Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, зазначав, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2012 року у цивільній справі № 2-2478/12 із [PERSON] на його користь стягнуто суму позики в розмірі 1000000 грн. відповідно до договору позики від 01 грудня 2011 року та судові витрати в сумі 3219 грн. Дане рішення набрало законної сили 10 серпня 2012 року. 11 вересня 2012 року Деснянським районним судом м. Києва йому видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 1000000 грн. і судових витрат у сумі 3219 грн. 19 вересня 2012 року на підставі цього виконавчого листа державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (далі - Відділ ДВС) Черухою О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 34342942 про стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 1003219 грн. Цього ж дня, постановою державного виконавця накладено арешт на все майно, що належить боржнику та заборонено здійснювати його відчуження. 10 червня 2013 року старшим державним виконавцем Відділу ДВС Черухою О.М. була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2013 року про поновлення строку на апеляційне оскарження та прийняття до розгляду апеляційної скарги дружини боржника [PERSON] на зазначене рішення суду та припинення чинності арешту на майно боржника, у тому числі на земельну ділянку площею 0,1188 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 12 серпня 2013 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2012 року залишено без змін 09 вересня 2013 року постановою державного виконавця Відділу ДВС відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 1003219 грн. та запропоновано останньому в строк до семи днів добровільно виконати рішення суду. Однак цього зроблено не було. У грудні 2013 року йому стало відомо, що 29 серпня 2013 року відповідач [PERSON] належну йому на праві власності зазначену земельну ділянку площею 0,1188 га, розташовану за вказаною вище адресою подарував відповідачу [PERSON], своїй дочці. Вважає, що подача дружиною боржника [PERSON] апеляційної скарги на рішення суду від 19 червня 2012 року була спланованою акцією, спрямованою на припинення арешту на майно боржника [PERSON], зокрема й на вказану земельну ділянку. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Договір дарування, укладений 29 серпня 2013 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON], має бути визнаний судом недійним на підставі ст. ст. 203, 234 ЦК України, оскільки є фіктивним, вчинений без наміру створення правових реальних наслідків, укладений відповідачем [PERSON] з метою уникнення продажу земельної ділянки на прилюдних торгах на виконання рішення суду про стягнення суми боргу. Укладаючи договір дарування відповідач [PERSON] розумів, що діє незаконно, так як не погасив перед ним заборгованість згідно із рішенням суду, здійснив відчуження спірного майна після набрання рішенням законної сили, що суперечить моральним засадам суспільства. Просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1188 га, кадастровий номер 3221282801:01:046:0003, що розташована у [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, укладений 29 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1019 (а. с. 4-8, 75-78, 155-156). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному, просили суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON], його представники [PERSON] та [PERSON] у суді позов не визнали, проти його задоволення заперечували, посилаючись на відсутність ознак фіктивності договору, просили у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов теж не визнала та пояснила, що особисто [PERSON] жодних зобов'язань перед позивачем [PERSON] не має. На момент укладення договору дарування будь-яких заборон щодо майна [PERSON] не було, будь-яких заходів забезпечення під час розгляду судом справи про стягнення суми позики позивачем вжито не було. Подарована [PERSON] земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, батьків [PERSON] На подарованій останній земельній ділянці площею 0,1188 га знаходиться належний їй на праві власності житловий будинок. Договір дарування земельної ділянки безпосередньо був спрямований на настання реальних правових наслідків - отримання у власність земельної ділянки, необхідної для обслуговування належного [PERSON] житлового будинку, який розташований на цій земельній ділянці. Доказів фіктивності правочину позивач не надав. Просила суд у задоволенні позову відмовити. Третя особа: [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, у судове засідання не з'явилася, направила до суду клопотання, у якому просить розглянути справу у її відсутність. Залучення її до участі у справі як третьої особи є безпідставним, позов не містить обґрунтування недійсності правочину діями нотаріуса. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2012 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто борг за договором позики в сумі 1000000 грн. та судовий збір у сумі 3219 грн. Під час розгляду справи судом заходи по забезпеченню позову [PERSON] не вживались. 19 вересня 2012 року державним виконавцем Відділу ДВС Черухою О.М. на підставі виконавчого листа № 2-2478, виданого судом 11 вересня 2012 року, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 34342942 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 1003219 грн. і постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] в межах суми боргу та заборонено його відчуження. 10 червня 2013 року державним виконавцем Відділу ДВС Черухою О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа - зазначеного виконавчого листа у зв'язку із прийняттям Апеляційним судом міста Києва до розгляду апеляційної скарги на рішення за яким видано виконавчий документ. Цією ж постановою припинено чинність арешту майна боржника. 12 серпня 2013 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу [PERSON], дружини відповідача [PERSON], відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2012 року залишено без змін. 29 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі за № 1016 та № 1019 відповідно (а. с. 111-112, 132-133). За умовами договору дарування житлового будинку [PERSON] передав [PERSON] у власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 315,3 м2, житловою площею 162,3 м2, що розташований на земельній ділянці площею 0,1188 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221282801:01:046:0003. За умовами договору дарування земельної ділянки [PERSON] безоплатно передав [PERSON] у власність земельну ділянку, що розташована за місцем знаходження будинку. Заявляючи вимоги про визнання недійсним лише одного договору дарування земельної ділянки, укладеного 29 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] посилався на те, що цей договір [PERSON] уклав з метою уникнення продажу земельної ділянки на прилюдних торгах на виконання рішення суду про стягнення суми боргу в розмірі 1003219 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У ч. 2 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 243 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін правочину. Якщо одна сторона діяла "про людське око", а інша мала на меті досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Суд встановив, що 29 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено два договори дарування: житлового будинку і земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Цього ж дня, 29 серпня 2013 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок і земельну ділянку, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 113, 134). Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Наведене свідчить про те, що договір дарування земельної ділянки був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме отримання [PERSON] у власність земельної ділянки, на якій розташований належний їй на праві власності житловий будинок. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На момент укладення договору дарування заборони щодо відчуження [PERSON] земельної ділянки чи іншого майна не було. Виходячи з положень ч. 1 ст. 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України, сама лише земельна ділянка площею 0,1188 га не могла бути реалізованою на прилюдних торгах, оскільки на ній знаходиться нерухоме майно. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним (фіктивним) договору дарування земельної ділянки, укладеного від 29 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] Доводи позивача про те, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки укладений [PERSON] з метою уникнення продажу земельної ділянки на прилюдних торгах на виконання рішення суду про стягнення на користь [PERSON] суми боргу, свого підтвердження в судовому засіданні теж не знайшли. Безпідставними є і посилання позивача на те, що всупереч вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України договір дарування земельної ділянки не був спрямований на реальне настання правових наслідків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed