Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

01 лютого 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2019 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 26 лютого 2019 року позивачем подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 травня 2019 року [PERSON] засобами поштового зв`язку направив відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 10 травня 2019 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року було витребувано у позивача оригінал анкети-заяви від 18 червня 2008 року та підписані відповідачем Умови і правила надання банківських послуг. 11 червня 2019 року позивач направив засобами поштового зв`язку відповідь на відзив, яка надійшла до суду 13 червня 2019 року. 10 липня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» поштою направив відповідь на ухвалу від 10 червня 2019 року, що надійшла до суду 11 липня 2019 року, у якій зазначив про неможливість надати витребувані докази, оскільки останні в архівах банку не виявлені. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилався на те, що 18 червня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 31 грудня 2018 року склав 26 735 гривень 71 коп. При укладенні кредитного договору було дотримано вимог щодо письмової форми, оскільки договір було підписано та зміст зафіксовано у декількох документах: заяві, Умовах та правилах надання банківських послуг і тарифах. Відповідач при укладанні договору підтвердив своїм підписом, що заява-анкета разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між сторонами договір. Виписка по рахунку є належним доказом наявності заборгованості, яку відповідачем не спростовано, контррозрахунок не надано, призначення експертизи не заявлено. Також зазначив, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, оскільки порушення зобов`язань триваюче, а договір чинний, тому банк має усі правові підстави для стягнення із відповідача суми заборгованості у заявленому розмірі. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 26 735 гривень 71 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 4 093 гривень 84 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14 992 гривень 55 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 5 900 гривень, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 1 249 гривень 32 коп., а також судовий збір у розмірі 1 921 гривні. У своїй заяві до суду представник позивача просила справу розглядати за її відсутності. Відповідачем у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк було подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Зазначив, що у заяві на отримання кредиту жодним чином не відображено, що розмір кредитного ліміту складає саме 5 000 гривень, строк дії кредитного договору становить строк дії картки, який закінчився. Також банком при зверненні до суду з даним позовом пропущений строк позовної давності, оскільки виплати за кредитними зобов`язаннями відповідачем припинені 20 березня 2009 року, тобто позивачем пропущений загальний строк позовної давності та спеціальний строк щодо стягнення штрафів а пені, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 06 червня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом отримання кредитного ліміту на платіжну картку, яку було видано відповідачеві 18 червня 2008 року, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 11). Даний договір був укладений шляхом підписання анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до умов договору, відповідачу було відкрито картковий рахунок в національній валюті України та встановлено ліміт кредитування у розмірі 5 000 гривень, який згодом було змінено (а.с. 30). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У даному випадку відповідач подав суду письмову заяву про застосування позовної давності. Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом даної норми матеріального закону початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У даному випадку умовами кредитного договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. А відтак, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, відповідно до змісту якої у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вирішуючи даний спір по суті, суд виходив із того, що останній платіж, спрямований на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем здійснено 20 березня 2009 року, що підтверджується випискою по банківському рахунку руху коштів (а.с. 31-44). Таким чином, наступний черговий платіж мав бути здійснений у квітні 2009 року, а відтак, саме з квітня 2009 року почався перебіг строку позовної давності. Оскільки позов було подано до суду 01 лютого 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач, то суд доходить висновку про необхідність відмови в позові саме за пропуском строку позовної давності. Окремо суд не може погодитись із нарахованою сумою заборгованості за відповідачем на підставі Умов та правила надання банківських послуг. Адже такий документ не містить підпису відповідача. При цьому суд під час розгляду справи по суті не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг і що саме ці умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву. Аналогічна за своїм змістом правова позиція також висловлена Верховним Судом України у Постанові від 22 березня 2016 року за № 6-2320цс16. Відтак, з огляду на наведене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Також, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови від позову - на позивача. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне сплачений позивачем судовий збір віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed