Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

У вересні 2020 року до суду надійшла позовна заява до Національного аерокосмічного університету ім.М.Є.Жуковського «Харківський авіаційний інститут» про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, в якій позивач просив: - визнати незаконним та скасувати накази відповідача №879-ВК від 12.05.2020 та №885-ВК від 12.05.2020 щодо звільнення позивача з посад молодшого наукового співробітника (12 розряд) на повну ставку в підрозділ Д204-3/2017-П, та інженера 1 (першої) категорії, підрозділ: 204 Кафедри технології виробництва авіаційних двигунів (0,5 ставки) відповідно; -поновити позивача в Національному аерокосмічному університеті ім.М.Є.Жуковського «Харківський авіаційний інститут» на посадах молодшого наукового співробітника (12 розряд) на повну ставку в підрозділ Д204-3/2017-П, та інженера 1 (першої) категорії, підрозділ: 204 Кафедри технології виробництва авіаційних двигунів (0,5 ставки); -стягнути на користь позивача середній заробіток в розмірі 32090,05 грн. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що згідно з трудовим договором від 27.12.2017 року він був прийнятий на роботу (по основній роботі) до Відповідача на посаду молодшого наукового співробітника на 1,000 ставку (12 тарифний розряд) в структурний підрозділ: Науково-дослідний центр інноваційних технологій в машинобудуванні Кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів - за науковою темою: Д204-3/2017-П - на строк з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р. Також згідно з наказом №2774-ВК від 28.12.2017 р. Відповідачем було продовжено Позивачу роботу на посаді молодшого наукового співробітника НДЦ кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів за строковим трудовим договором - на строк з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р. Також, 07.03.2018 року Позивач був прийнятий на роботу (за сумісництвом) до Відповідача на посаду інженера 1 (першої) категорії на 0,500 ставки в структурний підрозділ: 204 Кафедра технології виробництва авіаційних двигунів - на строк з 14.03.2018 р. по 31.12.2018 р. на умовах строкового трудового договору. Згідно з наказом Міністра оборони України №704 від 09.11.2018 р. Позивач був призваний Київським РВК м. Харків на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 (вісімнадцять) місяців з 12.11.2018 p., що підтверджується довідкою ВЧ А0355 від 03.08.2020 року. Згідно з наказом №2679-ВК від 12.11.2018 р. Відповідачем було вивільнено Позивача від обов`язків з 12.11.2018 р. - як такого, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до ЗСУ. Згідно з наказами №3102-ВК від 20.12.2018 р. та № 3076-ВК від 26.12.2019 р. Відповідачем було продовжено Позивачу трудові відносини на посаді молодшого наукового співробітника відділу організації та впровадження науково-дослідної роботи - як такому, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до ЗСУ - з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. та з 01.01.2020 р. по 12.05.2020 р. відповідно. 28.04.2020 р. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом та з Позивачем був укладений контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу - строком на 1 (один) рік з 28.04.2020 р. по 28.04.2021 p. Згідно з наказами № 885-ВК від 12.05.2020 р. та № 879-ВК від 12.05.2020 р. Відповідачем було звільнено Позивача 12.05.2020 р. відповідно з основного місця роботи та з роботи за сумісництвом на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку строкового трудового договору - як такого, що закінчив військову службу за призовом осіб офіцерського складу ЗСУ. Отже, Позивач був призваний на військову службу з 12.11.2018 р. строком на 18 місяців (до 12.05.2020 p.). Під час призову, а саме, 28.04.2020 р. з ним було укладено контракт на проходження військової служби. Таким чином, на момент звільнення з посади він був особою, яка проходила військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, а тому, на нього поширювались гарантії, встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України. В свою чергу, 07.05.2020 р. Позивач відправив Відповідачу заяву про те, що з ним було укладено контракт та просив Відповідача продовжити з ним трудові відносини, тобто зберігати йому місця робіт, посади і середні заробітки, зазначена заява була отримана Відповідачем 12.05.2020 р. Крім того, Позивач був шпиталізований та перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпровському військовому госпіталі (ВЧ А4615) з 28.04.2020 р. по 15.05.2020 р.; 19.05.2020 р. Позивач відправив Відповідачу копії витягу з наказу про укладення контракту та самого контракту. Зазначений лист був повернутий за закінченням встановленого строку зберігання. Таким чином, Позивач зробив все, що від нього залежало задля своєчасного повідомлення Відповідача про укладення контракту, хоча законодавство не покладає на нього цей обов`язок, та не ставить в залежність від цього гарантії, встановлені ст.119 КЗпП України. З огляду на зазначене, позивач вважає звільнення незаконними, а тому накази про звільнення підлягають скасуванню, а Позивач поновленню на роботах з виплатою середнього заробітку, у зв`язку з чим, останній вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 02.11.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 02.11.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом надав відзиву на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, звертав увагу суду на ті обставини, що позивач із значним запізненням після звільнення повідомив відповідача про укладення контракту про проходження військової служби, також, посаду, яку обіймав позивач була строковою на період наукових досліджень, які вже завершені, а тому за таких обставин продовження трудових відносин є безпідставним, також зазначав, що гарантії, передбачені законом щодо збереження робочого місця особі, що призвана на військову службу розповсюджуються саме на основну роботу, а не роботу за сумісництвом. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з трудовим договором від 27.12.2017 р. Позивач був прийнятий на роботу (по основній роботі) до Відповідача на посаду молодшого наукового співробітника на 1,000 ставку (12 тарифний розряд) в структурний підрозділ: Науково-дослідний центр інноваційних технологій в машинобудуванні Кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів - за науковою темою: Д204-3/2017-П - на строк з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р. Також, згідно з наказом №2774-ВК від 28.12.2017 р. Відповідачем було продовжено Позивачу роботу на посаді молодшого наукового співробітника НДЦ кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів за строковим трудовим договором - на строк з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р., що підтверджується записом №19 в трудовій книжці [NUMBER] від 28.02.2006 року.? Згідно з наказом про прийом на роботу №544-ВК від 07.03.2018 р. Позивач був також прийнятий на роботу (за сумісництвом) до Відповідача на посаду інженера 1 (першої) категорії на 0,500 ставки в структурний підрозділ: 204 Кафедра технології виробництва авіаційних двигунів - на строк з 14.03.2018 р. по 31.12.2018 р. на умовах строкового трудового договору. Згідно з наказом Міністра оборони України №704 від 09.11.2018 р. Позивач був призваний Київським РВК м. Харків на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 (вісімнадцять) місяців з 12.11.2018 p., що підтверджується довідкою ВЧ А0355 від 03.08.2020 року. Згідно з наказом №2679-ВК від 12.11.2018 р. Відповідачем було вивільнено Позивача від обов`язків з 12.11.2018 р. - як такого, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до ЗСУ згідно ч.5 ст.11 та ч.7 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується записом № 20 в трудовій книжці. Згідно з наказами №3102-ВК від 20.12.2018 р. та №3076-ВК від 26.12.2019 р. Відповідачем було продовжено Позивачу трудові відносини на посаді молодшого наукового співробітника відділу організації та впровадження науково-дослідної роботи - як такому, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до ЗСУ - з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. та з 01.01.2020 р. по 12.05.2020 р. відповідно, що підтверджується відповідними записами №21 та №22 в трудовій книжці. Згідно з витягом з наказу Командувача військ оперативного командування «Схід» (по особовому складу) №116 від 28.04.2020 р. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом та з Позивачем був укладений контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу - строком на 1 (один) рік з 28.04.2020 р. по 28.04.2021 p., що також підтверджується копією контракту від 28.04.2020 р. Згідно з наказами №885-ВК від 12.05.2020 р. та №879-ВК від 12.05.2020 р. Відповідачем було звільнено Позивача 12.05.2020 р. відповідно з основного місця роботи та з роботи за сумісництвом на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку строкового трудового договору - як такого, що закінчив військову службу за призовом осіб офіцерського складу ЗСУ, що підтверджується відповідними записами №23 та №5 в трудовій книжці. Також слід зазначити, що 07.05.2020 р. Позивач відправив Відповідачу заяву про те, що з ним було укладено контракт та просив Відповідача продовжити з ним трудові відносини, тобто зберігати йому місця робіт, посади і середні заробітки. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №4900401450187, зазначена заява була отримана Відповідачем 12.05.2020 р. Крім того, Позивач був шпиталізований та перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпровському військовому госпіталі (ВЧ А4615) з 28.04.2020 р. по 15.05.2020 р., що підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №1998 терапевтичного відділення Військово-медичного клінічного центру Східного регіону. 19.05.2020 р. Позивач відправив Відповідачу копії витягу з наказу про укладення контракту та самого контракту. Зазначений лист №4900606439461 був повернутий з причини - за закінченням встановленого строку зберігання. Відповідно до ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. За правилами п.3 ч.1 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні контракту. Відповідно до вимог п. 2) ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. За правилом ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Відповідно до вимог частини третьої ст.119 КЗпП у редакції, чинній на час звільнення позивача, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (раніше - призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період) або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації (раніше - але не більше одного року), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Отже, чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин та не робить винятків щодо форми працевлаштування (основної роботи чи роботи за сумісництвом). З огляду на зазначене, припинення трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби. Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав. Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі №131/1449/16-ц, від 14 лютого 2018 року в справі №727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі №640/4439/16-ц; від 21 лютого 2018 року у справі №211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 року у справі №205/1993/17, від 10 жовтня 2018 року у справі №369/14205/17-ц. Як вже зазначалось, Позивач був призваний на військову службу з 12.11.2018 р. строком на 18 місяців (до 12.05.2020 p.). Під час призову, а саме, 28.04.2020 р. з ним було укладено контракт на проходження військової служби. Таким чином, на момент звільнення з посади позивач був особою, яка проходила військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, а тому, на нього поширювались гарантії, встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України. Крім того, суд зазначає, що чинне законодавство не містить також норм, щодо обов`язку працівника, про повідомлення роботодавця про продовження військової служби та не ставить в залежність факт такого повідомлення/неповідомлення з можливістю звільнення працівника. В свою чергу, як було встановлено судом, позивачем вживалися заходи щодо повідомлення роботодавця, зокрема направлялися рекомендовані листи з відповідними заявами та документами 07.05.2020 року та 19.05.2020 року. Окрім того, судом встановлено, що позивач був шпиталізований та перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпровському військовому госпіталі (ВЧ А4615) з 28.04.2020 р. по 15.05.2020 року, що підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого № 1998 терапевтичного відділення Військово-медичного клінічного центру Східного регіону, що також було перешкодою для завчасного сповіщення роботодавця про факт укладення контракту з МОУ та продовження військової служби в Збройних Силах. Таким чином, Позивачем здійснені вичерпні дії задля своєчасного повідомлення Відповідача про укладення контракту, хоча законодавство не покладає на нього цей обов`язок, та не ставить в залежність від цього гарантії, встановлені ст.119 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем незаконно прийнято рішення в частині звільнення [PERSON] із займаних посад, а тому, суд вважає вірним, з метою захисту порушеного права позивача визнати незаконним Накази Національного аерокосмічного університету ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» №885-ВК від 12.05.2020 та №879-ВК від 12.05.2020 щодо звільнень [PERSON] з посад молодшого наукового співробітника відділу організації та впровадження НДР кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів на 1,000 ставку (12 тарифний розряд) по основній роботі та інженера 1 (першої) категорії кафедри технологій виробництва авіаційних двигунів на 0,500 ставки за сумісництвом відповідно та поновити позивача на зазначених посадах. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України з 12.05.2020 року по 24.09.2020 року, то вони підлягають задоволенню з наступних підстав. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови - середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Згідно розрахунку позивача, який перевірений судом, не спростований відповідачем та з яким суд погоджується, середньоденний заробіток позивача за основною посадою складає 232,44 грн., а за роботою за сумісництвом 105,32 грн., тобто обсяг середнього заробітку обрахованого позивачем за період з 12.05.2020 року по 24.09.2020 року (95 робочих днів) складає 32090,05 грн. (232,44х95 + 105,32х95). З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12.05.2020 року, однак не по день ухвалення рішення, а відповідно до ст.13 ЦПК України, в межах позовних вимог, по 24.09.2020 року, що складає 32090,05 грн. Згідно ст.430 ЦПК України, ч.5 ст.235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved