Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що з 10.04.2012 року по 29.02.2016 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, у період яких останній належним чином не виконував свої обовязки щодо виплати нарахованої заробітної плати, в результаті чого за період з вересня 2015 року по лютий 2016 року утворилась заборгованість. В ході розгляду справи позивачем були уточнені заявлені позовні вимоги, відповідно до яких останній просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2015 року по 29.02.2016 року в розмірі 26234,77 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати, у звязку з порушенням строку її виплати, за вказаний період в розмірі 230,47 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.03.2016 року по 10.05.2016 року в розмірі 6288,66 грн., та моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн., яку позивач обґрунтовує тим, що порушення відповідачем його прав мали систематичний та тривалий характер і тривають по теперішній час, що викликає у нього моральні страждання, хвилювання, роздратованість, негативно впливають на образ життя. В судове засідання позивач та його представник не зявились, надали суду заяву з проханням про розгляд даного позову за їх відсутності, його задоволення, та не запереченням проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, не сповістивши суд про причини неявки, проте надавши суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких позовну заяву визнає частково. Заборгованість з заробітної плати перед позивачем становить 10090,71 грн. В день звільнення, тобто 29.02.2016 p., позивач не працював, а тому відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України повинен був предявити відповідну вимогу про розрахунок, проте на адресу відповідача з вимогою про здійснення остаточного розрахунку з ним, останній не звертався, а тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись з моменту звернення до суду, тобто з 24.03.2016 року. Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 202,86 грн., а компенсація за затримку виплати заробітної плати - 230,47 грн. В задоволенні заявлених вимог про стягнення моральної шкоди просив відмовити, вважаючи їх необґрунтованими та недоведеними. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим, проте таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] з 10.04.2012 року по 29.02.2016 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Азовелектросталь», а 29.02.2016 року був звільнений, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача. Як вбачається з наданої копії розрахункового листа [PERSON] за лютий 2016 року та наданої відповідачем довідки головного бухгалтера ПрАТ «Азовелектросталь» №605 від 14.04.2016 року, сума невиплаченої заробітної плати (з вирахуванням всіх обовязкових та інших платежів), складає: за вересень 2015 року 6308,53 грн., за жовтень 2015 року 2257,23 грн., за листопад 2015 року 2257,23 грн., за грудень 2015 року 2257,23 грн., за січень 2016 року 584,21 грн., за лютий 2016 року 10090,71 грн., 23755,14 грн. Відповідно до ст.15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин. У відповідності до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вказаним правом обґрунтовано скористався [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Частиною 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч. 7 ст. 43 КЗпП України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Таким чином, відповідачем були порушені вищевказані трудові права позивача, що самим відповідачем не оспорюється та не спростовується, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборговану заробітну плату за період з 01.09.2015 року по 29.02.2016 року саме в розмірі 23755,14 грн., оскільки ця сума з відрахуванням податків та обовязкових платежів, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню. Положеннями ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. \~ Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» передбачено, що суд встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми, в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так згідно з постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. У відповідності до п.8 вищевказаної постанови КМУ нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та розрахунок позивача про розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з 24.03.2016 року (дати подачі даного позову до суду) по 10.05.2016 року (день ухвалення рішення), який складає 6288,66 грн., з розрахунку 31 робочий день * розмір середньоденної заробітної плати, узгоджений сторонами, у сумі 202,86 грн., суд вважає, що вказаний розмір середнього заробітку підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON]. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Компенсація заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою здійснюється відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, з урахуванням внесених змін згідно постанови КМУ від 31.03.2003 р. № 430. Розрахунок проводиться за формулою: сума заборгованості по заробітній платі помножена на приріст індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача компенсації за затримку виплати заробітної плати, нарахованої в період з 01.09.2016 року по 29.02.20.16 року в розмірі 230,47 грн. є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, позивачу внаслідок невиплати нарахованої заробітної плати була спричинена моральна шкода, яка пов'язана з тим, що останньому неправомірними діями відповідача були завдані моральні страждання, хвилювання, роздратованість, що негативно впливають на образ його життя. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір компенсації за причинену моральну шкоду, суд враховує розмір заборгованості, проміжок часу між правопорушенням та зверненням до суду, обґрунтування самої моральної шкоди та з чого позивач виходив, визначаючи розмір компенсації, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди в сумі 1000 грн. підлягають задоволенню На підставі ст. 88 ЦПК України, ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" №3674-VІ від 08.07.2011 року, задоволених вимог майнового та немайнового характеру, та того, що при поданні до суду даного позову позивач був звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102,40 грн. (551,20 грн. - за заявлені вимоги майнового характеру та 551,20 грн. - за заявлені вимоги немайнового характеру)

Outcome: partial