Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

02.03.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] про визнання відповідача та її малолітню доньку такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], посилаючись на відсутність відповідача та її малолітньої доньки у квартирі понад шість місяців без поважних причин. Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно довідки ОСББ «Карпенко 202224»від 19.02.2018 року позивач є основним наймачем квартири [ADDRESS], де зареєстрований з 09.04.2009 року. Зазначена квартира не приватизована. У зазначеній квартирі з 09.12.2010 року зареєстрована відповідач - колишня дружина позивача, з якою позивач перебував у шлюбі з 29.04.2010 року по 2013 рік. Також у квартирі 03.07.2015 року відповідач зареєструвала без згоди позивача свою малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Однак відповідач та її дитина за місцем реєстрації ніколи не проживали, жодного разу у квартирі не з'являлись, на ім'я відповідача кореспонденція не приходить, в квартирі позивача речей відповідача немає. Позивач зареєстрований у зазначеній квартирі і всі обов'язки, що випливають із договору найму житлового приміщення, покладені тільки на позивача, він сплачує комунальні рахунки за квартиру, які нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Оскільки заробіток позивача обмежений, йому важко вносити щомісячну плату за користування комунальними послугами за всіх осіб. Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач відповідачу не чинив, відповідач добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується з моменту реєстрації без поважних причин. На підставі викладеного просив позов задовольнити. До судового засідання позивач та його представник не з'явились, суду надали заяви, в яких позовну заяву підтримали, зазначили, що вони згодні на заочне рішення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради до судового засідання не з'явився, у зв'язку з професійною завантаженістю , просив розглядати справу без його участі, рішення просив винести на розсуд суду, враховуючи інтереси дитини. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання з направленням судової повістки засобами рекомендованого поштового зв'язку, причину неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно довідки про склад сім'ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги №14 від 19.02.2018 року виданої за адресою уповноваженому власнику (співвласнику, наймачу) житлового приміщення (будинку), членові ОСББ «Карпенко 202224» [PERSON] за адресою: [ADDRESS] до складу сім'ї (зареєстрованих) входять: [PERSON] - уповноважений власник, [PERSON] (колишня) дружина, [PERSON] донька дружини. Так, відповідно до довідки №16 від 19.02.2018 року виданої уповноваженому власнику (співвласнику, наймачу) житлового приміщення (будинку), членові ОСББ «Карпенко 202224» [PERSON], який мешкає в Заводському районі м. Миколаєва за адресою: [ADDRESS] про те, що [PERSON] та її донька [PERSON] за вказаною адресою не проживають, згідно акту обстеження про не проживання. Відповідач [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживають, що підтверджується актами про не проживання від 18.02.2018 року та 19.02.2018 року, засвідчених печаткою ОСББ «Карпенко 201124» та письмовими поясненнями свідків сусідів. Жодних речей відповідача та її доньки [PERSON] їх у квартирі немає, кореспонденція на їх ім'я не приходить. Згідно зі ст. 4, 115 ЦПК України, ст.15, 20 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який обирає на власний розсуд. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. В силу ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2. Факт вибуття відповідача разом із донькою із квартири [ADDRESS] підтверджується актами про не проживання, письмовим показами свідків сусідів, тими обставинами, що відповідач та її донька житлове приміщення за місцем своєї реєстрації не відвідують, їх речей у квартирі немає, ніякої участі у ремонтних роботах, у комунальних витратах не приймають. Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач та її малолітня донька [PERSON] не проживають у квартирі більше шести місяців без поважних причин, суд вважає їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного

Outcome: approved