Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

У березні 2020 року до суду звернуся [PERSON] з позовом до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в якому просив суд визнати за ним право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт № 000663) площею 48,9 га. кадастровий номер 2322183500:01:002:5004, що розташована на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області; визнати незаконним та скасувати рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 21.02.2020 р. про припинення дії державного акту № 000663, на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 48,9 га. для організації фермерського господарства, виданого [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі рішення Запорізької районної ради народних депутатів № 7 від 22.06.1991 р. його батьку - [PERSON] було надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 48,9 га. для організації фермерського господарства (державний акт № 000663). У 1995 році [PERSON] було засновано і зареєстровано селянське (фермерське) господарство. [INFO] [PERSON] помер. Після смерть батька, його син - позивач [PERSON] очолив фермерське господарство і продовжив вести господарську діяльність. Розпорядженням голови Запорізької РДА за № 106/1 від 27.03.2001 р. спірну земельну ділянку було передано позивачу, як спадкоємцю першої черги. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16.03.2007 р. у справі № 2-566/2007 за позивачем в порядку спадкування визнано право власності на корпоративне право на СФГ «Желудько», невід`ємною частиною якого є право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою. 21.02.2020 року Долинською сільською радою було прийнято рішення про припинення дії державного акту № 000663 З огляду на вищевикладене позивач вважає вказане рішення Долинської сільської ради незаконним через те, що він як спадкоємець після смерті свого батька, успадкував право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 48.,9 га., а відтак просить вказане рішення скасувати та визнати за собою відповідне право, яке на його думку не визнається відповідачем. Ухвалою від 02.04.2020 р. відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач - Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області в особі сільського голови Федчука Б.М. надала до суду відзив на позовну заяву в якому просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв`язку з наступним. Так відповідач вважає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивачем ставиться питання про скасування рішення Долинської сільської ради, яке було прийнято останньою як суб`єктом владних повноважень. Крім того вважають, що позивачем не надано жодного доказу який підтверджує факт створення та існування СФГ «Желудько» та СФГ «Сім`я» головою якого є [PERSON] . А так само вважають, що позивач [PERSON] з часу смерті свого батька [PERSON] жодного разу не звертався з приводу оформлення права власності на спірну земельну ділянку та використовував земельну ділянку самовільно без будь-яких документів. Також голова Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності в якій зазначив, що батько позивача помер у 1998 році, і саме з цього часу позивач мав на протязі 6-ти місячного строку однак цього не зробив, у зв`язку з чим пропустив строк для звернення до із заявою про прийняття спадщини. Позивач та його представник не скористались своїм правом на подання до суду відповіді на відзив. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 20.08.2020 р. було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В ході розгляду справи судом з власної ініціативи, для повного та всебічного розгляду, було витребувано з Запорізької нотаріальної контори копію спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Яма Д.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та зазначили, що у позовній заяві зазначено дата прийняття Долинською сільською радою оскаржуваного рішення - 21.02.2020 р., однак фактично вказане рішення прийнято сільською радою 20.02.2020 р. В цілому позов підтримали та просили задовольнити. Представники відповідача - адвокати Мажара О.О. та Радутна О.В., в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі та просили його задоволенні відмовити. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступних висновків. В ході розгляду справи, за клопотанням позивача були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які суду повідомили про те, що вони є депутатами та були присутні під час прийняття Долинською сільською радою оскаржуваного рішення. На сесії було прийнято рішення про скасування Державних актів на право довічного успадкованого володіння земельними ділянками, які перебувають у користуванні [PERSON] . При цьому вказане рішення ніде не публікувалось та не доводилось до відома депутатів та громадськості. Судом встановлено, що відповідно до копії Державного акут № 000663 [PERSON] на підставі рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР від 22.06.1991 р. № 7 надано у довічне успадковане володіння 48,9 га. землі в межах згідно плану землеволодіння для організації фермерського господарства. (а.с. 13-16) Відповідно до Акту про визначення меж ділянки в натурі від 15.12.1992 р. на виконання вищевказаного рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР від 22.06.1991 р. № 7 були визначені межі земельної ділянки площею 48,9 га. наданої [PERSON] для організації фермерського господарства. (а.с. 18, 19) Відповідно до копі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.06.1998 р. встановлено, що [PERSON] помер [INFO] про що Долинською сільською радою зроблено відповідний актовий запис № 30 (а.с. 25) Відповідно до копії розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 27.03.2001 р. № 106/1 позивача [PERSON] зареєстровано головою об`єднання фермерських господарств «Сім`я». Земельну ділянку площею 48,9 га., надану [PERSON] для організації фермерського господарства «Желудько», передано позивачу [PERSON] (а.с. 26). Таким чином встановлено, що на теперішній час користувачем спірної земельної ділянки площею 48,9 га. є позивач [PERSON] . Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16.03.2007 р. визнано право власності в порядку спадкування за [PERSON] на корпоративне право (право управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі його ліквідації відповідно діючого законодавства) на СФГ «Желудько», яке зареєстровано за адресою: с. Нове-Запоріжжя, вул. Першотравнева, 21-а, Запорізького району, Запорізької області , свідоцтво про державну реєстрацію видане 16.09.1996 р. Запорізькою районною державною адміністрацією, розпорядження № 225 від 29.12.1995 р. (а.с. 27, 28) Рішенням Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.02.2020 р. № 3 припинено дію державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 року площею 48,9 га., який було надано [PERSON] для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього. Припинено дію державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000665 від 1992 року площею 48,9 га., який було надано [PERSON] для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього (а.с. 176) Предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи - засновника фермерського господарства «Желудько» - [PERSON] на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, згідно із Земельним кодексом Української РСР 1990 року. У Земельному кодексі України 2001 року «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» не визначено. Довічне успадковуване володіння землею не можна ототожнювати з правом постійного користування землею. Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України у справі № 363/32858/15-ц дійшла висновку, що Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 року запроваджено нову форму володіння землею - довічне успадковуване володіння. При цьому відповідно до вимог статті 55 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року, у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Земельний кодекс Української РСР передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, надане для ведення сільського (фермерського) господарства - право довічного успадковуваного володіння. Таким чином, необхідно розрізняти два види права на земельну ділянку: право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння, оскільки останнє має інший правовий режим. Судом встановлено, що [PERSON] 1992 року на підставі рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР № 7 від 22.06.1991 р. отримав право на довічне успадковуване володіння землею для організації селянського фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області та на її базі створено фермерське господарство « Желудько ». [INFO] [PERSON] помер. При цьому, у довічному володінні [PERSON] на час смерті перебувала земельна ділянка - площею 48,9 га. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Згідно із статтею 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. [PERSON] отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування. Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). З правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц та постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц, вбачається системне посилання у цих судових рішеннях на вказані норми у сукупності з висновками про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право володіння земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20.11.2019 р. у справі № 368/54/17 відступила від вказаних висновків з огляду на таке. За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Відповідних висновків також дійшла ВПВС у справі № 179/1043/16-ц які викладені у постанові від 23.06.2020 р., та зазначила, що за змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило. В ході розгляду справи судом не встановлено того, що спірна земельна ділянка була зареєстрована за СФГ « Желудько ». В судовому засіданні було досліджено копію спадкової справи № 349/2000 від 25.05.2000 р. відкритої після смерті [PERSON] та встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернувся [PERSON] , як син померлого, крім нього також є спадкоємці - дружина померлого [PERSON] , діти - [PERSON] та [PERSON] (позивач). (а.с. ) При цьому спадкоємці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріальної контори із заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. ) Враховуючи, що спірна земельна ділянка є об`єктом спадкування, та може бути успадкована, а спадщину після смерті [PERSON] прийняв у встановленому законом порядку його син - [PERSON] суд приходить до висновку, що рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.02.2020 р. № 3 в частині припинення дії Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 року площею 48,9 га., який було надано [PERSON] для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в цій частині. Окремо слід зазначити, що вказане рішення Долинської сільської ради порушує права позивача, оскільки він є керівником СФГ «Желудько», яке безпосередньо здійснює свою діяльність на спірній земельній ділянці площею 48,9 га. Разом з тим рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.02.2020 р. № 3 в частині припинення дії державного акту № 000665 не підлягає скасуванню, оскільки позивачем не доведено, що у нього в користуванні перебуває земельна ділянка площею 48,9 га відповідно до державного акту № 000665, при цьому слід зазначити, що в провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебуває цивільна справа № 317/2398/20 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування. Суд не приймає до уваги доводи представників відповідача в частині того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства оскільки згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Вказаний висновок викладений у постанові ВПВС від 22.08.2018 р. у справі № 500/1419/17. Позов не підлягає задоволенню в частині визнання за [PERSON] права довічного успадкованого володіння спірною земельною ділянкою, після смерті його батька [PERSON] , оскільки як встановлено з спадкової справи позивач спадщину після смерті свого батька не прийняв, а надав заяву про відмову від прийняття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР (чинного на час виникнення відповідних правовідносин) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Доводи позивача та його представника з приводу того, що відмова від прийняття спадщини була обумовлена відсутністю, на той час, можливості оформити право на спірну земельну ділянку, та про те, що позивач відмовляється лише від частини спадкового майна суд не приймає до уваги, оскільки відмова від прийняття спадщини стосується усього спадкового майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач обрав не належний спосіб захисту своїх прав, та не позбавлений права звернутись до суду із відповідним позовом про визнання права довічного успадкованого володіння спірною земельною ділянкою, після смерті свого брата [PERSON] , у разі якщо він звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Доводи відповідача з приводу пропуску позивачем шести місячного строку на звернення до нотаріальної контори і як наслідок застосування строку позовної давності суд до уваги не приймає, оскільки підставою для звернення до суду є дії відповідача, який не визнає прав позивача на спірну земельну ділянку, а відтак строки для звернення до суду мають обраховуватись саме з моменту вчинення відповідачем відповідних дій, які оскаржуються позивачем. До закінчення розгляду справи сторони звернулись до суду із заявами про відшкодування судових витрат в вигляді витрат на правову допомогу та надали відповідні докази їх понесення. Так представник позивача - адвокат Яма Д.М. надав додаток до договору про надання послуг адвоката № 316-з-2019 від 16.03.2020 р. відповідно до якого адвокат Яма Д.М. та позивач [PERSON] визначили наступний розмір оплати послуг адвоката: 25 000 грн. - підготовка позовної заяви та інших документів, 15 000 грн. - участь в 1 судовому засіданні, незалежно від його тривалості, 150 000 грн. додаткова винагорода у разі досягнення позитивного рішення. Передоплата складає 55 000 грн. Крім того надали розрахунок витрат на правову допомогу, відповідно до якого витрати складають 250 000 грн. На підтвердження понесених витрат надано квитанцію прибуткового касового ордеру б/н від 05.05.2020 р. про сплату [PERSON] 55 000 грн. на виконання договору про надання правової допомоги № 316-з-2019 від 16.03.2020. (а.с. 187-189) Дослідивши надані представником позивача документи суд приходить до висновку про необхідність відмовити у стягнення на користь позивач понесених витрат на правову допомогу у зв`язку з наступним. Так судом було встановлено, що повноваження представника позивача щодо участі у вказаній справі підтверджувались ордером ЗП № 104146 від 01.03.2020 р. виданим на підставі договору № 333-ц-2020 та безпосередньо договором № 333-ц-2020 в якому порядок розрахунків та вартість послуг адвоката не були визначені, а вказані вище документи, зокрема додаткова угода та квитанція на виконання додаткової угоди укладені за іншим договором № 316-з-2019 р., за яким адвокат Яма Д.М. не приймає участь у даній справі. (а.с. 67, 68) Відповідач - Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області також надала відповідні докази понесення витрат на надання правової допомоги адвокатом Мажарою О.О., а саме: замовлення узгодження до договору про надання правової допомоги № 02/20 від 23.01.2020 р.; акт б/н від 29.09.2020 р. про приймання-передачу виконаних послуг за договором надання правової допомоги № 02/20 від 23.01.2020 р. на суму 6800 грн.; платіжне доручення № 194 від 08.10.2020 р. про сплату адвокату за надані юридичні послуги; акт №2 від 20.10.2020 р. про приймання-передачу виконаних послуг за договором надання правової допомоги № 02/20 від 23.01.2020 р. на суму 120 грн.; платіжне доручення № 208 від 23.10.2020 р. про сплату адвокату за надані юридичні послуги; акт №1 від 18.11.2020 р. про приймання-передачу виконаних послуг за договором надання правової допомоги № 02/20 від 23.01.2020 р. на суму 1200 грн.; платіжне доручення № 238 від 23.11.2020 р. про сплату адвокату за надані юридичні послуги; акт №1 від 07.12.2020 р. про приймання-передачу виконаних послуг за договором надання правової допомоги № 02/20 від 23.01.2020 р. на суму 1700 грн.; платіжне доручення № 264 від 10.12.2020 р. про сплату адвокату за надані юридичні послуги; детальний розрахунок судових витрат по справі на загальну суму 10900 грн. (а.с. 216-227) Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про необхідність відповідачу у відшкодуванні витрат на правову допомогу, у зв`язку з тим, що відповідачем не надано договору про надання правової дороги з адвокатом Мажарою О.О., при цьому остання приймала участь у розгляді справи на підставі довіреності. В зв`язку з викладеним,

Outcome: partial