Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

У травні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенко В.Ю. звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] та просив витребувати з володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення № 70 загальною площею 123,80 кв.м., що знаходяться у будинку [ADDRESS] , мотивуючи вимоги тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42014100060000134 від 22 квітня 2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України встановлено, що нежитлові приміщення по [ADDRESS] , які належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибули з її володіння без волі власника. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79437051 від 02 лютого 2017 року, первинно право власності на нежилі приміщення № 70, загальною площею 123, 80 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № 786 посвідченого 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. Після чого, [PERSON] від імені [PERSON] спірні приміщення відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 12550 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. На даний час право власності на спірні приміщення зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 12563 від 23 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. Враховуючи, що нежитлові приміщення № 70 загальною площею 123, 8 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] Київською міською радою не відчужувалися, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося. У зв`язку з встановленням фактичного вибуття вищевказанного приміщення з комунальної власності, то останнє було відчужено особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна. Разом із тим, згідно листа Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 060-2324 від 31 березня 2017 року охоронний договір на приміщення № 70 загальною площею 123, 8 кв.м. не укладався, передачу у користування чи управління Департамент не погоджував, інформація про власників відсутня. Отже, [PERSON] зареєструвала право власності на вищезазначені нежитлові приміщення, що розташовані в будинку - об`єкті культурної спадщини без отриманння погодження відповідного органу охорони культурної спадщини та не укладала попередніх договорів, а також охоронного договору на пам`ятку, чим порушила норми Закону України «Про охорону культурної спадщини». Також, у зв`язку з незаконною реєстрацію за [PERSON] права власності на вищезазначені нежитлові приміщення, існує можливість її пошкодження з боку юридичних власників. Також позивач зазначає, що у зв`язку із тим, що Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, вказане свідчить про їх бездіяльність, а тому саме Київською місцевою прокуратурою №6 пред`являється позов в інтересах держави. У зв`язку з чим, прокурор звернувся з цим позовом до суду та просив нежитлові приміщення загальною площею 123,80 кв.м, за адресою: [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, стягнути з відповідача на користь прокуратури міста Києва судовий збір, сплачений за подання позовної заяви. Ухвалою судді від 18 травня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. 29 серпня 2017 року відповідно до розпорядження № 451 у зв`язку з закінченням повноважень судді Гладун Х.А., вказану справу було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Писанця В.А. Ухвалою суду від 12 вересня 2019 року на підставі ст. 53 ЦПК України залучено до участі у справі в якості третьої особи - Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), продовжено здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. У встановлений ухвалою судді строк відзиву, заяв або клопотань не надійшло. 02 грудня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 12 березня 2020 року із заявою про застосування строків позовної давності до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача проти задоволення позову заперечила, просила в його задоволенні відмовити. 02 квітня 2020 року до суду надійшов письмовий відзив, у якому заступник керівника місцевої прокуратури Фурман В. зазначив про те, що доводи викладені у відзиві не спростовують доводів викладених у позові, які на його думку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вислухавши представника позивача, яка в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила задовольнити, представника відповідача, яка заперечувала проти задоволення позову, суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності та відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до інформації Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 060-2324 від 31 березня 2017 року, будинок за адресою: [ADDRESS] є об`єктом пам`ятки і архітектури, охоронний № 995-Кв та взятий під охорону рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 04 серпня 1980 року № 1102. Житловий будинок [ADDRESS] має складну форму забудови, стіни дворового фасаду зазначеного будинку щільно прибудовані до дворової стіни будинку [ADDRESS] . В місці межування будинків, з боку будинку [ADDRESS] утворений «колодязь», який розмежований на дві частини цегляним муруванням контрфорсу товщиною 640 мм, який виконаний у вигляді трикутника на висоту третього поверху, для підсилення несучої здатності зовнішньої стіни будинку [ADDRESS] до зазначеного "колодязя" можливий лише через технічне приміщення, яке вбудоване між першим та другим поверхами житлового будинку [ADDRESS] . Вказані приміщення до загальної площі будинку не включаються, проте відносяться до його конструктивних елементів. За ініціативи КП УЖГ «Печерськжитло», як балансоутримувача будинку у 2006 році вказані технічні приміщення були проінвентаризовані та позначені під номером 70. Відповідно до листа комунального підприємства Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації № 062/14-963 (И-2017) від 31 січня 2017 року нежилі приміщення № 70 загальною площею 123,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на праві власності не зареєстровані. Згідно з листом Департаменту комунальної власності міста Києва від 31 січня 2017 року № 062/11/10-1021, Департамент не здійснював приватизацію нежитлових приміщень [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79437051 від 02 лютого 2017 року, право власності на нежилі приміщення № 70, загальною площею 123, 80 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № 786 посвідченого 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. Так, у свідоцтві про право власності № 786 зазначено, що нежитлове приміщення [ADDRESS] загальною площею 123,80 кв.