Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 27 січня 2014 року відмовлено в задоволенні позову. З даним рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно з»ясував обставини справи, не звернув увагу на всі їх пояснення і докази та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. В судовому засіданні представникі позивачів та прокурор підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 30.04.2003 року № 1182 відповідачка набула право власності на житловий будинок і земельну ділянку площею 0,0800 га по [ADDRESS], отримала свідоцтво про реєстрацію права власності на вказане майно. Відповідно до державного акту цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Київської районної у м.Донецьку ради від 13.08.2003 року № 654 відповідачці дозволено знесення жилого будинку та гаражу, а також дозволено будівництво нового жилого будинку по [ADDRESS], у відповідності до проекту, узгодженого Головним управлінням містобудування і архітектури Донецької міської ради. Однак, в порушення рішення Київської районної у м.Донецьку ради, замість жилого будинку відповідачкою побудовано торговий комплекс. Даний торговий комплекс побудований без належного дозволу та затвердженого проекту і є самочинним будівництвом. Ухвалою суду від 18.01.2007 року затверджено мирову угоду між відповідачкою та виконкомом міської ради. Згідно з умовами зазначеної мирової угоди відповідачка повинна була передати спірну земельну ділянку у комунальну власність та укласти на цю земельну ділянку договір оренди, а виконком Донецької міської ради брав на себе зобов»язання по наданню допомоги у зміні цільового призначення земельної ділянки. У зв»язку з вказаною мировою угодою виконавчим комітетом Донецької міської ради прийнято рішення від 21.03.2007 року № 162/7 «Про надання фізичній особі [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у Київському районі». Всупереч укладеній мировій угоді відповідачка до теперішнього часу спірна земельна ділянка у комунальну власність не передана, цільове призначення не змінено, договір оренди землі з міською радою не укладений. 3.07.2013 року головним спеціалістом відділу землеустрою управління земельних ресурсів Донецької міської ради здійснено обстеження спірної земельної ділянки, складено акт та встановлено, що на земельній ділянці знаходяться магазини. Рішення виконкому Донецької міської ради від 21.03.2007 року № 162/7 про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачкою не виконано. Статтею 309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, оскільки згідно зі статтею 215 ч.1 п. 3 ЦПК України рішення суду складається з мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався. Суд першої інстанції не привів в рішенні повного дослідження обставин справи та належного мотивування висновків суду, а тому апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення. Позивач в своєму позові посилається на те, що відповідачка використовує надану йому земельну ділянку не за її цільовим призначенням, будівництва житлового будинку на ній не проводила, а побудувала на цій ділянці торговий центр, а тому, на думку позивача, згідно з вимогами ст. 143 ЗК України право власності відповідача на спірну земельну ділянку підлягає припиненню. Проте погодитися з такими доводами позивача не можна. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Статтею 143 ЗК України передбачені підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку. Зокрема, п. "а" ч. 1 ст. 143 ЗК України передбачено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначення. Статтею 144 Земельного кодексу України визначено порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства. Цією статтею визначена процедура припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням норм земельного законодавства, визначених у ст. 211 ЗК України, у тому числі й невиконання вимог щодо використання земель не за цільовим призначенням (п. "г" ч. 1 ст. 211 ЗК України). Позивач вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми ст. 144 ЗК України та ст. 143 ЗК України, однак цими нормами не передбачено примусове припинення права власності на земельну ділянку, а лише регулюється процедура примусового припинення права користування земельною ділянкою. Тому підстави для примусового припинення права власності відповідачки на надану їй земельну ділянку відсутні.

Outcome: partial