Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області із позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Куп`янського міськвиконкому Харківської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом встановлення графіку зустрічей у спілкуванні батька з дитиною, згідно якого просить суд встановити графік спілкування його як батька з дитиною - сином [PERSON] , 2016 року народження, кожної суботи місяця з 09:00 год. до 18:00 год. за місцем проживання батька без обмеження місця прогулянок; на день народження дитини - [INFO] щороку з 12:00 год. до 16:00 год. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те. що він є батьком, а відповідачка [PERSON] - матір`ю, дитини - [PERSON] , [INFO] . У зареєстрованому шлюбі з відповідачкою він перебував з 05.06.2014 року по 13.12.2017 року, який був розірваний по рішенню Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 13.12.2017 року. Разом з відповідачкою не проживає. Син залишився проживати з матір`ю. Відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, не дозволяє бачитися з сином. Перед поданням до суду позову він звертався до служби у справах дітей для визначення часу зустрічей с дитиною, однак його звернення залишено без відповіді. При визначенні часу та способу спілкування з дитиною вважає, що необхідно врахувати, що дитина досягла 4 років, він працює кожного дня цілий робочий день, інших дітей він не має. За захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 03.07.2020 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 16.11.2020 р. суд постановив ухвалу по клопотанню представника позивача про витребування доказів по справі, а саме, від Державної прикордонної служби України інформацію про перетин кордону України з Росією у 2019 р. та 2020 р. станом на 01.11.2020 року громадянкою України [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Куп`янськ, Харківської області, місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.11.2020 р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. При цьому, позивач пояснив, що відповідачка [PERSON] виїжджаючи за кордон до Російської Федерації залишала сина в цей час проживати в Україні разом з бабусею - матір`ю відповідачки. 08.02.2019 року він надав нотаріально засвідчену згоду на тимчасові поїздки за кордон України до Російської Федерації малолітнього сина [PERSON] у супроводі матері [PERSON] строком на один рік. Таку згоду він надав в інтересах свого сина, щоб він міг більше часу бути разом з матір`ю. Однак, до теперішнього часу відповідачка так і не повернулася в Україну та не забезпечила повернення сина до місця постійного проживання в Україну. Тим самим, відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що обстежити умови проживання дитини, скласти та надати суду Висновок про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом встановлення графіку зустрічей у спілкуванні з дитиною немає можливості, оскільки малолітній [PERSON] разом з матір`ю, [PERSON] , фактично проживають на території Російської Федерації. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином у відповідності до ст. 128, 130 ЦПК України. Відзиву на позовну заяву не надійшло. У відповідності до ч. 3 ст. 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку не виявлено у місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Отже, суд належним чином повідомляв відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань, чим надавав можливість приймати участь у змагальному процесі, із реалізацію всіх прав учасника процесу, передбачених цивільним процесуальним законодавством. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Суд, вислухавши пояснення позивача, доводи його представника, з`ясувавши думку представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Куп`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області повторно 13.10.2017 року, [PERSON] народився [INFO] у місті Куп`янськ, смт. Куп`янськ-Вузловий, Харківської області і його батьками є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Заочним рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 13.12.2017 року зареєстрований шлюб між батьками дитини, сторонами по справі, у якому вони перебували з 05.06.2014 року, був розірваний (а.с.10-11,16). З позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] на підставі виконавчого листа № 628/3258/16-ц, виданого 15.02.2017 Куп`янським міськрайонним судом Харківської області, стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , 2016 року народження, починаючи з 16.09.2016 року і до його повноліття. Заборгованість по вищезазначеному виконавчому листу зі сплати аліментів відсутня станом на 22.06.2020 р. (а.с.12, 13, 14). Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). [PERSON] та малолітній [PERSON] , 2016 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та мешкають разом з батьками відповідачки та братом (а.с.8, 15, 19). [PERSON] 08.02.2019 року підписав заяву, засвідчену приватним нотаріусом Куп`янського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., зареєстровану в реєстрі за № 233, якою дав згоду на тимчасові поїздки за кордон України до Російської Федерації з 12 лютого 2019 року по 12 лютого 2020 року, з метою відпочинку та оздоровлення малолітнього сина [PERSON] ,2016 року народження, у супроводі громадянки України [PERSON] , яка доводиться йому матір`ю та, яка бере на себе відповідальність за життя та здоров`я сина і якій позивач надав повноваження під час поїздок вирішувати усі питання, що будуть стосуватися його дитини, які можуть виникнути під час поїздок за кордон та яка, по закінченню відпочинку, забезпечуватиме повернення його до місця постійного проживання в Україну (а.с.43). 23.10.2020 р. до суду, засобом поштового зв`язку від імені [PERSON] , надійшли копії документів, а саме: вид на проживання іноземного громадянина [PERSON] , №108/202/86, дата прийняття рішення - 20.03.2020 року, 82 № 1741954, виданий УМВС Росії по Ханти-Мансійському Автономному округу - ЮГРЕ, зареєстроване місце проживання до 10.06.2021 року у [ADDRESS] , дата - 10.06.2020 року; трудовий договір № 19 від 01.09.2020 р., згідно якого [PERSON] прийнята на роботу вчителем МБЗУ "Середня ЗОШ № 5" на невизначений строк (а.с.49-53). Вказані копії документів позивачем не оспорюються. На виконання ухвали Куп`янського міськрйонного суду Харківської області від 16.11.2020 р. про витребування доказів, надійшла інформація щодо перетинання державного кордону України відповідачкою [PERSON] у період з 01.01.2019 року по 01.11.2020 року, з якої вбачається, що відповідачка з 10.10.2017 року періодично перетинала державний кордон України, а саме: 10.10.2017 - виїзд, 04.07.2018- в`їзд, 23.07.2018 - виїзд та в`їзд, 27.07.2018- виїзд, 05.02.2019 - в`їзд, 12.02.2019 - виїзд (Харків-Москва) (а.с.78). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до вимог ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним з батьків, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною першою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 р. із змінами, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Тлумачення статті 159 СК України свідчить про те, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що той з батьків, який проживає окремо від дітей має право на особисте спілкування з ними, а інший не має права перешкоджати йому спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дітей. При визначенні способів участі одного з батьків у вихованні дитини пріоритетним є врахування найкращих інтересів дитини. Отже, всебічно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, врахувавши інтереси дитини, її вік, взявши до уваги, що дитина з матір`ю на даний час перебувають за кордоном України і для їх повернення потрібен час, прихильність до матері в силу віку,

Outcome: partial