Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

У листопаді 2015 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд відібрати малолітню [PERSON], [INFO] у Громадянина Греції [PERSON], [INFO] (посвідка на постійне проживання серії [NUMBER], видана 19.10.2007 р.) зареєстрованого за адресою: [ADDRESS]), передавши її матері - [PERSON], [INFO] (паспорт серії [NUMBER] виданий Святошинським РУГУ МВС України в м. Києві 19.02.2009 р.) та визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з її матір'ю - [PERSON], [INFO] (паспорт серії [NUMBER] виданий Святошинським РУГУ МВС України в м. Києві 19.02.2009 р.), зареєстрована за адресою: [ADDRESS] посилаючись на ті підстави, що з відповідачем з 2011 р. вони поживають без шлюбу за місцем реєстрації позивача. Від спільного проживання народилося двоє дітей. Восени 2015 р. відповідач вирішив поїхати на нетривалий час до родичів у Грузію. Він захотів взяти з собою доньку, начебто щоб показати родичам, стверджуючи що тривалість поїздки буде декілька тижнів. Після надання спільної згоди у нотаріуса щодо виїзду дітей з кожним із батьків окремого виїзду за кордон з метою відпочинку дітей у період часу з 16.09.2015 р. по 30.12.2016 р. Разом із дочкою [PERSON] відповідач вилетів 18.09.2015 р. до Грузії, обіцяючи повернутись до України разом з дочкою 24.10.2015 р. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, пояснивши, що відповідач обманним шляхом вивіз дитину, зазначивши, що як би їй було відомі наміри відповідача, вонаб ніколи не надала нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон, навпаки вона особисто купляла квітки на виїзд дитини та її батька до Грузії із поверненням до України в обумовлений час, але відповідач заздалегідь, що повертатись не збирається. Наразі їй невідомо, що з її дочкою, оскільки відповідач не відповідає на телефоні дзвінки, а його близькі родичі зазначають, що нічим допомогти не можуть оскільки взагалі не бачаться з батьком та дитиною. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надавши заперечення у письмовому вигляді, позовні вимоги вважає безпідставними, оскільки позивач з власної ініціативи надавала нотаріальну згоду на виїзд дітей за кордон. Дитина проживає разом із батьком під наглядом лікарів у власному помешкні. Представник третьої особи позовні вимоги підтримує, проти заперечень відповідача заперечує, оскільки з наданих довідок представником відповідача не вбачається, хто здійснює догляд за дитиною, достеменно не відомо стан дитини та умови проживання дитини, а також її психологічний стан, щодо розлуки з матір'ю. Крім того вважає, що проживання доньки з матір'ю відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки дитина на даний час находиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, а спілкування саме з матір'ю сприятиме її повноцінному духовному становленню та формуванню. Просить вирішити спір виходячи перш за все з інтересів чотирирічної дитини. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі заяви до відділу реєстрації актів цивільного стану Святошинського РУЮ м. Києва від 29.08.2015 р. були внесені зміни до відомостей актового запису про народження доньки та сина, а саме змінені прізвище дітей та відомості про батька дітей та зазначено батьком відповідача (а.с. 7-10). На час розгляду справи у суді сторони проживають окремо, у шлюбних відносина не значаться. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як вбачається з матеріалів справи, після народження діти проживали разом із матір'ю та бабусею [PERSON] за місцем її реєстрації у 2- кімнатній квартирі (а.с. 40). Згідно довідки від 01.02.2016 р. малолітня [PERSON] відвідувала ДНЗ №107 Печерського р-ну. м. Києва з 04.12.2014 р. по 07.05.2015 р. (а.с. 36). Згідно колективного звернення батьків дітей старшої групи "Пізнайко" дошкільного навчального закладу №107 м. Києва стосовно роботи вихователя [PERSON] та харектеристики, засвідченої завідувача ДНЗ №107 - характеризується позитивною, професійною та врівноваженою людиною (а.с. 28-30). Після надання спільної згоди у нотаріуса щодо виїзду дітей з кожним із батьків окремого виїзду за кордон з метою відпочинку дітей у період часу з 16.09.2015 р. по 30.12.2016 р. (а.с. 11.12). Разом із дочкою [PERSON] відповідач вилетів 18.09.2015 р. до Грузії. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання дітей у помешканні матері житлово-побутові умови для проживання та виховання малолітніх дітей створені належним чином (а.с. 57). У відповідності до довідки №357948 від 03.02.2016 р. позивач за місцем своєї реєстрації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває (а.с. 37). Згідно медичної довідки №37925 від 03.02.2016 р. про проходження позивачем обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів протипоказань не виявлено (а.с. 38). Згідно характеристики з місця проживання позивача вх.№44 від 27.01.2016 р. письмових скарг на неї від мешканців будинку до ЖЕД №8 не надходило, загальний порядок за місцем помешкання не порушувала (а.с. 39, 43). Згідно диплому позивач отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Фінанси" та здобула кваліфікацію магістра з фінансів (а.с. 42). Відповідно до свідоцтва №361856 позивач є приватним підприємцем з 09.03.2010 р. (а.с. 41). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником відповідача до суду не надано належних доказів якиб характеризували відповідача з позитивної сторони, не надано довідки з місця роботи, не надано медичних довідок за місцем проживання про психічний стан батька та належності до наркотичної або алькогольної залежності. Натомість, з наданої представником виписки з публічного реєстру Грузії від 29.07.2015 р. відповідач є співвласником нерухомого майна, а умов для проживання та виховання малолітньої доньки не зазначено (а.с. 47). Також з наданих довідок представником відповідача від лікаря педіатра поліклініки №4 м. Батумі вбачається, що дівчина [PERSON] періодично оглядається дільничним лікарем та на день огляду значиться здоровою (а.с. 52, 51), але достеменно невідомо її психологічний стан дитини, щодо розлуки з матір'ю. Зі слів представника відповідача та наданих власноручно пояснень відповідачем ДІМ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 01.07.2015 р. зазначено, що він турботливий чоловік по відношенню до своєї дружини (а.с.56), також суд не може взяти до уваги ці твердження як позитивну характеристику по відношенню по догляду та вихованню дитини. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивач по справі є хорошою матір'ю та характеризується позитивно. Яких-небудь доказів щодо негативного або неналежного ставлення до дитини з боку відповідача суду не надано, а тому, батьки можуть виконувати покладені на них законом батьківські права та обов'язки. Разом з тим, виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку дитини та особливості її розвитку, суд вважає, що дитина має проживати з матір`ю, виходячи з наступного. Згідно висновків МОЗ, аналіз переживань дітей у чотирічному віці стосовно їх життєвої (сімейної) ситуації свідчить, що в психічній реальності дівчини є переживання, які складають психотравмуючий досвід дитинства (переживання неможливості щось змінити у власному житті), який призводить до придушення емоційної сфери людини. Наслідком такої травми стає переживання особистої неповноцінності, безпорадності, внутрішньої спустошеності як потенціалу для віктимної поведінки у майбутньому. З урахуванням того, що мати була і є для дівчини за природнім станом є об'єктом надійної первинної прив'язаності, віку дитини, яка не може обійтися без догляду і опіки матері (самостійно обійти себе, визначитися стосовно того, що треба вдягнути і самостійно перевдягнутися, з'їсти, у якій послідовності й що треба робити), задач її вікового розвитку (становлення статевої та гендерної ідентичності дитини) спеціалісти у цій галузі стверджують, що альтернативи материнському догляду за дитиною на сьогодні не існує. Суд зважає також на те, що в Декларації прав дитини (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р. проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Як роз'яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Згідно пояснень третьої особи та складеного акту абстеження умов проживання не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір'ю. Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку дитини та особливості характеру її розвитку, суд вважає, що дитина має тісний психологічний зв'язок з матір'ю незважаючи на її теперішнє оточення у сім'ї батька. Доказів того, що є виняткові обставини при наявності яких дитина, в її ж інтересах, повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, відповідачем не надано та в ході розгляду справи судом не встановлено. З огляду на викладене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги вік дитини, особливості її розвитку, суд приходить до висновку, що проживання малолітньої [PERSON] саме з матір'ю відповідатиме інтересам дитини та забезпечить її права на належне виховання, розвиток, оздоровлення, утримання та безпеку. За таких обставин, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дочки разом з матір'ю. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. У судовому засіданні встановлено, що позивач протягом тривалого часу не спілкувалася з дитиною в достатній та повній мірі, з причин створення їй перешкод у спілкуванні з донькою відповідачем шляхом вивезення дитини у іншу державу. З огляду на викладене та приймаючи до уваги те, що судом визначено місце проживання дитини разом з матір'ю, ту обставину, що дитина не була повернута відповідачем матері за місцем постійного проживання дитини без згоди на це позивача та за відсутності відповідного рішення суду, батько в добровільному порядку відмовляється повернути дитину матері, суд приходить до висновку про відібрання дитини [PERSON]. у батька та передачу її під опуку матері. З огляду на викладене, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно яких суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в частині відібрання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 487 грн 20 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved