Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] [INFO], звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним, скасування реєстрації обтяжень. Вказала, що з 27 вересня 2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. З 2007 року вона разом із своєю сім'єю проживає в житловому будинку [ADDRESS] власником якого на підставі с відоцтва про право власності від 1 жовтня 2007 року є її чоловік - [PERSON] 31 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики, за яким останній отримав у борг 330 тис. грн. Цього ж дня на забезпечення виконання договору позики між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки. Посилаючись на те, що на момент укладення договору іпотеки право користування будинком, переданим у іпотеку, мала неповнолітня дитина, а дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору отримано не було, [PERSON] на підставі положень Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України), пункту 3 частини першої статті 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просила визнати недійсним вказаний іпотечний договір та скасувати накладені заборони у відповідних державних реєстрах. У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання договору іпотеки дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового будинку. Зазначала, що відповідно до договору позики від 31 серпня 2012 року надала у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 330 тис. грн зі строком повернення на першу вимогу позикодавця протягом 7 календарних днів від дня пред'явлення такої вимоги. Вимога про повернення позики була надіслана 2 вересня 2014 року та отримана позичальником 19 вересня 2014 року, проте свої зобов'язання за договором [PERSON] не виконав, а тому станом на 8 жовтня 2014 року заборгованість становила 330 298 грн 36 коп., з яких 330 тис. грн. заборгованості за позикою, 298 грн 36 коп. 3 % річних за період з 28 вересня до 8 жовтня 2014 року. На забезпечення виконання договору позики 31 серпня 2012 року між ними було укладено договір іпотеки житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою. 18 вересня 2014 року на адресу боржника було надіслано вимогу про виселення, яку отримано ним 19 вересня 2014 року, однак спірний житловий будинок відповідачами не звільнено. [PERSON] просила суд звернути стягнення на належні [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 330 298 грн 36 коп., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також виселити з вказаного житлового будинку відповідачів без надання іншого житлового приміщення, зняти їх з реєстраційного обліку. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено; зустрічний позов [PERSON] задоволено: визнано дійсним іпотечний договір, укладений 31 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON]; звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 330 298 грн 36 коп., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселено з житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою; вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 2 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Позов [PERSON] задоволено: визнано недійсним іпотечний договір, укладений 31 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON]; скасовано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборону на відчуження нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,0893 га за цією ж адресою; скасовано обтяження в Державному реєстрі іпотек на житловий будинок [ADDRESS], та на земельну ділянку площею 0,0893 га за цією ж адресою. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 травня 2015 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 травня 2015 року, рішення Апеляційного суду Херсонської області від 02 березня 2015 року та рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. 28 грудня 2016 року відповідно до ст. 11-1 ЦПК України за протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначена цивільна справа передана в провадження судді Хайдарової І.О. 01 лютого 2017 року [PERSON] подано до суду заяву про зміну вимог зустрічного позову про звернення стягнення на майно, виселення та зняття з реєстраційного обліку, відповідно до якої просила звернути стягнення на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], загальною площею 194.9 кв.м., житловою площею 109,9 кв.м., який в цілому складається з житлового будинку літера «А», огорожі № 1-4 та земельну ділянку площею 0,0893га за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], які належать [PERSON], в рахунок погашення заборгованості перед [PERSON], в розмірі 590871 грн., з яких 330000 грн. - заборгованість за позикою, 3% річних за період з 28.09.2014.-08.10.2014р. у сумі 298,36 грн., 3% річних за період з 09.10.2014.-01.02.2017р. у сумі 22973,42грн., інфляційні втрати за період з 09.10.2014р.-01.01.2017р. - 237600грн., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, яка встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 06 квітня 2017 року [PERSON] подано до суду заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої зазначила, що [PERSON] під час укладення договору іпотеки знала про те, що в будинку зареєстрована та проживає малолітня дитина.. Вказала, що у разі задоволення зустрічного позову [PERSON] майнові права дитини будуть звужені та зазначене обмежить її право користування спірним житловим будинком. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримала, просила його задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, вимоги зустрічного позову підтримав. Представник [PERSON] у судовому засіданні підтримав вимоги за первісним позовом та заперечував проти задоволення зустрічного позову, посилався на те, що приватний нотаріус при посвідченні спірного договору іпотеки не перевірив надані документи, а саме чи зареєстровані у спірному будинку малолітні діти. Треті особи участь свого представника у судовому засіданні не забезпечили, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] з 27 вересня 2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Після добудови будинку сім'я [PERSON] з дитиною 1 жовтня 2010 року зареєструвалися в ньому. 31 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] 330 тис. грн. У якості забезпечення виконання вимог за договором позики між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно умов якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] спірний житловий будинок, договір було посвідчено приватним нотаріусом Задніпряною А.І. При цьому [PERSON] надав нотаріусу довідку від 31.08.2012р. № 744, видану виконавчим комітетом Степанівської сільської ради про те, що у спірному будинку [ADDRESS], ніхто не проживає та не зареєстрований, окрім [PERSON]. Також він надав до приватного нотаріуса письмову нотаріально посвідчену заяву від 31.08.2012р., відповідно до якої він стверджує, що в житловому будинку малолітні та неповнолітні не прописані, не проживають та не мають права користування ним. Сама позивачка за первісним позовом надала до приватного нотаріуса письмову нотаріально посвідчену заяву від 31.08.2012р., відповідно до якої вона заявляє, що укладення договору іпотеки відповідає інтересам сім'ї, правові наслідки такого правочину є зрозумілими для неї, умови правочину відповідають її дійсному волевиявленню. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Подані позивачем у якості доказів на підтвердження своїх доводів довідка від 10 липня 2014 року про те, що в спірному будинку з 5 жовтня 2010 року зареєстрована неповнолітня донька [PERSON], довідки від 22.10.2014 р. №508 та №164 від 21.03.2017, видані виконавчим комітетом Степанівської сільської ради, [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], склад сім'ї: [PERSON] донька, зареєстрована та проживає з 05.10.2010 р., [PERSON] дружина, проживає без реєстрації, суд оцінює критично з урахуванням того, що ці довідки видавалися пізніше ніж було укладено спірний договір іпотеки. Крім того, ці довідки можуть тільки підтвердити факт свідомого надання недостовірних відомостей подружжям [PERSON] приватному нотаріусу з метою укладення договору іпотеки. Покази свідків, допитаних у судовому засіданні, не приймаються судом до уваги з урахуванням положень ст. 59 ЦПК України, тому що не можна підтвердити показами свідків факти, які можуть бути підтверджені виключно письмовими доказами, у даному випадку це факт зареєстрованого/фактичного місця проживання малолітньої дитини. Пояснення представника [PERSON] з приводу того, що приватним нотаріусом при посвідченні спірного договору іпотеки не було перевірено документи щодо місця реєстрації/проживання малолітньої дитини, спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що приватному нотаріусу при посвідченні спірної угоди не було надано документів, із яких вбачається, що у спірному будинку проживає/зареєстрована малолітня дитина. Приватний нотаріус при посвідченні договору іпотеки перевіряє відомості в межах наданих йому документів, виходячи з того, що надані йому документи є достовірними, та не повинен самостійно здійснювати будь-які запити до відповідних органів поза межами наданих відомостей та документів. Надані довідки від 31.08.2012р. № 744, від 10 липня 2014 року, від 22.10.2014 р. №508 та №164 від 21.03.2017, видані виконавчим комітетом Степанівської сільської ради, суд оцінює критично, виходячи з того, що вони видані одним й тим самим органом, проте відомості у них є суперечливими, будь-яких інших доказів з приводу цих обставин суду не надано. Отже, в ході розгляду справи судом не було встановлено фактів звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини на користування житлом, з огляду на що, первісний позов не підлягає задоволенню. Щодо вимог зустрічного позову, то суд приходить до наступного. Отже, як встановлено судом при розгляді первісного позову, 31 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики, за яким останній отримав у борг 330 тис. грн. На забезпечення виконання договору позики між між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки від 31.08.2012р. в реєстрі за № 3416. [PERSON] не виконуються вищезазначені умови, а саме сума боргу не повернута у відповідності до вимог п. б ч. 2 договору позики, вимога про повернення грошових коштів була направлена 01.09.2014р., проте залишилася відповідачем за зустрічним позовом без задоволення. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні бути виконані належним чином та у термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання Відповідно до ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавецем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Умовами договору іпотеки передбачене право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою. Договором іпотеки закріплене право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (далі Закон), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] не виконав свої зобов'язання за договором позики, доказів повного або часткового виконання суду не надано. Так як договір іпотеки, укладений з [PERSON] є дійсним, вимоги позивача за зустрічним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки є правомірними, тому підлягають задоволенню. Крім того, за вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Позивачем у позовній заяві заявлено вимогу про звернення стягнення на майно шляхом реалізації його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; початкову ціну позову встановити у сумі 1105750,19 грн., тобто з урахуванням індексу інфляції, належних письмових доказів щодо оцінки іпотечного майна позивачем суду не надано. Представниками [PERSON] та [PERSON] неодноразово заявлялися клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічнлї експертизи, у задоволенні яких було відмовлено з огляду на те, що сторонами не надавалися належні письмові докази щодо оцінки іпотечного майна, не було надано обґрунтувань щодо неможливості проведення оцінки іпотечного майна та подання її до суду. Призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи з метою встановлення ринкової вартості майна було б доцільне, якщо б у наданих сторонами у справі оцінках вартості такого майна були протиріччя, проте сторони, зловживаючи наданими їм процесуальними правами, з метою затягування розгляду справи, вирішили перекласти тягар доказування на суд. Положеннями ст. 11 та 61 ЦПК України закріплено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем за зустрічним позовом було доведено належними доказами наявність заборгованості відповідача за договором позики та підтверджено неналежне виконання його умов. Проте, зі свого боку відповідач за зустрічним позовом не надав суду доказів, які б свідчили про належне та своєчасне виконання ним грошових обовязків у повному обсязі і відсутності заборгованості перед позивачем. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволенню зустрічного позову із визначенням початкової ціни вартості предмета іпотеки у грошовому вираженні, яка встановлена в п. 1.4. договору іпотеки від 07.12.2007р. - 264150 грн., проте не нижче звичайної ціни на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності(незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також, з відповідачів за зустрічним позовом підлягають стягненню судові витрати у сумі 1651,49грн., понесені позивачем, а саме з [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах з кожного.

Outcome: partial