Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним вище позовом, в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 13 червня 2012 року, зареєстрованого в Ржищівському БТІ 25 червня 2012 року. На даний час у зазначеній квартирі зареєстровані на праві постійного місця проживання наступні громадяни: [PERSON] та [PERSON] Відповідач по справі [PERSON] в даній квартирі не проживає з 2013 року, спільного господарства не вів, за комунальні послуги не платив, його особистих речей в квартирі немає. Справжнє місце проживання відповідача позивачу невідоме. На сьогодні позивач має намір продати свою квартиру, але наявність реєстрації відповідача заважає їй здійснити свій намір. На підставі викладеного позивач просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користуватися квартирою № 16 по вул. Воровського, 108 у м. Ржищів Київської області. У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом до [PERSON] про вселення та зобов'язання не чинити перешкод, яку ухвалою суду від 2 листопада 2016 року було об'єднано для спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Кагарлицький районний сектор УДМС України в Київській області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказував, що власником квартири за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] У квартирі зареєстровані він та [PERSON] [PERSON] неодноразово намагалась перешкодити йому проживати за місцем реєстрації. Посилаючись на Конституцію України, ст. 25 Загальної декларації прав людини, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ч. 3 ст. 9, ч.1 ст. 64, ст. 150, 156, 157, 162 ЖК УРСР [PERSON] також вказував, що він має право на житло та не може бути безпідставно позбавлений права користування вказаною вище квартирою як колишній член сім'ї власника квартири. Зокрема, посилався на ст. 150 ЖК УРСР, згідно якої власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина\\ чоловік, діти, батьки; членами сім'ї наймача можуть бути визнані інші особи, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Дані норми щодо визначення членів сім'ї застосовуються і для визначення членів сім'ї власника житла у сенсі визначення житлових прав та обов'язків. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначається як право обмеженого користування чужим майном, встановлений в інтересах певної особи. Правовідносини з приводу встановлення сервітуту можуть виникнути за наявності двох суб'єктів, одним із яких є власник або володілець майна, інша особа - яка вимагає встановлення сервітуту. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Об'єктом житлового сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеного власником житла. Враховуючи зміст ч. 1 ст. 405 ЦК України та частина, яку вправі займати член сім'ї власника житла, визначається останнім при його вселенні в якості члена сім'ї. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї необхідно врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Крім того, [PERSON] посилався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в ухвалі від 31 січня 2007 року по справі №6-24089св06, відповідно до якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК УРСР сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Колишній член сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселений відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачене статтями 9, 156 ЖК сервітутне право колишніх членів сімї власника на користування житлом останнього не є порушенням права власності, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч.1,2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, крім обмеження права власності у передбачених законом випадках. У цьому випадку, обмеження прав власника передбачені ст. 156 ЖК. У зв'язку із цим, [PERSON] просив вселити його у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні вказаною вище квартирою. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, а в задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримував. Вказував, що власником квартири за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] Відповідач більше ніж півроку не проживає у квартирі, проживає за іншою адресою, його речей у квартирі немає, про що підтвердили свідки. Щодо позову [PERSON], то він зазначає, що з питань перешкод проживання не надходили заяви до міліції чи інших органів. Немає свідків, які могли б підтвердити вчинення перешкод у проживанні. [PERSON] не є членом сім'ї власника квартири, документів про підтвердження права власності [PERSON] на квартиру немає. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] пояснила, що ніхто не може бути позбавлений житла. Батько [PERSON] ще за свого життя розпорядився своїм спадковим майном, а саме: продав житловий будинок та придбав квартиру за адресою: [ADDRESS], та оформив право власності на себе. Його син [PERSON] документів не перевіряв. Батько відповідача одружився із [PERSON] (мати [PERSON]Є.). Далі між батьком та [PERSON] було оформлено договір дарування квартири. У подальшому між [PERSON] та [PERSON] було оформлено договір дарування вказаної вище квартири. Хоча син - [PERSON] є інвалідом з дитинства, але його батько фактично позбавив його права на спадкування . Представник позивача наголошувала, що [PERSON] має право на обов'язкову частку у квартирі. На звернення до правоохоронних органів з приводу вказаних вище порушень закону ними було отримано відповідь, що порушень не виявлено. Указувала на те, що після смерті матері відповідача та внаслідок відчуження спадкового майна, були порушені права [PERSON] на обов'язкову частку у спадщині. Договори дарування квартири від 19 липня 2011 р. та від 13 червня 2012 року є