Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

02.03.2017 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до Голинчинецької сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, в якому просить визнати за нею право в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її матері - [PERSON] на земельну частку (пай) площею 1,48 умовних кадастрових гектари, що знаходиться на території Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка належала спадкодавцеві [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] зареєстрованого 08.09.1997 року за №24 та виданого на підставі рішення Шаргородської РДА від [INFO] №121. Зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON], яка по день смерті постійно проживала та була зареєстрована у [ADDRESS] Після смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається, в тому числі, із права на земельну частку (пай), про що останній було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] який зареєстрований за №24 від 08.09.1997 року. Вона є спадкоємцем [PERSON] за законом, інших спадкоємців немає. Спадщину після смерті матері вона прийняла. Оформити спадкові права на земельну частку (пай) вона не може через втрату спадкодавцем сертифіката на право на земельну частку (пай). Шаргородською ДНК їй було відмовлено в оформленні спадщини на право на земельну частку (пай) в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу - сертифікату на право на земельну частку (пай), що є перешкодою для оформлення спадкових прав. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Костриця В.С., що діє на підставі договору про надання правової допомоги та представництва від 28.02.2017 року (а.с.12-13), не з'явилися. 23.03.2017 року представником позивачки - адвокатом Кострицею В.С. до суду подано заяву про розгляд справи у його та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с.32). Представник відповідача - Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився. 16.03.2017 року Голинчинецьким сільським головою подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, зазначив, що позовні вимоги сільська рада визнає, не заперечує щодо їх задоволення (а.с.25). В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому представник позивачки та представник відповідача подали заяви про розгляд справи у їх та позивачки відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Судом встановлено, що [INFO] в [ADDRESS] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яка на день смерті проживала та була зареєстрована у [ADDRESS], згідно з довідкою Голинчинецької сільської ради від 03.02.2017 року за №130 (а.с.8, 10). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається, в тому числі, із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Горизонт» [ADDRESS] Так, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] була власником сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 08.09.1997 року за №24, виданого на підставі рішення Шаргородської районної державної адміністрації №121 від 27.05.1997 року, площею 1,48 умовних кадастрових гектари на території Голинчинецької сільської ради, що підтверджується довідкою відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі від 14.02.2017 року за №29-28-99.2-195/2-17 (а.с.11) та матеріалами оглянутої в судовому засіданні Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються по с. Голинчинці (а.с.27-31). При житті спадкодавцем [PERSON] втрачений сертифікат право на земельну частку (пай), що підтверджується оголошенням в газеті «Шаргородщина» за 01.04.2016 року (а.с.14). Таким чином, право на земельну частку (пай) входить до складу спадщини після смерті [PERSON] Спадкоємцем після смерті [PERSON] по закону є дочка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.7), повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб спадкодавця від 17.01.2017 року (а.с.9), довідкою Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 03.02.2017 року №130, з якої вбачається, що спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є дочка останньої - позивачка [PERSON], яка спадщину після смерті матері прийняла, оскільки вступила у фактичне володіння та управління спадковим майном померлої (а.с.10). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилися та свідоцтва про праву на спадщину не видавалися, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 03.03.2017 року за №46974641 (а.с.21). Заповіти та спадкові договори від імені [PERSON], жительки [ADDRESS] - відсутні, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) від 03.03.2017 року (а.с.22). Таким чином, судом встановлено, виходячи з аналізу вказаних вище доказів, що інших осіб, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON], чи спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадщині останньої, - немає. Спадщину після смерті [PERSON] на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності [ADDRESS] позивачка [PERSON] прийняла, відповідно до норм діючого на час смерті спадкодавця цивільного законодавства ЦК УРСР (а.с.10). Так, спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, тому правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз'ясненням, що містяться в абз.3 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до зазначених нормативних актів та роз'яснень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. [PERSON] не оформила свої спадкові права, оскільки відсутній державний акт на право власності на землю, а також втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай), у зв'язку із чим 14.02.2017 року державним нотаріусом Шаргородської ДНК Хлапоніним О.О. відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.6). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК УРСР, ЗК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР, встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Частиною першою статті 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачка [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON], оскільки є її дочкою, і прийняла спадщину після смерті матері, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. В силу ст. 116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. За приписами ст.524 ЦК УРСР та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94, право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом і передбачає перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну ділянку, а набула право на земельну частку (пай) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] зареєстрованого 08.09.1997 року, який втрачений спадкодавцем. Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. [PERSON] нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) (а.с.6). Таким чином право [PERSON] на отримання в порядку спадкування за законом права на земельну частку (пай), що розташована на території Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, - порушено і підлягає судовому захисту. Отже, оскільки [PERSON], спадщину після смерті якої прийняла [PERSON], було видано сертифікат на земельну частку (пай), який втрачено, то і позивачка [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері вправі порушувати питання про успадкування права на цю земельну частку (пай) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності. Визнання за позивачкою [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права та інтереси інших осіб, оскільки спадщину після смерті [PERSON] прийняла саме позивачка. Оскільки право [PERSON] на оформлення її спадкових прав на спадщину померлої [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту, а позов підлягає задоволенню. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до роз'яснень, що містяться в абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем - Голинчинецькою сільською радою визнано позовні вимоги [PERSON] то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved