Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса [PERSON], в якому прохала встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] та позивачки без реєстрації шлюбу протягом періоду з червня 2012 року по 26 лютого 2017 року включно, визнати за позивачкою право власності на 9/10 частки квартири [ADDRESS] та на 9/10 частки транспортного засобу «SEAT» ALTEA STYLANCE, державний номерний знак - ВІ5201ВС. Окрім того, усунути відповідача від права на спадкування після [PERSON], який помер 26.02.2017 року (а.с.2). 01 червня 2018 року [PERSON] уточнила свої позовні вимоги і остаточно прохала суд встановити факт проживання однією сімєю [PERSON], [INFO], та позивачки без реєстрації шлюбу протягом періоду з червня 2012 року по 26 лютого 2017 року включно, та визначити квартиру [ADDRESS] та автомобіль «SEAT» ALTEA STYLANCE, державний номерний знак - ВІ 5201 ВС, спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] (а.с.177). Визнати за [PERSON] право власності на 9/10 частки квартири [ADDRESS] та на 9/10 частки автомобіля «SEAT» ALTEA STYLANCE, державний номерний знак - ВІ5201ВС. Усунути від права на спадкування відповідача [PERSON] після спадкодавця [PERSON], який помер 26.02.2017 року (а.с.). Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] починаючи з червня 2012 року. У цей період вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет дбали один про одного, за спільні кошти придбали спірну квартиру та відремонтували належний [PERSON] спірний автомобіль. Оскільки [PERSON] в 2012 році припинив підприємницьку діяльність, після чого мав незначний та мінливий дохід, спірну квартиру було придбано більше за її кошти, а тому відповідно її частка у майні становить 9/10, а [PERSON] 1/10. 26 лютого 2017 року [PERSON] помер. Після його смерті у приватного нотаріуса [PERSON] за заявою сина [PERSON] була заведена спадкова справа. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON], син [PERSON], має бути усунутий від спадкування, оскільки він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані. Ухвалою суду від 22 серпня 2017 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом (а.с.26). Відповідно до п.9\~Перехідних положень ЦПК України\~(в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 04 червня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON], яка є співвласником спірного транспортного засобу (а.с.198). \~ \~ \~ \~ В судовому засіданні позивачка [PERSON] наполягала на задоволенні своїх вимог з підстав, викладених в позовній заяві та надала суду письмові пояснення про те, що починаючи з червня 2012 року та по день смерті [PERSON], тобто до 26.02.2017 року, вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, дбали один про одного, мали спільний бюджет, спільно проводили дозвілля. В 2012 році [PERSON] припинив свою діяльність як фізична особа-підприємець, офіційно ніде не працював, лише займався наданням послуг з ремонту мобільних телефонів. Протягом всього часу спільного проживання [PERSON] мала стабільний дохід за основним місцем роботи та від зайняття підприємницькою діяльністю. В грудні 2014 року вони придбали спірну однокімнатну квартиру та зробили в ній ремонт за кошти, що належали [PERSON], тому вона вважає, що її частка в спірному нерухомому майні складає 9/10. Окрім того, в 2016 році за кошти [PERSON] було відремонтовано спірний автомобіль, тому позивачка вважає, що її частка у праві спільної сумісної власності на це майно становить 9/10. Вимоги про усунення відповідача [PERSON] від права на спадкування вмотивовані тим, що в травні 2015 року у [PERSON] стався інсульт і протягом двох місяців він проходив стаціонарне лікування, проте його син [PERSON] свого батька не провідував, допомоги на лікування йому не надавав. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавав, в судовому засіданні проти його задоволення заперечував, посилаючись на те, що спірний автомобіль було придбано в 2009 році під час шлюбу, укладеному між [PERSON] та відповідачем [PERSON], тому він не можу бути визнаний власністю позивачки. Спірну квартиру [PERSON] було придбано за його особисті кошти, отримані від продажу іншої квартири у 2012 році, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу та розпискою. На час хвороби батька [PERSON] був студентом та не мав самостійних доходів, тому не міг йому допомагати матеріально. В останні роки свого життя [PERSON] мав заробіток від надання послуг з ремонту мобільних телефонів і сторонньої допомоги не потребував. Відповідачка [PERSON] відзиву на позов не подавала, після залучення її до участі у справі в судове засідання не зявилася, направила суду заяву про розгляд справи у її відсутність, прохала у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON], будучи належно повідомленою про час і місце судового розгляду, до суду не зявилася, направивши заяву про розгляд справи у її відсутність. Ухвалою суду від 12 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про проведення судової будівельно-технічної експертизи (а.с.98). Ухвалою суду від 13 червня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про проведення автотоварознавчої експертизи та судової будівельно-технічної експертизи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26 лютого 2017 року [PERSON] помер (а.с.8). Згідно відомостей зі Спадкового реєстру у приватного нотаріуса [PERSON] заведена спадкова справа після померлого [PERSON] (а.с.106-113). Після [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала померлому на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 26 грудня 2014 року приватним нотаріусом Комсомольского МНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі №1842 (а.с.8) та транспортного засобу «SEAT» ALTEA STYLANCE, 2008 року випуску, державний номер - ВІ5201ВС, що належав йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 23.06.2009 року (а.с.11). Відповідно до ч. ч. 1, 7\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За нормами ч. ч. 1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з червня 2012 року. по 26.02.2017 включно, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги з наступних підстав. В ході розгляду справи, суд встановив, що 26 лютого 2017 року [PERSON] помер (а.с.8). Згідно відомостей зі Спадкового реєстру у приватного нотаріуса [PERSON] заведена спадкова справа після померлого [PERSON] (а.с.106-113). Після [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала померлому на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 26 грудня 2014 року приватним нотаріусом Комсомольского МНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі №1842 (а.с.8) та транспортного засобу «SEAT» ALTEA STYLANCE, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER], що належав йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 23.06.2009 року (а.с.11). Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 31 січня 2005 року попередній шлюб позивачки розірвано (а.с.15), проте доказів на підтвердження того, що після розірвання шлюбу інший шлюб нею не укладався суду не надано. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу укладений між відповідачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] було розірвано 21 березня 2013 року (а.с.49). Свідок [PERSON] показала в суді, що вона є подругою [PERSON] Починаючи приблизно з літа 2012 року [PERSON] та [PERSON] проживати разом в квартирі матері останньої, між ними були добрі відносини, вони разом проводили власне дозвілля, свята, відвідували родичів [PERSON] в Російській Федерації, тобто були як чоловік та дружина. [PERSON] допомагала робити ремонт в придбаній квартирі, яка розташована на проспекті Г.[PERSON]. Свідок [PERSON] показав в суді, що приблизно з 2012 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати разом. Вони жили в квартирі по вулиці Добровольського. [PERSON] до останніх своїх днів працював, надавав послуги з ремонту мобільних телефонів. Після придбання ними однокімнатної квартири [PERSON] допомагав [PERSON] робити в ній ремонт. Свідок [PERSON] показав в суді, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживали в квартирі матері останньої, розташованої в будинку № 35 по вулиці Добровольського в місті Горішні Плавні. В 2015 році [PERSON] лікувався у лікарні. Відповідач [PERSON], будучи допитаною в якості свідка, показала в суді, що [PERSON] був її колишнім чоловіком. Приблизно у 2012 році у них стали погіршуватися відносини, він уходив з дому та повертався. Згодом сімя фактично розпалася, тому [PERSON] запропонувала розділити наявне у них майно. Згідно досягнутої домовленості [PERSON] продав своєму сину [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] (Горішні Плавні) за 16000 доларів США, за які він, з його ж слів, згодом придбав спірну однокімнатну квартиру. Спільний автомобіль залишився в користуванні колишнього чоловіка. 21 травня 2013 року шлюб між ними було розірвано. До останніх своїх днів [PERSON] займався ремонтами мобільних телефонів. Свідок [PERSON] показала в суді, що у 2013 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвали через органи реєстрації актів цивільного стану. Із [PERSON] вона знайома не була, побачила її вперше під час поховання. Аналогічні показання надав в суді свідок [PERSON] В якості доказу на підтвердження обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, суду надано акт обстеження складу сімї без номеру від 06.06.2017 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю в квартирі [ADDRESS] (а.с.13). Із змісту згаданого акту убачається, що його складено «комісією», до складу якої увійшли мешканці згаданого будинку: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Згаданий документ містить відбитки кутового штампу та круглої печатки «Для довідок» Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №4, а також пояснювальний запис наступного змісту: «підписи свідків «Затверджую» представник КЖЕП №4 [PERSON]». При цьому в матеріалах справи відсутні відомості щодо посади зазначеної особи, наявності у неї повноважень складати чи затверджувати акти такої властивості. Надаючи оцінку згаданому доказу, суд звертає увагу на те, що зазначений акт, за своїм змістом, фактично є колективними письмовими поясненням громадян, які до суду позивачем не викликалися та в судовому засіданні не допитувалися. З огляду на викладене та враховуючи приписи ч.1 ст.229 ЦПК України, яка передбачає, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі, зокрема, показання свідків, суд вважає, що відповідно до положень ст.ст.76, 78 ЦПК України викладені в акті від 06.06.2017 року дані не можуть бути визнані допустимими доказами на підтвердження факту проживання однією сімєю, в розумінні ст.ст.3, 74 СК України, та прийняті судом до уваги. За приписами ч.2 ст.3 СК, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сімї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього ж Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Оцінивши надані докази в сукупності, суд вважає, що надані докази є недостатніми для встановлення факту проживання однією сімєю з червня 2012 року, оскільки [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 21 травня 2013 року (а.с.49). Поняття "проживання однією сім'єю" та "член сім'ї" не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім'ї, проте не проживати з ним однією сім'єю. Ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до пункту 21\~постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7\~при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої\~статті 3 СК\~про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Суд критично сприймає показання допитаних свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як доказу на підтвердження факту проживання позивачки та спадкодавця [PERSON] однією сімєю, так як вони підтвердили в судовому засіданні лише факт проживання [PERSON] в квартирі матері позивачки (по вул.Добровольського,35) у звязку із проведенням ремонтних робіт в придбаній [PERSON] спірній квартирі. Разом із цим, доказів на підтвердження ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла позивачем надано не було. Також суд звертає увагу на те, що із змісту нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири вбачається, що на час її придбання, тобто 26.12.2014 року, [PERSON] був зареєстрованим разом із відповідачкою [PERSON] за адресою: м.Комсомольськ (Горішні Плавні), [ADDRESS] (а.с.8). Окрім того, суд наголошує на тому, що в пункті 9 згаданого договору покупець [PERSON] своєю заявою стверджував той факт, що на момент набуття ним вищевказаної квартири, в зареєстрованому шлюбі він не знаходився і однією сімєю без реєстрації шлюбних відносин не проживав (а.с.9). В свою чергу, надані позивачкою копії світлин (а.с.77-92), на яких вона зображена разом із [PERSON], не є належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.\~77,\~78,\~79,\~80 ЦПК України\~та не можуть бути взяті за єдину основу для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сімєю. Відомостей про час і місце фотографування згадані світлини не містять. За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сімєю є недоведеною, оскільки має принципове значення для вирішення інших позовних вимог, і має доводитися належним чином. Позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 9/10 частки квартири за адресою: [ADDRESS] та на 9/10 частки транспортного засобу «SEAT» ALTEA STYLANCE, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно зі ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї (Постанова Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №337-5266/15-ц). Позивачем в якості доказів було надано довідку про заробітну плату за період з січня 2013 року по квітень 2017 року, індивідуальні відомості про застраховану особу, довідку Кременчуцької обєднаної ДПІ Головного управління ДФС у Полтавській області від 11.05.2017 року №871/05 про обсяг доходів за 2012 та 2013 роки, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.69-75). Проаналізувавши вказані докази, суд вважає, що вони не можуть слугувати доказом спільного з [PERSON] бюджету та придбання спірного майна саме за її кошти. Наданий позивачкою акт виконаних робіт наданий ФОП [PERSON] (а.с.65), суд не може прийняти в якості доказу ремонту автомобіля [NUMBER], оскільки з його змісту не можливо встановити який саме автомобіль ремонтувався. Стосовно автомобіля, суд бере до уваги, що його було придбано померлим [PERSON] у період шлюбу, та він є спільною власністю з колишньою дружиною [PERSON], про що міститься відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу від 23.06.2009 року (а.с.11), а відповідно спільною власністю з [PERSON] бути не може. Твердження позивачки [PERSON] про те, що спірну квартиру було придбано за належні їй кошти ґрунтуються виключно на припущеннях, які належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.\~77,\~78,\~79,\~80 ЦПК України\~не підтверджено. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили в суді, що після припинення у 2012 році державної реєстрації фізичної особи-підприємця [PERSON] до останніх своїх днів продовжував неофіційно здійснювати підприємницьку діяльність щодо ремонту побутових виробів, тобто мав неофіційний мінливий дохід. Згадану обставину також визнала позивачка у своїх усних та письмових поясненнях, тому суд вважає її встановленою в силу ч.1 ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що спірну квартиру [PERSON] було придбано за 171000 грн. після того, як 08.09.2012 року ним було відчужено квартиру [ADDRESS], яка була спільною сумісною власністю [PERSON] та його дружини [PERSON] Від продажу належної йому ? частки квартири [PERSON] отримав 16000 доларів США, що підтверджується його розпискою від 08.09.2012 року та нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 08.09.2012 року (а.с.49-54). Відповідач [PERSON], будучи допитаною в якості свідка, підтвердила в суді, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08.09.2012 року на виконання усної домовленості щодо поділу майна подружжя [PERSON] фактично продав сину належну йому частку у спільній сумісній власності подружжя квартири за 16000 доларів США, які сплатила [PERSON] за свого неповнолітнього сина. Відповідно до офіційного курсу національною валюти НБУ станом на 08.09.2012 року 16000 доларів США фактично відповідають вартості ? частки квартири, зазначеної в договорі купівлі-продажу від 08.09.2012 року (а.с.51). З огляду на викладене, суд вважає не спростованими доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] про придбання [PERSON] спірної квартири за рахунок особистих коштів останнього, отриманих відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08.09.2012 року у розмірі 16000 доларів, які підтверджено зазначеними вище письмовими доказами. Відповідно до офіційного курсу національної валюти НБУ станом на 26.12.2014 року 16000 доларів США становить 252302 грн., що значно більше ніж вартість спірної квартири визначеної договором купівлі-продажу - 171000 грн. (а.с.8). Отже, враховуючи, що факт спільного проживання як чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] не встановлено, доказів спільного бюджету та ведення спільного господарства за час спільного проживання не надано, позовні вимоги про визнання права власності на частки спірних квартири та автомобіля є безпідставними та необґрунтованими. В якості самостійної підстави для визнання за нею права власності на частку спірного майна та збільшення її розміру, позивачка [PERSON] посилалася на те, що її коштом було здійснено ремонт належних [PERSON] квартири та автомобіля, тому вона вважає, що набула права власності на частку згаданого майна за рахунок істотного збільшення його вартості. Проте суд вважає зазначені доводи неспроможними та таким, що ґрунтуються виключно на вільному і хибному тлумачення позивачем положень ст.62 СК України та фактичних обставин справи. В частині позовних вимог про усунення [PERSON] від права на спадкування після [PERSON], який помер 26.02.2017 року, суд вважає їх необґрунтованими, за наступних обставин. Так, відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Так, позивачем жодних належних та допустимих доказів безпорадного стану [PERSON] надано не було. В матеріалах справи міститься виписка з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON], який перебував на стаціонарному лікуванні в період з 28.05.2015 року по 15.06.2015 року з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІІ стадії, гостре порушення мозкового кровооббігу погеморагічному типу в басейні правої середньомозкової артерії (а.с.64), яка не свідчить про безпорадний чи тяжкий стан [PERSON] Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Жодних доказів ухилення сина надавати допомогу батькові позивачем надано не було. Крім того, в ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження та обставина, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Суд, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, давши їм юридичну оцінку та визначивши відповідні їм правовідносини, приходить до висновку про повну відмову у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed