Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

01.03.2017 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом та після уточнення позовних вимог в судовому засіданні 25.05.2017 просив суд: позбавити [PERSON], [INFO], права користування житловим приміщенням, шляхом виселення з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 2-4, 57-58). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 14 березня 2015 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, та, перебуваючи у шлюбі, 09.08.2015 року відповідач народила спільну дитину сина [PERSON], а також, що після одруження сторони спільно проживали в належній позивачу на праві власності однокімнатній квартирі за вищевказаною адресою. Позивач також зазначає, що одруження виявилось невдалим, і рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2017 року шлюб між ними було розірвано, проте після розірвання шлюбу відповідач та малолітня дитина залишились проживати в квартирі позивача. Позивач стверджує, що після розірванню шлюбу на фоні неприязних відносин між ними виникають постійні сварки, відповідач порушує правила співмешкання, застосовує до позивача фізичну силу, а він, як чоловік не може завдати їй пошкоджень, тому змушений терпіти перебування відповідача у власній квартирі. Позивач також зазначає, що, проживаючи в квартирі позивача, відповідач не несе витрат, повязаних уз утриманням квартири, не сплачує за комунальні послуги, квартиру, своєю поведінкою порушує правила співмешкання у квартирі, під час його перебування на роботі, продає його власні речі, що змушує його звертатися з відповідними заявами до поліції щодо протиправної поведінки відповідача, а саме:13.08.2016, 07.11.2016, 08.11.2016, 31.01.2017, 06.02.2017, 10.02.2017. Крім того, позивач зазначає, що 17.02.2017 року на підставі постанов про призначення судово-медичної експертизи, був направлений на експертизу для встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. Позивач стверджує, що не може використовувати власне житло перебування позивача та відповідача на одній території неможливо, а також, що на всі його прохання, відповідач відмовляється звільнити його квартиру. Позивач зазначає, що не має коштів на оренду житла, разом з цим, відповідач має на праві власності житловий будинок загальною площею 65,7 кв. м., житловою площею 28,7 кв.м., який розташований : Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с.Улянівка, вул.Підгірна, буд.№1. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позов, просили його задовольнити. Додатково позивач пояснив, що з листопада 2016 року через сімейні сварки він почав проживати у сестри в м.Києві та лише навідувався до сімї та квартири, де проживали дружина з сином. З січня 2017, після розірвання шлюбу відповідач в квартиру його не допускає, закривається на внутрішній замок, внаслідок чого він вимушений був звертатися до голови ОСББ, щоб той поговорив з відповідачкою, а також до поліції, та викрутив внутрішній замок. Він звертався до поліції також з приводу того, що відповідач його била, а також, що з квартири без його відома зникали його речі, зокрема: диван, документи. 31 січня 2017 року рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили, і з того часу він в квартирі не проживає. Він не заявляє вимогу щодо виселення сина, але не проти, щоб син залишився з відповідачкою, жив в належному відповідачу будинку, де він буде його відвідувати. Він також зазначає, що квартира однокімнатна, їм нема де жити разом, а відповідач без його згоди запрошує свою матір та сестру, яка проживала в його квартирі з дітьми, в той час, як він жив у своєї сестри. За квартиру та комунальні послуги він сплачував до березня місяця, як перестав платить, зявився борг. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували. Відповідач пояснила, що не чинила перешкод позивачу у користуванні квартирою, в якого є ключі та доступ до квартири. Вони з відповідачем домовились, що після розірвання шлюбу вона із сином залишиться жити в квартирі та буде сплачувати комунальні послуги, оскільки жити в будинку, про який зазначає позивач вона з сином не може, бо цей будинок садового типу, призначений для використання в літній період, без ремонту. Також домовлялися, що вона не буде подавати на аліменти, але по березень включно комунальні послуги сплачував позивач. Їх син з осені ходить в садочок-школу раннього розвитку, а в селі такої можливості не буде. Вона зазначає, що з листопада 2016 року через те, що в них почали виникати сварки, під час яких позивач став застосовувати фізичну силу, він з власної ініціативи став проживати окремо від них: з понеділка по середу в сестри в м.