Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

У липні 2017 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що наприкінці квітня 2017 року позивач через оголошення в газеті «Зірка-4» № 17-1941 від 27.04.2017 року дізналася про агенцію «Проспект» яка займається ріелторськими послугами щодо продажу та купівлі нерухомості. На початку травня 2017 року позивач приїхала до зазначеного приміщення, де мала розмову із ріелтором [PERSON] та її директором Вадимом. Позивач звернулась до агентства з проханням знати їй для купівлі трьохкімнату квартиру на першому поверсі багатоквартирного будинку, позивача в той же день була відвезена на раніше незнайому їй квартиру для огляду, вказана квартира позивачу сподобалась і вже 09.05.2017 року у приміщенні агенції «Проспект» позивач уклала попередній договір про укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку. Відповідач по справі [PERSON] в присутності свого директора Вадима запевнила позивача, що показана їй квартира буде їй передана, та зазначила, що за Договором позивач повинна сплатити відповідачу 500 доларів США , дану суму позивач сплатила. Однак після укладення попереднього договору позивачу жодного разу не показали документи на оглянуту нею квартиру та не були повернути кошти, передані відповідачу у якості завдатку, у звязка з чим позивач звернулась до суду та просить стягнути з відповідача на її користь в відшкодування моральної шкоди 6 000 гривень та суму еквівалентну 500 доларів США які були взяті у якості плати за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку, а саме 12 975 грн. Позивач в судовому засіданні присутня не була, через канцелярію суду подала заяву в якій просила проводити розгляд справи без її участі, позов підтримала та не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності, відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивач а та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Зясувавши обставини справи, дослідивши доводи та докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 09 травня 2017 року між позивачем та [PERSON] був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку, відповідно до якого п. 1 Договору Покупець і Продавець зобовязуються в строк та на умовах цього Договору, заключити в майбутньому договір купівлі-продажу на належне Продавцю нерухоме майно 3-х кімнатну квартиру, за адресою: м. Кривий Ріг, вул.. Героїв АТО, б. 77, кв. 24.(а.с.4) Попередньо квартира була оглянута позивачем. В межах договору позивачем була узгоджена ціна відчужуваного нерухомого майна, яка становить 209600 грн. Відповідно до п. 6 вказаного Договору для гарантії виконання Основного договору й підтвердження даної угоди Покупець передав Продавцеві на момент підписання договору грошову суму завдаток, що становить 13 100 грн., що еквівалентно 500 доларів США на момент підписання договору. Відповідно до п. 8 Договору у випадку не виконання зобовязання, зазначеного в п.1 Договору, у строк до 25 травня 2017 року з вини Продавця, останній зобовязується повернути завдаток Покупцеві в повному розмірі. Однак в порушення вимог договору відповідач не уклала з позивачем договору купівлі-продажу та не повернула суму сплаченого завдатку. Позивач стверджувала, що при укладенні попереднього договору агентство ввело її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а саме наявність заборони на відчуження обраної нею квартири.\~\~ В подальшому основний договір купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] не укладався. [PERSON], отримані грошові кошти позивачу не повернула. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вищевказані вимоги закону, визначені статтею 230 ЦК України не доведені позивачем в процесі розгляду справи, а сам по собі факт помилкового накладеного арешту на квартиру за умови скасування його до моменту, обумовленої сторонами дати вчинення основного правочину укладення попереднього договору в результаті навмисного введення відповідачами позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення - не доводить. Зазначені обставини не перешкоджали укладенню основного договору, обумовленого попереднім договором. Згідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Частиною 1 ст. 571 ЦК України передбачено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Враховуючи вищевикладене, правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, застосовується тоді, коли між сторонами укладений договір, проте, він не виконується з вини когось зі сторін договору. У випадку, коли сторони домовились укласти договір, але не оформили його у встановленому у законі порядку, сплачені в рахунок майбутнього договору суми є авансом, який підлягає поверненню у тому самому розмірі, в якому він був переданий незалежно від того, з вини з якої із сторін не відбулася угода. Зазначеного висновку дійшов також Верховний Суд України в своєму рішенні від 18.02.2009 року у справі № 6-23108св08. В процесі розгляду справи встановлено, що : - нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу між ними не відбулось; - спірні грошові кошти фактично отримані відповідачем [PERSON]С та не повернені нею. Так, з виниклих між сторонами правовідносин вбачається, що передана позивачем сума у розмірі 13\~100 гривень, що еквівалентно 500 дол. США на момент укладення договору є авансом, який повинен бути повернений [PERSON], незалежно від того, з вини якої із сторін не відбулася угода купівлі-продажу квартири. Згідно до ст. 60 ЦПК України обовязки доказування та подання доказів покладені на сторін справи, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Однак, з боку позивача суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що в наслідок неповернення коштів з боку [PERSON], діями останньої було завдано [PERSON] душевних страждань. Крім того, позивачем не обґрунтовано зазначено суму моральної шкоди у розмірі 6000 грн., тому, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] моральної шкоди. Крім того, відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадку, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено або випливає з положень Конституції чи закріплено нормами Цивільного кодексу України, а також у випадках, передбачених іншими актами законодавства. Враховуючи викладене, вказані вимоги закону не застосовуються до виниклих між сторонами правовідносин. Судові витрати, документально підтвердженні позивачем, підлягають присудженню на її користь в порядку ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial