Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-09 00:00:00

У квітні 2013 року Публічне Акціонерне Товариство «ДЕЛЬТАБАНК» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про виконання зобов'язань за кредитним договором. У позові зазначив, що з 28 лютого 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк", правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 27-0041003/ФК-08, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 5.400 грн. зі сплатою 19% річних. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 21 березня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 4.538,23 грн.. Спираючись про таке, позивач просив про стягнення з відповідача вказаних сум. Під час судового розгляду справи представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, повідомлення, що було надіслано їй за місцем її проживання, поштою повернуте через небажання відповідача його отримувати. Зважаючи про те, що у справі наявні достатні докази про права та взаємини сторін, та немає необхідності в їх особистих поясненнях для прийняття рішення по суті справи, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності цього відповідача. Судом встановлено, що 28 лютого 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк", правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 27-0041003/ФК-08, відповідно до умов якого [PERSON] отримала споживчий кредит в розмірі 5.400 грн. на строк до 28 лютого 2010 року в обмін на зобов'язання щомісячно погашати заборгованості за кредитом та процентів за користування ним. Оскільки свої зобов'язання за договором відповідачі не виконали, у квітні 2013 року банк звернувся до суду із цим позовом. Але згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно з п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Вирішуючи цей спір, суд виходе також з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, яка є обов'язковою для застосування на території України. Зокрема, у пункті 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України», яке є обов'язковим на території України, наголошено на тому, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми (см. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, Reports 1996 IV). Це означає: ? з одного боку - що задоволення цього позову суперечить принципу справедливості; ? з іншого боку - що заявлений позов є недоведеним адже надані позивачем докази щодо обставин виконання/невиконання зобов'язань у період до вересня 2009 року є вочевидь неналежними та недостатніми. За такого підстави для задоволення позову є відсутнім, через що у його задоволені слід відмовити.

Outcome: dismissed