Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

01.11.2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] Мотивуючи позовні вимоги, зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07.09.2008 року. Шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04.11.2011 року по справі №2-2191/2011. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З відповідача на її користь на утримання сина за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13.04.2012 року стягуються аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 400 грн. щомісячно, починаючи з 04.11.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. З дня присудження аліментів минуло понад пять років, змінився рівень життя, підвищилися ціни та соціальні гарантії для утримання дитини. Розмір аліментів, які стягуються з відповідача на її користь на утримання сина вдвічі менший, ніж встановлений ЗУ «Про державний бюджет на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років. Таким чином, розмір аліментів, які вона отримує, є недостатнім для утримання дитини, а відповідач відмовляється добровільно сплачувати аліменти у більшому розмірі на утримання сина, чим ставить її у скрутне матеріальне становище, так як на даний час вона народила доньку від другого шлюбу, здійснює догляд за нею, тому не працює. Відповідач є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, отримує пенсію, та, крім того, здійснює підприємницьку діяльність, тому має можливість та повинен сплачувати аліменти на сина у більшому розмірі. Просить змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з відповідача [PERSON] за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13.04.2012 року на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], визначивши їх у частці від заробітку (доходу) у розмірі 1/4 частини; стягнути з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подачі позову; стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені на надання правової допомоги. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, 20.11.2017 року надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с.29). Представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, 21.11.2017 року подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.33). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Суду пояснив, що дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачкою і має з нею спільну дитину сина [PERSON], який постійно проживає із позивачкою, а також згоден на зміну способу стягнення аліментів, які він має сплачувати на утримання сина [PERSON] за рішенням Ірпінського міського суду від 21.03.2012 року, але не визначати їх у частці від заробітку (доходу), а в твердій сумі, в розмірі соціальної гарантії, встановленої державою, 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, оскільки на даний час його майновий стан погіршився, так як він не отримує пенсію, не є інвалідом, як про це стверджує позивачка [PERSON] у позовній заяві, не працює та на обліку у Шаргородському районному центрі зайнятості не перебуває, а також не є фізичною особою-підприємцем та підприємницької діяльності по реалізації товарів населенню не здійснює. Дохід він отримує від ведення особистого селянського господарства, який розподіляє наступним чином 400 грн. направляє на сплату аліментів, щоб не мати заборгованості, а решту коштів витрачає на своє утримання та допомагає коштами сестрі, яка тяжко хворіє. Крім того, зазначив, що заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON], які стягуються за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.03.2012 року, він не має. Позов, в частині стягнення з нього на користь позивачки судових витрат по оплаті правової допомоги, він не визнає. Вирішуючи спір, суд встановив, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.09.2008 року, який розірвано за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04.11.2011 року (а.с.6). Від спільного проживання у шлюбі позивачка та відповідач мають дитину: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ОК № 142867 (а.с.5). На утримання сина з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.03.2012 року (а.с.17). Вказаним рішенням суду стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] (прізвище до одруження Терпка) Ю.К. (а.с.7) на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 04.11.2011 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.17). З довідки №492, виданої 06.08.2017 року за підписом голови правління ОСББ «Келецька 138» м. Вінниці [PERSON] вбачається, що син сторін проживає з позивачкою (а.с.9). Судом встановлено, що станом на 01.08.2017 року у відповідача була наявна заборгованість по аліментах перед позивачкою в розмірі 728,66 грн., що вбачається із розрахунку заборгованості по аліментах від 17.08.2017 року (а.с.18-19), яка на теперішній час відсутня, що вбачається із розрахунку заборгованості, виданого Шаргородським РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області за період з 01.08.2017 року по 01.11.2017 року по виконавчому провадженню №39229437 на підставі виконавчого листа №1013/3671/2012, та натомість наявна переплата на кінець періоду у розмірі 1471,34 грн. (а.с.38). Крім того, судом встановлено, що матеріальне становище стягувача аліментів та неповнолітньої дитини змінилося, так як позивачка вдруге одружилася та має на утриманні ще одну малолітню дитину дочку [PERSON], не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, у звязку із чим сплата відповідачем аліментів на утримання дитини в розмірі, меншому, ніж встановлений державою мінімальний розмір аліментів, ставить сімю позивачки у скрутне матеріальне становище та у нерівні умови, так як змушує нести більші витрати по утриманню дитини, ніж відповідач. До того ж, судом встановлено, що матеріальне становище боржника змінилося, відповідач не працює, на обліку у Шаргородському ОУПФУ Вінницької області з 30.11.2016 року не перебуває та пенсії не отримує, підприємницькою діяльністю не займається (а.с.37), стабільного заробітку не має, проте, отримує дохід від ведення особистого селянського господарства, що вбачається з показань відповідача в судовому засіданні. Крім того, судом встановлено, що відповідач є фізично здоровим та працездатним, оскільки доказів на підтвердження хворобливого стану здоровя та висновку лікарської комісії про заборону працювати [PERSON] суду не представлено. Враховуючи, що витрати на утримання сина сторін [PERSON] не можуть в повній мірі забезпечуватися позивачкою, матеріальний стан якої погіршився, так як остання не працює, а також ці витрати в достатній мірі не покриваються за рахунок сплачених відповідачем аліментів, так як судом встановлено, що відповідач сплачує на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі по 400 грн. на місяць, тобто в розмірі, що є меншим від мінімального розміру, встановленого ч.2 ст.182 СК України, якою передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то суд вважає, що спосіб стягнення аліментів слід змінити. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] в частині зміни способу стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], визначивши їх у розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, зазначаючи, що несе більший обсяг витрат на утримання сина, ніж відповідач, що ставить її сімю у скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Так, суд вважає достовірно встановленими наступні факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами, зокрема, що сторони мають спільну дитину неповнолітнього сина [PERSON], утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.03.2012 року; що [PERSON] сплачує на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 400 грн. на місяць, що є меншим мінімального розміру, встановленого ч.2 ст.182 СК України, якою передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів на утримання сина [PERSON] не достатньо та у неповній мірі забезпечує гармонійний розвиток дитини, так як він сплачується у розмірі, наполовину меншому, ніж встановлено ч.2 ст.182 СК України. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, позивачка посилається на те, що відповідач сплачує аліменти в розмірі, що менший від мінімального розміру, визначеного ч.2 ст.182 СК України, а добровільно сплачувати аліменти у розмірі мінімальної соціальної гарантії не бажає Оскільки позивачкою наведено обставини щодо сплати відповідачем аліментів у розмірі, меншому, ніж передбачений ч.2 ст.182 СК України, та обставини допущення відповідачем заборгованості по аліментах у період з січня по липень 2017 року в розмірі 400 грн. (а.с.19), то суд приходить до висновку, що позов в цій частині зміни способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача в розмірі 1/4, але не менше 50% прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, підлягає задоволенню. При цьому суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. Суд, крім того, враховує те, що відповідач фізично здоровий, працездатний, не має протипоказань лікарської комісії щодо працевлаштування. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Встановлений\~Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»\~прожитковий мінімум для дитини вікoм від 6 до 18 років з 01 січня 2017\~року становить\~1689 грн., з 01 травня\~ 1777 грн., з 01\~грудня \~1860 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Враховуючи встановлені судом обставини та виходячи із вимог ч.3 ст.181 та ч.2 ст.182 СК України, суд вважає, що розмір аліментів на дитину, які слід стягувати з відповідача, повинен бути визначений в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки позивачка, з якою проживає дитина, просить змінити спосіб стягнення аліментів та визначити їх у частці від доходу відповідача. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~ст.150 Сімейного Кодексу України\~ батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Статтями 180-182, 183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, … інші обставини, що мають істотне значення. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). При цьому, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивачки про повторне стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина [PERSON], починаючи з дня подачі цього позову і до повноліття дитини, оскільки судом встановлено, що аліменти на утримання дитини сторін вже стягнуто за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.03.2012 року, в тому числі за минулий період (а.с.17), тому може бути лише змінено спосіб їх стягнення, в силу вимог ч.3 ст.181 СК України, або змінено розмір аліментів, в силу вимог ст.192 СК України, тоді як позивачка просить змінити саме спосіб стягнення аліментів. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом позивачем не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, судовий збір в розмірі 640 грн. повинен бути стягнутий судом з відповідача [PERSON], оскільки останній не входить до категорій осіб, звільнених від сплати судового збору. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на надання їй правової допомоги адвокатом [PERSON] при зверненні в суд в сумі 1600 грн. (а.с.33), то суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Крім того, ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою додано до позову угоди про надання правової допомоги від 11.09.2017 року за №№75, 76, укладені нею з адвокатом [PERSON] (а.с.11, 34); копію свідоцтва адвоката [PERSON] про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.12); розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 01.11.2017 року, що полягає у наданні адвокатом консультації щодо зміни способу стягнення аліментів на утримання дитини, складанні адвокатського запиту до Ірпінського міського суду, вивченні та правовому аналізі зібраних матеріалів та складанні позову про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини, на що затрачено адвокатом в цілому 2 години 30 хвилин (а.с.35); квитанцію до прибуткового касового ордера №97 від 01.11.2017 року про оплату послуг адвоката [PERSON] в сумі 1500 грн. (а.с.36). В розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу зазначено тривалість часу, витраченого адвокатом [PERSON] на складання позову та надання консультацій позивачці. Зважаючи на вказані обставини, в рахунок компенсації понесених позивачкою витрат на правову допомогу, повязану із наданням їй правової допомоги адвокатом [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати в сумі 1500 грн., виходячи з того, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року складає 1600 грн., а розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, тобто не більше 640 грн. за одну годину. При цьому, виходячи із розрахунку суми гонорару, юридична допомога надавалася позивачці протягом 2 годин 30 хвилин (консультація щодо зміни способу стягнення аліментів на утримання дитини 15 хвилин, складання адвокатського запиту 15 хвилин, вивчення та правовий аналіз зібраних матеріалів 30 хвилин, складання позову про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини 1 година 30 хвилин). З означеного розрахунку вбачається, що загальна сума гонорару за надання правової допомоги адвокатом [PERSON] позивачці [PERSON] становить 1600 грн., проте фактично оплачено позивачкою 1500 грн., що також підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера (а.с.36). Таким чином, у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України, підлягає стягнення з відповідача на користь позивачки 1500 грн. за надання останній правової допомоги, тобто фактично понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З наведених вище підстав та виходячи із аналізу доказів та вимог законодавства суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON]

Outcome: partial