недійсними в силу ст. 234 ЦК України, п. 24 постанови Пленуму ВСУ №9 від 9 вересня 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". У судовому засіданні відповідач пояснив, що [PERSON] перешкоджає йому проживати у вказаній квартирі, не відкриває двері, тому він вимушений проживати у знайомих. З цього приводу вимушений був звернутись до міліції. Однак на звернення отримав відповідь, що порушень не виявлено. До часу смерті батька, який помер 19 серпня 2015 року він проживав у цій квартирі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона знайома батька [PERSON] За свого життя він казав, що квартира належить йому та [PERSON] по 1/2 частині. [PERSON] інвалід дитинства, його не можна позбавляти житла. За життя батька син - [PERSON] за ним доглядав. Батько випивав та забувся про дітей. Про те, що [PERSON] перешкоджала [PERSON] проживати у квартирі вона знає зі слів [PERSON]. Вважала, що зі сторони нотаріуса, який посвідчував договір дарування [PERSON] були зловживання. Свідок [PERSON] у судовому засідання показала, що вона чула від [PERSON], що його не пускають у квартиру, що [ADDRESS]. Його батько за життя зловживав алкоголем. Його син [PERSON] та [PERSON] доглядали його до часу смерті. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON] живе у гуртожитку. Вона бачила, як до квартири він приходив з працівниками міліції, йому не відкривали двері, не пускають проживати у квартирі. 11 жовтня 2016 року він намагався зайти до квартири, однак двері ніхто не відкривав. Зі слів [PERSON] знає, що він не проживає у квартирі з часу смерті батька - з 18 серпня 2015 р. Зазначала, що батько [PERSON] купив для нього спірну квартиру. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що батько [PERSON] помер у серпні 2015 року, і тоді вона останній раз бачила у квартирі [PERSON]. Що стосується підписаного нею акту, то вона у квартирі [PERSON] давно не бачила, і взагалі після смерті батька його не зустрічала, речей [PERSON] у квартирі не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона останній раз бачила [PERSON] у серпні 2015 року, коли помер його батько. [PERSON] хворів, знімав житло, у квартирі проживав не постійно. Сварок між сторонами не чула. Під час підписання акту у квартирі були лише жіночі речі. Близько місяця тому бачила, що до квартири приходив [PERSON] з міліцією. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідків дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом установлено, що на підставі договору дарування квартири від 13 червня 2012 року [PERSON] є власницею квартири, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.6). Право власності зареєстровано в КЗ КОР "Ржищівське БТІ" під № 14947495. Згідно довідки Ржищівського будівельного коледжу КНУБА № 84 від 10 червня 2016 року, [PERSON] проживає в [INFO] та з нею зареєстровані: мати [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Зі змісту акту обстеження житлового приміщення від 18 травня 2016 року, складеного депутатом Ржищівської міської ради Київської області [PERSON] та затвердженого Ржищівським міським головою, вбачається, що [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS], не проживає з 2013 року, його особистих речей у вказаній квартирі немає, у веденні домашнього господарства участі ніколи не приймав, комунальні послуги не сплачував. Про своє місце знаходження власникові квартири не повідомляв і теперішнє його місце проживання не відоме. (а.с. 9). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при вселенні іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 5 листопада 2014 року №6-158 цс14, яка згідно із ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР предбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Судом на підставі зібраних по справі доказів, показань свідків установлено, що [PERSON] втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS], у зв'язку із відчуженням цієї квартири його батьком, членом сім'ї якого він був, за договором дарування від 19 липня 2011 р. Діючий власник спірної кваритири - [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], оскільки ніколи спільно не проживали, не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків. Крім того, судом установлено, що починаючи зі смерті свого батька, з серпня 2015 року, відповідач у спірній квартирі не проживає. У зв'язку із цим, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Заяву [PERSON] про відкликання підпису у акті обстеження квартири від 18 травня 2016 року, де він вказував на підстави відкликання підпису у зв'язку із тим, що тоді вважав підписує акт для оформлення субсидії, суд не приймає у зв'язку з тим, що акт не має провового значення, оскільки у зазначеній квартирі членів сім'ї [PERSON] не залишилось. Із переходом права власності квартири від батька [PERSON] до іншого власника відповідач втратив право на користування квартирою в силу положень ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Доводи представника [PERSON] - [PERSON] щодо незаконного відчуження спадкового майна [PERSON] та порушення його спадкових прав визнаються судом не спроможними, оскільки не входять до предмету доказування у даній справі. Водночас [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним позовом в загальному порядку щодо захисту своїх спадкових прав. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про вселення та зобов'язання не чинити перешкод, то враховуючи підстави задоволення позову [PERSON] та того, що ці вимоги є взаємовиключні, суд приходить до висновку, що у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. У порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати у розмірі 551 грн 20 коп.

Outcome: approved