Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

01.07.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на підставі договору купівлі - продажу, укладеного 23.11.2006 року з [PERSON], він набув у власність належний останній житловий будинок [ADDRESS]. Обумовлений будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1 га, яка призначена для його обслуговування та зареєстрована на праві власності за попереднім власником будинку [PERSON] Посилаючись на те, що згідно ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані або яка необхідна для їх обслуговування та яка належить відчужувачу майна, позивач просив визнати його власником вищевказаної земельної ділянки. В судове засідання позивач, його представник не з'явилися. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду від представника позивача, останній просив розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася. У заяві на адресу суду позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі та просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи без самостійних вимог в судове засідання не з'явився. Надіслав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, питання щодо вирішення спору залишив на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що 23.11.2006 року між сторонами був укладений договір купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області, відповідно до якого позивач набув у власність житловий будинок [ADDRESS]. Зазначений будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1 га, яка призначена для його обслуговування. Право власності на земельну ділянку зареєстроване за попереднім власником будинку, а саме: [PERSON], відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 20.01.2006 року Вознесенською міською радою. Окремий договір з приводу земельної ділянки при переході права власності на будинок не укладався. Спірна ділянка на час розгляду справи під арештом та іншими заборонами не перебуває. Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції на час набуття позивачем права власності на будинок) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. Разом з тим, в силу ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічне правило викладене й в зміненій редакції ст. 120 ЗК України та п.п. «ґ» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], уклавши угоду купівлі-продажу, фактично досягли домовленості й щодо спірної земельної ділянки, продавець передав покупцю всю документацію щодо цього майна. Разом з тим попередній власник будинку та спірного майна не заявляє своїх прав та жодних вимог щодо спірної ділянки, тобто вважає її такою, що перейшла у власність набувача житлового будинку. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а цивільне право позивача відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає захисту шляхом визнання його власником спірного майна.

Outcome: approved