м. раніше належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 26 вересня 1995 року державним нотаріусом Двадцятої державної Київської нотаріальної контори Голубинською Л.А. за реєстровим № 7821-у. Згідно листа Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за даними архівного фонду № 25 Двадцятої київської державної нотаріальної контори у справах 1995 року не знайдено договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] ; у справах Двадцятої київської державної нотаріальної контори відсутні відомості щодо держаного нотаріуса Голубинської О.М. (за даними наявними в КДНА нотаріус з таким прізвищем в 20 КДНК не працював) та за час існування (1994-2002 роки) Двадцятої київської нотаріальної контори реєстри з індексом "у" не заводились. Разом із тим, свідоцтво про право власності № 786 видано [PERSON] на підставі акту про реалізацію майна, належного [PERSON] , виданого державним виконавцем ВДВС Шевченківького районного управління юстиції у м. Києві Сливкою А.І., при примусовому виконанні виконавчого провадження № 38493816 по виконанню виконавчого листа № 2604/6087/12 виданого 28 вересня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва. Однак, згідно листа Дніпровського районного суду міста Києва № 684 від 01 грудня 2017 року за період 2011-2017 цивільні справи за участю [PERSON] , як сторони у справі, у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва не перебували, а за виконавчим листом № 2604/6087 значиться інша цивільна справа, з іншими сторонами та з іншими позовними вимогами. Також, відповідно до листа Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 01 лютого 2017 року встановлено, що виконавчий лист № 2604/6087/12 виданий 28 вересня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг» суми у розмірі 1 128 204,57 грн. до Відділу не надходив та на примусовому виконанні у Відділі не перебував, а також державним виконавцем Відділу не проводився опис та арешт боржника, у зв`язку із чим майно не передавалося на прилюдні торги та державним виконавцем не видавався акт про реалізацію майна. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» чітко визначено перелік правочинів. які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений в ст. 228 Цивільного кодексу України. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Отже, враховуючи, що предметом продажу з прилюдних торгів, були нежитлові приміщення [ADDRESS] загальною площею 123,80 кв.м., які є власністю територіальної громади м. Києва, та відсутність у ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві виконавчого провадження № 38493816, тому згідно ст. 228 Цивільного кодексу України протокол від 10 вересня 2013 року № 22279/1 проведення прилюдних торгів з реалізації майна, яке належить [PERSON] , є нікчемним. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно із закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалось, не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна. Оскільки, добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 5002-8/5447-2010 та від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15. Враховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню з володіння [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва. Стосовно підстав представництва прокуратурою інтересів держави, а також доводів сторони відповідача щодо пропуску строку на звернення до суду із позовом, суд зазначає про наступне. Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. При цьому, слід зазначити, що Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи. Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави. Прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Отже, тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади (у даному випадку, органом місцевого самоврядування), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч.ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у справах № 924/1237/17, № 910/4345/18, № 925/226/18, № 910/2491/18). Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції»(F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, п. 27). Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч вимог закону не здійснює захисту чи робить це неналежно. Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Вказану правову висловлено Верховним Судом у постанові від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18. З матеріалів справи вбачається, що листом Київська місцева прокуратура № 6 від 25 квітня 2017 року звернулась до Київської міської ради з листом щодо незаконного вибуття з комунальної власності нежитлових приміщень № 70 загальною площею 123,8 кв.м. по [ADDRESS] . Однак, за інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва від 27 квітня 2017 року № 062/02/08-4415, заходи реагування не вживалися, а матеріали справи не містять доказів вчинення позивачами належних заходів з метою захисту майнових прав на вказане майно. Крім того, Київська місцева прокуратура № 6 повідомила позивача про намір звернутись з позовом до Печерського районного суду міста Києва з позовом щодо захисту майнових прав територіальної громади. Отже, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо належного обґрунтування прокурором наявності підстав для звернення до суду з даним позовом. Стосовно доводів сторони відповідача щодо пропуску строку на звернення до суду із позовом, слід зазначити, що оскільки про порушення інтересів держави, в зв`язку з неналежним виконанням повноважень щодо контролю за використанням комунального майна його власником, тобто Київською міською радою прокурору стало відомо у січні 2017 року в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42014100060000134, під час якого встановлено порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, а саме вибуття поза волею власника спірних нежитлових приміщень, які належать територіальній громаді міста Києва, а з позовом останній звернувся у травні 2017 року, то суд приходить до переконання, що встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності щодо вимог про витребування майна не є пропущеним. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що [PERSON] зареєструвала право власності на вищезазначені нежитлові приміщення, що розташовані в будинку - об`єкті культурної спадщини без отримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини та не укладала попередніх договорів, а також охоронного договору на пам`ятку, чим порушила норми Закону України «Про охорону культурної спадщини», що вказує на те, що спірне майно підлягає витребуванню з її володіння на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва, з огляду на що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2 250,00 грн.

Outcome: approved