Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

01.02.2019\~року [PERSON] \~звернулась до\~Бабушкінського районного\~ суду\~м.\~Дніпропетровська \~з \~позовом до\~відповідача про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовує наступним чином. З 25.11.1995 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. 16.02.2015 року її родичі подарували їй квартиру [ADDRESS] . В квартирі зареєстровані її родичі та відповідач [PERSON] , з яким шлюб розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2018 року. Відповідач у квартирі не мешкає, комунальні послуги не сплачує, має постійне житло у вигляді квартири [ADDRESS] . Отримувана нею заробітна плата є незначною, внаслідок чого тягар сплати комунальних послуг за відповідача є для неї непомірним. Відповідач більше десяти років не мешкає у її квартирі, вже не належить до членів її сім`ї, спільне господарство з нею не веде, а тому звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом позбавлення відповідача права користування квартирою. Ухвалою суду від 01.03.2019 року відкрито провадження у справі. 26.09.2019 року до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи у відсутність представника Департаменту, згідно з вимогами чинного законодавства. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.09.2019 року відхилено апеляційну скаргу відповідача на ухвалу суду від 01.03.2019 року про відкриття провадження у справі. 27.12.2019 року відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому прохав залишити позов без задоволення. Зазначив, що позовних вимог не визнає, оскільки на час подання відзиву триває касаційне провадження за його скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2018 року про розірвання шлюбу. Через те, що шлюбні стосунки не припинені, він, як член сім`ї власниці майна, має право користуватись житлом. 27.12.2019 року відповідач надав заяву про залишення позову [PERSON] без розгляду через зловживання нею правом на судовий захист. 05.02.2019 року позивач надала свої письмові пояснення, у яких зосередила увагу суду на тих фактах, що відповідач мешкає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується наданими ним заявами по справі та поштовими конвертами. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2018 року набрало законної сили 17.07.2019 року. Відповідач квартирою не цікавиться, особистих речей у ній не має, понад рік не проживає на спірній житловій площі без поважних причин. Ухвалою суду від 19.02.2021 року справу прийнято до провадження цим складом суду та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. 08.04.2021 року до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи у відсутність її представника. Ухвалою суду від 28.04.2021 року відмовлено у задоволенні заяви про залишення позову без розгляду. Ухвалою суду від 10.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Допитані у судовому засіданні 26.07.2021 року свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач у квартирі позивачки не мешкає з 2005 року, особистих речей у квартирі не має, мешкає за іншою адресою. [PERSON] пояснила, що позивачка є її донькою, після укладення шлюбу мешкала з відповідачем у іншому житлі, а у 2017 році, припинивши шлюбні стосунки, повернулась разом з дітьми до квартири, де вона мешкає. [PERSON] показала, що відповідач особистих речей у квартирі не має, повернутись до неї спроб не вчиняв. Ухвалою суду від 26.07.2021 року поновлено судовий розгляд справи після виходу суду до нарадчої кімнати у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів сплати судового збору. 30.07.2021 року до суду надійшла заява позивачки про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору та про розгляд справи у її та її представниці відсутності. Сторони та третя особа у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивачем та третьою особою раніше надано заяви про розгляд справи у їх відсутність, відповідач письмових заяв чи клопотань не надав, однак скористався правом на подання відзиву на позов. В зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до вимог ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ \~Згідно з\~вимогами ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, 25.11.1995 року сторони по справі уклали шлюб, який розірвано заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2018 року. 16.02.2015 року, на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Алєксєєнко В.О. за реєстровим № 33 від 16.02.2015 року, позивачка набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 18251 про склад сім`ї, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 25.10.2018 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивачка, її батьки [PERSON] , [PERSON] , доньки позивачки [PERSON] та [PERSON] , а також відповідач [PERSON] . Відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 18.06.2001 року. Згідно з актом КП «Жилсервіс-2» ДМР від 21.08.2018 року, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не мешкає з 2007 року. У поданих відповідачем заявах та апеляційній скарзі [PERSON] зазначає, що мешкає у квартирі [ADDRESS] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.07.2019 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2018 року про розірвання шлюбу між сторонами залишено без змін. Відповідно до акту мешканців будинку [ADDRESS] , що складений 01.08.2019 року, відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не мешкає з 21.08.2018 року по 01.08.2019 року. Відповідно до акту мешканців будинку [ADDRESS] , що складений 03.02.2020 року, відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не мешкає з 01.08.2019 року по 03.02.2020 року. Відповідно до акту мешканців будинку [ADDRESS] , що складений 27.04.2021 року, відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не мешкає з 21.08.2018 року по 27.04.2021 року. Постановою Верховного Суду від 15.01.2020 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17.07.2019 року залишено без змін. Відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2018 року набрало законної сили 17.07.2019 року. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, у зв`язку з розірванням шлюбу, перестав бути членом сім`ї власниці нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] . Досліджені судом докази та допитані у судовому засіданні свідки підтверджують той факт, що відповідач [PERSON] не проживає у належній позивачці квартири з 2005 року, тобто перестав проживати у ній задовго до припинення шлюбних стосунків. Надані відповідачем до суду письмові заяви вказують на те, що він постійно мешкає у іншому житлі. Докази, які підтверджують факт чинення відповідачу перешкод у користуванні спірною житловою площею не здобуто і відповідачем не надано. З показів свідків встановлено і те, що відповідач у квартирі [ADDRESS] особистих речей не має, наміру повернутись до квартири жодного разу не виявляв, спроб вселення не вчиняв. Надані позивачкою копії квитанцій вказують на те, що вона одноосібно несе тягар утримання майна зі сплати комунальних послуг та інших платежів. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ч.1-5 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. У відповідності до вимог ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правового висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до вимог статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Сторони по справі перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2018 року, що набрало законної сили 17.07.2019 року. Позивачкою у шлюбі набуто у особисту приватну власність, у дар, квартиру [ADDRESS] . У квартирі зареєстрований, однак не мешкає з 2005 року відповідач. Відповідачу перешкоди у користуванні квартирою не чинились, місце реєстрації ним залишено разом з позивачкою та дітьми, у період перебування сторін у шлюбі. Після припинення фактичних шлюбних стосунків, позивачка, разом з дітьми, повернулась проживати у належну їй на праві власності квартиру, а відповідач залишився проживати у квартирі [ADDRESS] . На цей час, внаслідок розірвання шлюбу, відповідач членом сім`ї власника житла не є. Відповідач тривалий час, з 2005 року, без поважних причин у квартирі не проживає, особистих речей у ній не має. У квартирі відповідач був зареєстрований за часів, коли власником майна були батьки позивачки. Після того, як позивачка стала обдарованою, тобто після зміни власника майна, відповідач у квартирі не мешкав. Внаслідок тривалого непроживання відповідача у квартирі [ADDRESS] , у зв`язку з його фактичним проживанням у квартирі [ADDRESS] , позивач вимушена нести тягар з утримання нерухомого майна пропорційно кількості зареєстрованих осіб, а не відповідно кількості осіб, що мешкають у житлі, що суперечить її майновим інтересам. Оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, без поважних причин не проживає у квартирі понад рік, припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин, у зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом підлягають задоволенню. Формулювання [PERSON] позовних вимог щодо підстав для зняття з реєстрації суд, як окрему позовну вимогу, не розглядає, оскільки така належним чином не сформульована, пред`явлена знеособлено, тобто без вказівки особи, яка повинна зняти відповідача з реєстрації, є передчасною, з огляду на положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно з якою зняття з реєстраційного обліку здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, вимог ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 768 грн.40 коп. Надміру сплачений позивачем судовий збір у сумі 139 грн. 60 коп. підлягає поверненню позивачці. На підставі викладеного,

Outcome: approved