Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

01.11.2005 між позивачем (Банк) та відповідачем (Позичальник) було укладено договір № ZPNVSE00000666 (далі - кредитний договір). Відповідно до п. 1.1 кредитного договору Банк зобов'язується надати Позичальнику строковий кредит на строк по 01.11.2007 включно в розмірі 2 500,00 грн. на наступні цілі: ведення господарства, із сплатою відсотків за його користування в розмірі 2,50% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою комісії щомісяця в період сплати в розмірі 1,30 % від суми виданого кредиту. Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що для погашення заборгованості за цим договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією за користування кредитом, Позичальник повинен щомісяця у період сплати, за який приймається період з «19» по «25» надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі, згідно з графіком, зазначеним у кредитному договорі. Згідно з п. 3.2 кредитного договору при порушенні Позичальником терміну повернення кредиту, вказаного в п. 1.1, Позичальник зобов'язується сплачувати Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 8,92% в місяць від суми залишку непогашеного кредиту. Розраховані згідно з цим пунктом відсотки сплачуються Позичальником у період сплати понад вказаної в п. 1.1 суми щомісячного платежу за кредитом разом із залишком попереднього щомісячного платежу. У разі несвоєчасної сплати заборгованості по відсотках і комісії Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення. Пунктом 7.1 кредитного договору визначено, що цей договір діє з моменту його укладення до повного виконання зобов'язань сторонами. Судовим наказом Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 29.08.2008 по справі № 2-Н-239/08 з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 4991,93 грн. Факт порушення відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором не заперечується ним. Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором, станом на 23.04.2014 відповідач має заборгованість за цим договором в розмірі 17 255,91 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд керується правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постанові від 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 35667396), та зазначає наступне. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530,631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Підстави припинення зобов'язань зазначені в ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України та не передбачають можливість припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого фактично не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, передбачених договором. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості (рядки 19.05.2011 та 12.09.2011) вбачається, що відповідач здійснив повне погашення зобов'язання зі сплати основної суми кредиту за кредитним договором лише 12.09.2011 і з цього дня було припинено нарахування відповідачу процентів на прострочену заборгованість за ставкою 107% річних. Цей факт визнано відповідачем у судовому засіданні, на підтвердження чого відповідачем суду було надано квитанцію від 12.09.2011 на суму 1995,00 грн. З цієї суми позивачем здійснено погашення простроченої суми заборгованості за кредитом - 1270,00 грн. та часткове погашення заборгованості по процентах - на суму 725,00 грн. Заборгованість відповідача по процентах за користування кредитом станом на 12.09.2011 склала 5068,06 грн., та залишилась незмінною по день звернення позивача до суду із позовом, що розглядається. Отже з 13.09.2011 розпочався, після переривання, перебіг строку позовної давності для вимог позивача про стягнення процентів за кредитним договором, який триває 3 роки - до 13.09.2014. Так само, з 13.09.2011, розпочався перебіг строку позовної давності для вимог про стягнення пені з відповідача, нарахованої на суму заборгованості по процентах. Таким чином, позов в частині вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 5068,06 грн. підлягає задоволенню. Разом з цим, з урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України та заяви відповідача про застосування позовної давності, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню, а саме за останні 12 місяців, що становить: 0,15% (пеня за 1 день прострочення, згідно з п. 3.2 кредитного договору)*365 днів = 54,75% (розмір пені за 365 днів); 5068,06 грн. (заборгованість по процентах)*54,75%(пеня за 365 днів) = 2 774,76 грн. Отже, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, становить: 5 068,06 грн. + 2 774,76 грн. = 7 842,82 грн., а позов підлягає частковому задоволенню у зазначеній сумі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано платіжне доручення від 24.04.2014, яким підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 243,60 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 7 842,82 грн., що становить 63,95 % від розміру заявлених позовних вимог, сума судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 243,60 грн.* 63,95% = 155,78 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial