Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Сторони одружені з 29.09.2001 р., шлюб зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м.Запоріжжя, актовий запис № 621. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Позивач звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей з матір`ю, вказавши в заяві, що їхня сім`я фактично розпалася в весни 2019 року через відсутність взаєморозуміння і поваги в сім`ї, позиваці стало відомо, що відповідач перебуває в стосунках з іншою жінкою. Вважаючи примирення і подальше збереження сім`ї неможливим, просить розірвати шлюб, оскільки він існує формально, збереження шлюбу буде суперечити її інтересам. При оформленні розірвання шлюбу в органах РАЦС просить залишити шлюбне прізвище [PERSON] . Діти проживають з позивачкою у [ADDRESS] , однак, питання про визначення місця проживання дітей добровільно вирішити сторони не можуть. Між сторонами не досягуто згоди щодо утримання дітей, аліменти на утримання інших осіб відповідач не сплачує, стан його здоров`я дозволяє працювати і він може сплачувати аліменти. Позивачка просить суд розірвати шлюб, залишивши їй шлюбне прізвище [PERSON] , визначити місце проживання дітей, [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] , стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей, [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення повноліття [PERSON] . У судове засідання позивачка не з`явилася з невідомих суду причин, про день і час судового засідання повідомлена, звернулася до суду із заявою про розгляд справи в її відсутність, уточнила позовні вимоги в частині розміру аліментів, просить суд стягнути аліменти у розмірі по 2000 грн. на кожну дитину, на задоволенні інших позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день та час судового засідання повідомлений, відзиву на позов не надав. Статтею 210\~ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених уст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги заяву позивача та з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до ст.\~280\~ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пп. 10, 11 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~"Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом установлено, що сім`я сторін фактично розпалася, вони не проживають разом з весни 2019 року, спільного господарства не ведуть, ніяких відносин не підтримують. Позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбу, що говорить про її стійке волевиявлення на припинення сімейних відносин. Оскільки сім`ю зберегти неможливо, подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам і негативно впливати на виховання дитини, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню. Судом встановлено, що діти, [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] проживають з позивачкою у [ADDRESS] , однак, питання про визначення місця проживання дітей добровільно вирішити сторони не можуть. Відповідно до ст.\~157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст.\~141\~СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст.160, ч. 1 ст.161\~Сімейного кодексу\~України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7\~СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. В силу ч. 1ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). З урахуванням обставин справи та інтересів дитини щодо забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, діючи в якнайкращих інтересах дитини, суд приходить до висновку щодо доцільності визначення місця проживання дітей, [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] з матір`ю. Відповідач [PERSON] не приймає належної участі в утриманні дітей, матеріальну допомогу на утримання дітей та позивачки в добровільному порядку не надає. Доходів позивачки не вистачає на утримання себе та малолітніх дітей для задоволення їх основних потреб, оскільки не працює у зв`язку із доглядом за малолітньою дитиною до досягнення нею 3-річного віку. Відповідно до ст.180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182\~СК України при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст.7\~Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2020\~рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком дітей віком від 6 до 18 років: з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень, а починаючи з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який є працездатним. Враховує, що інших неповнолітніх дітей у нього немає. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно з п. 8 ст. 8 ЦПК України в порядку, передбаченому Законом України від 3 липня 1991 р. № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-113цс13). З урахуванням прожиткового мінімуму, встановленому ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік», рівня інфляції, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у сумі 2000 гривень на кожну дитину щомісяця, до повноліття дітей. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору за вимогою про розірвання шлюбу. У зв`язку з тим, що позивач за вимогу про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в сумі 840,80 гривень, слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved