Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

ТОВ «Рівнегаз збут» (надалі - позивач), діючи через свого представника Середу О.В., звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за поставлений природний газ. Просить суд стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість за поставлений природний газ в розмірі 2659,65 грн., 3% річних в розмірі 127,45 грн., інфляційні нарахування в розмірі 253,04 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн. 00 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що постачання природного газу споживачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , здійснюється ТОВ "Рівнегаз збут" на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. №2500 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1386/27831. Умови Типового договору постачання є однаковими для всіх побутових споживачів України. Фактом згоди споживача про приєднання до умов договору є отримання постачальником поданої споживачем заяви - приєднання до умов договору постачання природного побутовим споживачам та/або сплачений споживачем рахунок (квитанція) за поставлений природний газ, а щодо постачальника, на якого в установленому чинним законодавством порядку покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам, - факт споживання природного газу відповідно до вимог Правил постачання та за умови, що у споживача відсутній інший діючий постачальник. Оскільки споживачем не було повернуто підписану заяву-приєднання до умов Договору, а Оператором ГРМ - АТ «Рівнегаз» не припинено газопостачання за адресою [ADDRESS] , згода [PERSON] про приєднання до умов договору підтверджується фактом споживання природного газу, визначеного на підставі даних оператора ГРМ згідно п.13 р. ІІІ Правил. Боржник оплату в повному обсязі за спожитий природний газ не проводить, чим порушуються вимоги Правил та Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам. Заборгованість за надані послуги з газопостачання станом на 18.03.2021 року в сумі 2659,65 грн., боржником не сплачена. Інфляційні нарахування на суму боргу на підставі ст.625 ЦК України становлять 253,04 грн., 3 % річних - 127,45 грн. Свої позовні вимоги представником позивача також обґрунтовано у відповіді на відзив від 13.07.2021 р. Не погоджуючись із позовними вимогами, від відповідача до суду надійшов відзив на позов від 28.05.2021 р. Проти задоволення позову заперечує повністю, з наступних підстав. Відповідач зазначає, що суд розглянувши його заяву про скасування судового наказу дійшов висновку про обґрунтованість заперечень щодо порушення заявником норм матеріального та процесуального права. В позовній заяві позивачем не взято до уваги висновок суду за наслідками розгляду заяви про скасування судового наказу, у відповідності до ст.82 ЦПК України обставини визнані загальновідомими не потребують доказування. Відповідач зазначає, що жодного доказу на підтвердження факту укладання договору між сторонами та існування договірних відносин позивачем не надано, також не надано доказів про надання пропозиції укласти договір відповідно до умов ст.624 ЦК та відповідно прийняття пропозиції. Відповідач зазначає, що в нього збереглися квитанції про оплату послуг за газопостачання до моменту утворення в 2015 році ТОВ «Рівнегаз збут». З 2015 року змінився постачальник в почався процес переукладання договорів, рахунки споживачів, відбулася зміна кредитора. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Просила позов задовольнити з підстав які у ньому наведені. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, підтримав відзив на позов. Крім того, відповідач у судовому засіданні просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено, постачання природного газу споживачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , здійснюється ТОВ «Рівнегаз збут» на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1386/27831, та Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30 вересня 2015 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1382/27827 (далі - Правила). Умови Типового договору постачання є однаковими для всіх побутових споживачів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року № 758 затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період) (далі - Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу) та Перелік постачальників природного газу, на яких покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам. Вказана постанова набрала чинності з 01 жовтня 2015 року та діяла до 01 квітня 2017 року. Згідно із Переліком, постачальником природного газу на території ліцензованої діяльності з розподілу природного газу ПАТ «Рівнегаз» (Оператор ГРМ) є ТОВ «Рівнегаз збут». Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору (п.2 розділу ІІІ Правил, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин). Згода споживача про приєднання до умов Договору підтверджується фактом споживання природного газу, визначеного Оператором ГРМ згідно пункту 13 розділу ІІІ Правил. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу», пункту 22 розділу ІІІ Правил, споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно із умовами договору. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, які регулюються, зокрема, Законом України № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги». Згідно п.5 ч.2 ст. 7 ЗУ № 2189-VIII, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч.1 ст. 9 ЗУ 2189-VII). Згідно із ст.