Києві, де позивач працює, на вихідних в будинку в Переяслав-Хмельницькому районі. Зазначає, що позивач зявлявся, щоб виганяти їх з сином з квартири, внаслідок чого були звернення до поліції. Викладені в позовній заяві обставини, що вона бє позивача, вона заперечує, стверджує, що це позивач її бив. Вона визнає, що її мати приїздила до неї, що допомагати дивитися за сином, а також не декілька днів приїздили в гості сестра з дітьми, позивача в цей час в квартирі не жив. Вона проти виселення, оскільки вважає, що разом із сином може виселитися лише в кращі умови. Представник органу опіки та піклування Служби у справах сімї та дітей Бориспільської районної державної адміністрації пояснила, що позивач звертався до них з приводу того, що не може потрапити до квартири, на що йому було розяснено, що це віднесено до компетенції служби. В даних правовідносинах інтереси дитини на порушені, місце проживання дитини не визначено, малолітній син сторін зареєстрований та проживає в спірній квартирі. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п'ятої статті 13\~цього Кодексу. В тому числі, за змістом ч.3 ст.13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно дост.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі розяснено, що згідно з ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У судовому засіданні встановлено, що сторони 14 березня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну малолітню дитину сина [PERSON], і рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2017 року, яке набрало законної сили 31.01.2017 року (а.с.5). Позивачу на праві власності належить однокімнатна квартири , яка знаходиться в [ADDRESS], в якій зареєстровані: позивач [PERSON] з 07.10.2009 року, відповідач [PERSON] з 29.11.2014 року та син сторін [PERSON] з 31.08.2015 року. Наведене підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та довідкою Великоолександрівської сільської ради №13 від 20.02.2017 (а.с.6,7 7-зворот). Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №78419109 від 19.09.2017, відповідачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований в с.Улянівка Переяслав-Хмельницького району Київської області по вул.Підгірна, буд.№1. Право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу №1-147 від 24.10.2015 року (а.с.8). Також встановлено, що позивач неодноразово у 2016 році, а також у січні та лютому 2017 року, а також у квітні 2017 року звертався до Бориспільського відділу поліції з заявами на те, що відповідач не допускає його в квартиру, викидає його речі, безпідставно викликає на нього поліцію, з приводу сварки із тещею, зникнення належного йому майна, а також направлявся на судово-медичну експертизі з приводі його скарг на побиття відповідача, що вбачається з наданих позивачем копій висновків Бориспільського відділу поліції, звернень позивач та супровідних листів Бориспільського відділу поліції, талонів-повідомлення, постанови про призначення судово-медичної експертизи, направлення та консультації невропатолога, долучених позивачем до матеріалів справи (а.с.9,21-39). Проте, такі докази не є належними і допустимими доказами, що відповідачем створені перешкоди позивачу для користування належним йому майном квартирою, в якій зареєстрована та проживає відповідач та малолітній син сторін, оскільки надані письмові документи лише підтверджують факт звернення позивача. Дійсно відповідно до вимог ч.1 ст.321, ст. 391 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.155 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Водночас ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічні за змістом положення містяться в ст.156 Житлового кодексу Української РСР, яка зокрема передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, яка передбачає порядок встановлення плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Та обставина, що відповідач була вселена в належну позивачу квартиру за згодою позивача, ним не оспорюється. За змістом ст.157 та ст.116 Житлового кодексу Української РСР, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи спосіб захисту свого порушеного права, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Проте, належних, допустимих і достатніх доказів того, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення в належній позивачу квартирі, використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі, суду надано не було, оскільки ці обставини відповідачем не визнаються, а надані позивачем письмові докази цих обставин не доводять. Також відсутні будь-які докази того, що до відповідача [PERSON] застосовувались заходи запобігання і громадського впливу. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено заявлені ним позовні вимоги та наявність підстав для виселення відповідача, та що обраний спосіб захисту не є зловживанням правом, і тому у задоволенні позову слід відмовити. В звязку з цим відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають, судові витрати відповідача по справі не значаться. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed