Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (далі - відповідач), третя особа: директор комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович (далі - третя особа), в якому, з урахуванням просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 798,90 грн. та компенсацію за недонарахування відпускних в розмірі 52,53 грн., інфляційні витрати по заробітній платі в розмірі 1 120,47 грн., інфляційні витрати по виплаті відпускних в сумі 52,11 грн., середній заробіток за час затримки виплат належних звільненому працівнику сум в розмірі 110 577,24 грн., судові витрати у розмірі 11 000,00 грн., а також зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати, відпускних і трудового стажу позивача та надіслати довідки із проведеним розрахунком до Пенсійного фонду України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час роботи позивача у відповідача, останній, порушуючи вимоги законодавства про оплату праці, а саме, Закону України «Про оплату праці» та встановлені Колективним договором між адміністрацією та профспілковою організацією комунального підприємства на 2013-2015 року мінімальні гарантії з виплати заробітної плати, не виплачував позивачу мінімальну заробітну плату та, відповідно, недонарахував відпускні. У зв`язку з цим, наразі КП «Київтранспарксервіс» зобов`язано виплатити інфляційні витрати, а також середній заробіток за час затримки виплат по заробітній платі. 21.11.2019 року до суду надійшла заява від відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем порушено тримісячний строк, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду з позовом, адже позивача звільнено з роботи наказом від 07.09.2016 року, а з даним позовом позивач звернувся лише 11.10.2019 року. Оскільки стягнення середнього заробітку за час затримки виплат по заробітній платі не входить до структури заробітної плати, підстави застосовувати положення ч. 3 ст. 233 КЗпП України відсутні. Таким чином, пропуск строків позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що колективним договором, укладеним між адміністрацією та профспілковою організацією КП «Київтранспарксервіс» визначено нарахування заробітної плати за відрядною системою оплати праці, яка встановлена для оплати праці контролерів. Наказом підприємства від 03.06.2013 року № 94 затверджено розцінку за одне машиномісце у розмірі 1,235 грн. за денне паркування. 03.01.2017 р. затверджено розрахунок розміру заробітної плати в тарифі на послуги з паркування одного транспортного засобу за одну годину (незалежно від територіальної зональності) у розмірі 2,49 грн. (денне паркування). Згідно посадової інструкції контролера служби паркування, з якою позивач ознайомлений, до функціональних обов`язків контролера належить здійснювати реалізацію талонів на паркування фіксованої вартості через реєстратори розрахункових операцій. Керівником відділу паркування за період роботи позивача щомісяця надавались дані про кількість проданих позивачем талонів. На підставі такої інформації КП «Київтранспарксервіс» приймалися накази про результати роботи за кожен місяць та відповідно нараховувалась і виплачувалась позивачеві заробітна плата в залежності від кількості проданих талонів для паркування. Господарська діяльність підприємства неодноразово перевірялась Державною фінансовою інспекцією в м. Києві, Державною аудиторською службою України, за результатами перевірок яких порушень КП «Київтранспарксервіс» щодо нарахування та виплати заробітної плати працівникам підприємства контролюючими органами не встановлено. Відрядна форма оплати праці, за якою працював позивач, встановлена згідно норм чинного законодавства та у відповідності до внутрішніх документів КП «Київтранспарксервіс». При звільненні позивача підприємством здійснено повну виплату заробітної плати та відпускних, тому така заборгованість перед позивачем відсутня, через що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з КП «Київтранспарксервіс» інфляційних втрат. До трудових відносин передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується. Заявлені витрати, пов`язані з наданням юридичних послуг відшкодуванню не підлягають, оскільки позивач не надав суду докази понесення таких витрат. У відповіді на відзив представник позивача додатково вказав, що із змісту колективного договору вбачається, що у відповідача існує дві форми оплати праці, які застосовуються одночасно і разом складають заробітну плату позивача. Перша (основна заробітна плата) погодинна преміальна форма оплати праці, для застосування якої встановлена тарифна ставка в розмірі 1,235 грн. за одне машиномісце за одну годину без врахування премій, доплат і надбавок. Друга (додаткова заробітна плата) пряма відрядна форма оплати праці, розмір якої залежить від кількості проданих талонів і розраховується на підставі даних начальників відділів паркування по кожному контролеру окремо. Таким чином, з 20.09.2013 року по 07.09.2016 року позивачу виплачувалась тільки додаткова заробітна плата, а основну заробітну плату не виплачували взагалі. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача вказав, що доводи позивача про недовиплату йому заробітної плати не відповідають дійсності, адже нарахування його заробітної плати здійснювалося за відрядною формою оплати праці. У судовому засіданні 09.12.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 21.10.2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Протокольною ухвалою суду від 09.12.2019 року до матеріалів справи долучено заяву про застосування строків позовної давності та відзив з додатками. Протокольною ухвалою суду від 04.02.2020 року до матеріалів справи долучено відповідь на відзив, додаткові докази, надані представником позивача, а також додаткові пояснення представника відповідача. Протокольною ухвалою суду від 17.03.2020 року ухвалено долучити, але не приймати до уваги, заперечення на відповідь на відзив від 13.03.2020 року. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] був прийнятий на роботу до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на посаду контролера служби паркування з 20.09.2013 р. з відрядною формою оплати праці, що підтверджується наказом від 20.09.2013 року №436-к (а.с. 65). 07.09.2016 р. [PERSON] звільнений з роботи наказом КП «Київтранспарксервіс» від 07.09.2016 р. № 392-к за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 74). Позивач зазначає, що у період роботи на підприємстві відповідача йому не була виплачена в повному обсязі, виходячи із мінімального розміру, заробітна плата та недоплачені відпускні. З доданого до позову розрахунку вбачається, що позивачем заявлені вимоги щодо невиплати коштів зарплати за період з 01.01.2014 року по 01.02.2014 року, травень 2014 року, січень 2016 року (а.с. 8). На підтвердження позовних вимог надано Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5 [PERSON] , у яких зазначено щомісячний розмір доходів (заробітної плати) позивача, у тому числі на підприємстві КП «Київтранспарксервіс», код ЄДРПОУ 35210737 (а.с. 25-26). Відповідно вказаних Індивідуальних відомостей убачається, що протягом періоду заявлених позовних вимог позивачу за деякі місяці була виплачена заробітна плата у розмірах, менших від встановленого Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік розміру мінімальної заробітної плати, а саме у наступних місяцях: за січень 2014 року виплачено 1 022,58 грн. при встановленому законом мінімальній заробітній платі 1 218,00 грн., різниця становить у розмірі 195,42 грн.; за лютий 2014 року виплачено 881,50 грн. при мінімальній заробітній платі 1 218,00 грн., різниця становить у розмірі 336,50 грн.; за травень 2014 року виплачено 1 025,94 грн. при мінімальній заробітній платі 1 218,00 грн., різниця становить у розмірі 192,06 грн.; за січень 2016 року виплачено 1 303,08 грн. при мінімальній заробітній платі 1 378,00 грн., різниця становить у розмірі 74,92 грн. Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 798,90 грн. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Нормою ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно ст. 7 Закону України «Про плату праці», законодавство про оплату праці грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці (ч. 1 ст. 97 КЗпП України). Згідно положень ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про плату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Відповідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про плату праці», мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Пунктами 5, 6, 7 Розділу VI Колективного договору КП «Київтранспарксервіс», затвердженого зборами трудового колективу підприємства від 13.03.2013 р., визначено, що тарифні ставки, посадові оклади, відрядні розцінки, розміри доплат та надбавок не можуть бути нижчими, ніж установлені Генеральною, Галузевою та Регіональною угодами. Встановлені колективним договором КП «Київтранспарксервіс» міжкваліфікаційні (міжпосадові) співвідношення в оплаті праці є обов`язковими для застосування на підприємстві. Забезпечити мінімальні гарантії оплати праці працівників підприємства при дотриманні встановленої колективним договором тривалості робочого часу та виконання працівником трудових обов`язків Відповідно пункту 20 Розділу VI Колективного договору КП «Київтранспарксервіс» встановлено, що для зацікавленості контролерів та інспекторів у збільшенні обсягів наданих послуг з паркування транспортних засобів, застосувати для цієї категорії працівників поряд з погодинно-преміальною пряму відрядну форму оплати праці (Додаток № 10) (а.с. 19-20). Отже, заробітна плата позивачу, який працював на посаді контролера служби паркування, нараховувалась за відрядною системою оплати праці. Додатком № 10 до Колективного договору між адміністрацією та профспілковою організацією КП «Київтранспарксервіс» на 2013-2015 роки затверджено Положення про порядок нарахування заробітної плати при прямій відрядній формі оплати праці, про порядок і умови преміювання, встановлення доплат та надбавок робітникам КП «Київтранспарксервіс», пунктом 2.2.1 розділу 2.2. якого визначено, що при прямій відрядній формі оплати праці підставою для нарахування заробітної плати є дані начальників відділів паркування в районах, які до першого числа місяця, наступного за звітним, подають до фінансово-економічного відділу інформацію про кількість реалізованих талонів по кожному контролеру та інспектору окремо (а.с. 71, 72). Відповідно п. 2.5 посадової інструкції контролера служби паркування КП «Київтранспарксервіс», з якою позивач був ознайомлений під розписку, контролер зобов`язаний здійснювати реалізацію талонів на паркування фіксованої вартості через реєстратори розрахункових операцій (а.с. 93-95). Згідно положень ст. 90 КЗпП України, при відрядній оплаті праці розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях. Праця робітників-відрядників оплачується за розцінками, встановленими для роботи, яка виконується (ч. 2 ст. 104 КЗпП України). Таким чином, законодавством чітко передбачено, які виплати входять до фонду основної заробітної плати, серед яких є і винагорода за виконану роботу за відрядними розцінками робітників. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає також структуру заробітної плати: Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. З огляду на те, що позивач працював за прямою відрядною формою оплати праці, яка входить до основної заробітної плати відповідно до Закону Украхни «Про оплату праці» та п. п. 2.1.1. Інструкції, виплата [PERSON] здійснювалась за виконану ним роботу та у відповідності до норм чинного законодавства та внутрішніх документів підприємства. Таким чином, оплата працівника може здійснюватися лише за однією формою оплати праці, та виключає можливість виплати подвійної винагороди за одну й ту ж саму виконану роботу Нормами законодавства надано підприємству право вибору форми системи оплати праці. У кожному окремому випадку застосовується саме та форма оплати праці, яка найбільше відповідає організаційно-технічним умовам виробництва і тим самим сприяє поліпшенню результатів трудової діяльності. Додаток № 3 Колективного договору передбачає посадовий оклад робітника основного виробництва (контролера, інспектора), оскільки деякі контролери отримували заробітну плату згідно тарифними ставками (окладами). Наказом директора КП «Київтранспарксервіс» від 03.06.2013 р. № 94 з 01.07.2013 р. до вартості послуг з утримання майданчиків для паркування транспортних засобів за одну годину надання послуг включено тариф заробітної плати 1,235 грн. (а.с. 96-98). Отже, судом встановлено, що контролерам служби паркування КП «Київтранспарксервіс», на посаді якої працював позивач, заробітна плата відповідно колективного договору нараховувалась по відрядній системі оплати праці, згідно поданих керівниками відділів паркування в районах та відділу паркоматів щомісячних відомостей про кількість реалізованих талонів окремо кожним контролером. При застосуванні на підприємстві відрядної форми оплати праці розмір основної заробітної плати визначається обсягом виконуваної роботи. Положеннями ч. 5 ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Відповідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. [PERSON] не доведено жодними доказами, що у зазначеному ним місяці протягом заявленого періоду часу він реалізував талони для паркування у кількості та обсязі, що давало право на отримання заробітної плати у більшому розмірі ніж виплачено позивачу. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.02.2019 року у справі № 736/675/17, оплата праці не нижче рівня мінімальної заробітної плати не є безумовною гарантією та вимагає від працівника виконання норми праці. Також у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 р. у справі № 408/3267/17, від 10.10.2019 року у справі № 243/2071/18 зазначено правовий висновок про те, що сам по собі факт звільнення позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. За наведених обставин вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому задоволенню не підлягають. Також позивач також просить стягнути з відповідача недоплачені кошти за відпустки. За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 роз`яснено, що якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Натомість у суду відсутні дані про те чи використовував позивач відпустки за час роботи на підприємстві відповідача, чи мав він законодавчі гарантії більшого періоду відпустки ніж тривалість щорічної відпуски, що передбачена ст. 6 Закону України «Про відпустки», тривалість додаткової відпустки у разі наявності такої, тому суд вирішує спір за наявних у справі документах. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно норми ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно наказу КП «Київтранспарксервіс» про припинення трудового договору від 07.09.2016 р. № 392-к, [PERSON] звільнений з роботи з 07.09.2016 року за власним бажанням, відповідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 74). Цим наказом визначено випалити позивачу грошову компенсацію за невикористані щорічні, додаткові відпустки: за період роботи з 20.09.2014 р. по 19.09.2015 р. в кількості 14 календарних днів основної та додаткової відпусток, за період роботи з 20.09.2015 р. по 07.09.2016 р. в кількості 27 календарних днів основної та додаткової відпусток. Позивачем не доведено суду, що він не використовував щорічні відпустки за попередні роки з незалежних від нього причин та вини відповідача у не наданні позивачу відпусток. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки позовні вимоги про стягнення компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а також стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та коштів за невикористану відпустку, в цій частині позов також задоволенню не підлягає. Також, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати, відпускних і трудового стажу позивача на надіслати довідку з проведених перерахунком до Пенсійного фонду України, оскільки порушень законодавства з виплати коштів заробітної плати і відпускних судом не встановлено, не доведено позивачем у ході розгляду справи. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про застосування строків позовної давності, оскільки судом відмовляється у задоволенні позову по суті. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати відсутні. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, 90, 94, 97, 104, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: dismissed