ст. 67, 68, ч.1 ст. 162 Житлового кодексу УРСР, власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплоенергію. електроенергію та інші послуги) за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 322 ЦК України врегульовано, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 12 ЗУ № 2189-VIII, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Між тим, Верховний суд у постанові від 20.04.2016р. у справі № 6-2951цс15 дійшов висновку, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018р. у справі № 750/12850/16-ц та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019р. у справі № 642/2858/16. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону віл відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зважаючи на викладене, те, що позивачем надавались послуги з газопостачання, а відповідач не оплачував такі, тому суд вважає підставною вимогу позивача про стягнення з нього заборгованості за вказані послуги з газопостачання. Між тим, позивач звернувся до суду з позовом 18 березня 2021 року та заявив вимогу про стягнення боргу з газопостачання за період з січня 2018р. по лютий 2021 року р. в сумі 2659,65 грн., інфляційних витрати в сумі 253,04 грн., 3% річних в сумі 127,45 грн., згідно з наданим розрахунком та судові витрати. Разом з цим, позивач вважає, що позовна давність стосовно оплати за постачання теплової енергії, яку відповідач не вносив, перервалася поданням заяви про видачу судового наказу. Дійсно 11.01.2021 року Рівненським міським судом видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Рівнегаз збут» заборгованості за послуги з газопостачання в розмірі 2419,92 грн. 04.03.2021 року вказаний судовий наказ скасовано цим же судом. Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Однак, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 7 липня 2020 року (справа № № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19) дійшла правового висновку про те, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України, переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. За таких обставин, спростовується позиція позивача про переривання строку позовної давності поданням заяви про видачу судового наказу. Оскільки ТОВ «Рівнегаз збут» звернулось до суду з позовом 18.03.2021 р., а тому суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за комунальні послуги за період, в межах трирічної позовної давності. Обчислюючи розмір заборгованості, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором». Як встановлено п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Таким чином, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась щомісяця, тому перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Як зазначалось вище, судом встановлено, що у сторін наявні фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший термін внесення платежів, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відтак, прострочення оплати цих послуг починається з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 07.07.2020р. у справі № № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.9), сума основного боргу відповідача перед позивачем за період в межах трирічної позовної давності, складає (2659,65 грн - 438,36 грн = 2221,29 грн) Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (п. 45)). Розраховуючи три проценти річних, суд враховує, що початок періоду прострочення за кожним щомісячним платежем припадає на 21 число кожного наступного місяця. Відтак, сума заборгованості за відсотками розраховується за формулою: 3% річних від суми боргу за місячним платежем = сума боргу за один щомісячний платіж * 3 : 100 : кількість днів у році, коли мало місце прострочення * кількість днів прострочення цього щомісячного платежу у відповідному році. Таким чином, за період за період в межах трирічної позовної давності, відповідно дослідженого судом розрахунку, 3 % річних становить 120,77 грн. Що стосується індексу інфляції, то такий розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Якщо сума боргу сплачується з 16 до останнього дня місяця включно, розрахунок інфляційних втрат починається з наступного за цим місяцем і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 916/1883/16 (пункт 43), від 8 травня 2019 року у справі № 904/2156/18, від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18 (пункт 46), від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19 (пункт 23), від 29 квітня 2020 року у справі № 910/1193/19 (пункт 5.2.8), від 18 червня 2020 року у справі № 904/3491/19 (пункт 9.11)). Тому, відповідно до дослідженого судом розрахунку суми заборгованості, на яку слід нарахувати інфляційні втрати сума таких втрат, що має компенсувати відповідач, становить 238,57 грн. Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України). До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання. Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1). Враховуючи викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ "Рівнегаз збут" заборгованість за поставлений природний газ в розмірі 2221 грн. 29 коп., 3 % річних в розмірі 120 грн. 77 коп., інфляційні нарахування в розмірі 238 грн. 57 коп Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2102 грн. Позов задоволено на 84,88% (2580,63 грн. : 3040,14 грн. х 100). В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у сумі 1926,78 грн.(2270 грн. х 84,88%).

Outcome: partial