договору здійснюється нарахування на житлову площу розміром 18,15 кв.м. на 2-х осіб. Відповідно довідки відділу кадрів № 27 від 19.01.2015р. [PERSON] працював на підприємстві з 18.03.2005 року на посаді водія автотранспортного засобу, що підтверджується витягом з наказу №103-К від 14.03.2005 року та був звільнений з 14.09.2005 року у зв'язку з переводом до ТОВ "Артем-Банк", що підтверджується витягом з наказу №528-К від 12.09.2005 року (а.с. 235). Відповідно Наказу № 28 від 05.02.2007р. було затверджено "Положення про гуртожиток (філію)". Це положення визначає порядок надання житлової площі в гуртожитку (філії) відповідача, користування цим гуртожитком (філією) та його утримання. Згідно розділу 2 п. 2.1. та п. 2.2. Положення передбачено, що житлова площа в гуртожитку (філії) надається за спільним рішенням керівництва Компанії та профспілкового комітету. На підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку (філії) керівництво Компанії укладає договір та видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. Відповідно п. 8.1. положення сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і припинили роботу, підлягають виселенню з гуртожитку (філії) без надання житлового приміщення. Працівники компанії, які поселилися в гуртожиток (філію) в зв'язку з постійною роботою, можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення в разі звільнення за власним бажанням, за порушення трудової дисципліни, за порушення правил внутрішнього розпорядку в гуртожитку (філії) або вчинення злочину, несплату за проживання більше 2-х місяців, а також у зв'язку із закінченням дії договору на проживання. Відповідно п. 8.4. положення громадяни, які самоправно зайняли житлову площу в гуртожитку (філії) виселяються без надання їм іншого житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 1 ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Щодо доводів відповідача, які містяться у відзиві на позовну заяву про виселення з гуртожитку про те, що його особисто та членів його родини не можуть виселити з приміщення оскільки ст. 125 ЖК України передбачає, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, то їх слід відхилити на таких підставах. Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів. Відповідачем не надано суду доказів правомірності зайняття спірного житлового приміщення та проживання в ньому. Статтями 128, 129 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до ч.1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (ч.1ст.109 ЖК України). Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було видано ордер №250 на право зайняття жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] розміром 18,5 кв.м. на сім'ю з 2-х чоловік: [PERSON] та [PERSON] (дружина) та укладено договір №643 від 19.03.2015р. на користування комунальними послугами в гуртожитку (філії) для фізичних осіб, які не перебувають в трудових відносинах з компанією, з якого вбачається, що договір №279 від 15.11.2002р., №82 від 15.10.2005р., №369 від 01.04.2011р. визнано недійсними, крім того, зазначено, що житло є відомчим, цей ордер є єдиною підставою для заселення в надане жиле приміщення, ордер на проживання дійсний на протязі дії договору № 643 від 19.03.2015 року, проте, позивач від отримання корінця ордеру № 250 відмовився, про що було складено акт від 19.03.2015 року, тому суд приходить до висновку, що оскільки ордер є єдиною підставою для вселення, а договори №279 від 15.11.2002р., №82 від 15.10.2005р., №369 від 01.04.2011р. постановлено нє дійсними, відповідно ордери видані на їх підставі не дають права позивачу на проживання в гуртожитку, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. У відзиві до позовної заяви відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, і з даного приводу суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до акт № 435-IV від 16.01.2003 статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша16.01.2003 статті 261 ЦК Україниa). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо вимог позивача має обчислюватися з моменту, коли у позивача виникло право на позов до відповідача про відновлення права користування кімнатою в гуртожитку. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, позивач дізнався про своє порушене право в 2005 році, коли було укладено договір №79 від 01.10.2005р. про тимчасове користування житловою площею в будинку по [ADDRESS], а не в 2015 році, коли подав позовну заяву про відновлення права користування кімнатою в гуртожитку. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо відновлення права користування кімнатою в гуртожитку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. [PERSON] сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та доказам наявним у матеріалах справи, беручи до уваги, що договори №279 від 15.11.2002р., №82 від 15.10.2005р., №369 від 01.04.2011р., на підставі яких позивачу було видано ордери на право зайняття жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] вважаються недійсними, що підтверджується витягом з протоколу №36 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДАХК «Артем» від 04.03.2015 року, від отримання корінця ордеру № 250 позивач відмовився, а ордер є єдиною підставою для заселення в надане жиле приміщення, тому суд приходить до висновку, що позивач самовільно вселився в спірну житлову площу, який, відповідно до ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР, підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, а тому немає підстав для відновлення права на житло, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed