Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

01 березня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - Відповідач, ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебуваючи на посаді проходчика-підривника 6 розряду шахти «Первотравнева-І» Першотравневого рудоуправління в/о «Кривбассруда, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Криворізький залізорудний комбінат», 12.08.1985 року близько о 22 год. 55 хв., під час пересування до пасажирського составу по штреку доставочному горизонту 850 м., внаслідок нещасного випадку, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «закритий вивих лівого плеча, відрив в/бугра лівого плеча». Нещасний випадок на виробництві стався під час виконання позивачем своїх трудових обов`язків під час пересування до пасажирського составу по штреку доставочному горизонту 850 м. Відповідно до п.15 акту Форми Н-1, компетентною комісією встановлено, що видом події, який призвів до настання нещасного випадку є - падіння потерпілого на поверхню. Висновком ЛТЕК від 28.10.1991 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності в зв`язку з трудовим каліцтвом, та встановлено ІІІ групу інвалідності. Після неодноразових щорічних переоглядів, 03.09.2014 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та третю групу інвалідності з 01 жовтня 2014 року, безстроково. Вважає, що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є належним відповідачем у даній справі, скільки є правонаступником прав та обов`язків Першотравневого Рудоуправління ВО «Кривбасруда». У зв`язку із ушкодженням здоров`я позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ. Вказав, що він постійно відчуває сильний фізичний біль, тривалий час був суттєво обмежений в можливості пересуватись в просторі, вимушений був знаходитись на стаціонарному лікуванні, проходив тривалі курси реабілітації. Наразі відчуває постійний біль та обмежену рухливість в районі лівого плечового суглобу, лівого передпліччя, що порушує сон позивача, не дозволяє йому нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Позивач, внаслідок зазначених ушкоджень, не в змозі як слід реалізовувати себе в професійній сфері, так як залежний від наслідків отриманого каліцтва, що несприятливо позначається на його матеріальному становищі. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 180 000 грн. Ухвалою суду від 09 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з викликом сторін. 30 березня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що події, у зв`язку з якими у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце 28.10.1991 року, тобто з дня встановлення йому первинно висновком ЛTEK втрати професійної працездатності, у зв`язку з чим повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема ЦК України, в редакції 1963 року. Натомість, діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК України, в редакції 1963 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я. Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності виникло на підставі ст.440-1 ЦК України, яка на час виникнення спірних правовідносин, а саме 28.10.1991 року не існувала. Законодавство, що було чинним на час отримання позивачем ушкодження здоров`я на виробництві а саме 28.10.1991 року, не містило положень про відшкодування моральної шкоди роботодавцем. Крім того, ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» не є належним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступником тієї частини ВО «Кривбасруда», до якої входила шахта «Першотравнева», на якій працював позивач. Вказав, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди, надані позивачем докази є лише документами, що підтверджують виникнення професійної працездатності, і не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди позивачу. Позивач вважає, що правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої шахти «Першотравнева» є ДП «Кривбасшахтозакриття» та ПрАТ «ПІВНГЗК», що підтверджується інформацією про результати діяльності ДП «Кривбасшахтозакриття» за 9 місяців 2020р. та за 2019р., 2013 роки, яка є відкритою для загального доступу на сайті вказаного підприємства. Станом на 01.01.2020 року на обліку ДП «Кривбасшахтозакриття» знаходяться в користуванні землі загальною площею 423,592 га, за якими нараховується та сплачується податок на землю. в т.ч.: шахта «Першотравнева» 74.300 га. ДП «Кривбасшахтозакриття» отримує дохід - відшкодування витрат амортизації ОЗ, залучених до виконання проектів ліквідації шахти. Таким чином, фактично ДП «Кривбасшахтозакриття» та ПрАТ «ПІВНГЗК» визнають за собою факт правонаступництва Першотравневого рудоуправління, ш. «Першотравнева», ш. «Першотравнева-1», перебування в бухгалтерському обліку майна ш. «Першотравнева», ш. «Першотравнева-1», отримання доходів від перебування значного майна на балансах підприємств, який відповідно до ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування з боку ПАТ «Кривбасзалізрудком». Оскільки майно ш. «Першотравнева» (будівлі, споруди, земельні ділянки) обліковуються за ДП «Кривбасшахтозакриття» ПрАТ «ПІВНГЗК», відповідно вони, а не ПАТ «Кривбасзалізрудком» є правонаступниками майнових та немайнових прав Першотравневого рудоуправління, ш. «Першотравнева», ш. «Першотравнева-1» ДВО «Кривбасруда», які пов`язані виключно з наявністю майна в бухгалтерському обліку підприємств, чи його відсутністю. Звертають увагу суду на те, що при передачі майна від ДАК «Укррудпром» до дочірнього підприємства «Криворізький залізорудний комбінат» ш. «Першотравнева-1» не передавалося, що підтверджується бухгалтерською довідкою. Станом на 01.01.2001 року до складу дочірнього підприємства «Криворізький залізорудний комбінат» входили шахти: ім. Леніна, «Гвардійська», «Октябрська», «Родіна» та «Більшовик», що займалися видобутком товарної руди, тобто було відсутнє майно вказаної вище ш. «Першотравнева». Наказом Державного комітету промислової політики України та Фонду державного майна України № 66 від 19.02.2001р. та №245 від 19.02.2001р. «Про реорганізацію дочірнього підприємства «Криворізький залізорудний комбінат» з липня 2001р. ДП «КДЗРК» перетворене у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», засновником якого стала державна акціонерна компанія «Укррудпром». Оскільки до статутного фонду ПАТ «Кривбасзалізрудком», створеного в процесі корпоратизації та приватизації, не увійшло та не входить майно ш. «Першотравнева» (ані будівлі, ані споруди, ані земельна ділянка), очевидно, комбінат не є та не може бути правонаступником майнових та немайнових прав ш. «Першотравнева-1» ДВО «Кривбасруда». Зазначили, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі - Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року). Зокрема, чинним податковим законодавством передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] з 19.12.1979 р. працював на посадах помічника машиніста екскаватора, гірника, підземного прохідника, підземного прохідника з правом ведення вибухових робіт, гірником очисного забою з правом ведення вибухових робіт, підсобним працівником на шахті «Першотравнева» Першотравневого управління Виробничого об`єднання «Кривбасруда», звільнений 02.10.1995 року за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з переходом на інвалідність ІІ групи ( копія трудової книжки (а.с.14-16). 12 серпня 1985 року о 22 годині 55 хвилин, під час пересування до пасажирського составу по штреку доставочному горизонту 850 м., внаслідок нещасного випадку, позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді: «закритого вивиху лівого плеча, відрив в/бугра лівого плеча». Згідно акту №11 від 13.08.1985 року Форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві, що стався 12.08.1985 року, складеного на підприємстві Рудоуправління Першотравневе ВО «Кривбасруда», проведено розслідування нещасного випадку що стався на шахті «Першотравнева-1» з [PERSON] . У вказаному акті зазначено, що 12.08.1985 року о 22 годині 50 хвилин під час пересування до пасажирського составу по штреку доставочному горнизону 850 прохідник дільниці №1 [PERSON] спіткнувся об рейку, впав на витягнуту ліву руку. В наслідок нещасного випадку, [PERSON] отримав тілесні ушкодженні у вигляді: «закритого вивиху лівого плеча, відрив в/бугра лівого плеча». Відповідно до п. 15 акту, видом події, який призвів до настання нещасного випадку є падіння потерпілого на поверхню. Відповідно до п. 15-1 акту, причинами нещасного випадку є порушення правил пересування по горизонтальним гірничих виробках. (а.с.17 ). Згідно копії довідки ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, потреби в додаткових видах допомоги від 28.10.1991 року [PERSON] первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом та ІІІ групу інвалідності. В подальшому [PERSON] неодноразово проходив переогляди 06.10.1992, 23.09.1993, 05.05.1994, 22.09.1994, 07.10.1996, 08.10.1997, 13.10.1999, 18.10.2000, 03.10.2001, 09.10.2002, 01.10.2003, 06.10.2004, 20.09.2006, 02.10.2008, 06.10.2010, 19.09.2012, і відповідно до виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги від 03.09.2014 йому було встановлено повторно 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, безстроково з 01 жовтня 2014 року, встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с. 21-27). Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Спори щодо відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була передбачена вперше Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року, згодом Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України. Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Так, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. Як вбачається з матеріалів справи, події, у зв`язку з якими у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце 28.10.1991 року, тобто з дня встановлення йому первинно висновком ЛТЕК втрати професійної працездатності, у зв`язку з чим повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин. При цьому, діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК України, в редакції 1963 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я. Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності виникло на підставі ст.440-1 ЦК України, яка на час виникнення спірних правовідносин, а саме 28.10.1991 року, не набрала чинності. До набрання чинності зазначеної норми, правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених Постановою Кабінету міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, зі змінами та доповненнями, затвердженими Постановами Кабінету міністрів України від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року № 410, від 02.10.1995 року № 777, від 10.01.1996 року № 34, тобто також після виникнення між сторонами правовідносин. Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 01 липня 1993 року. Закон України «Про охорону праці» передбачає, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, однак зазначений Закон введено в дію з дня його опублікування, а саме, 24 листопада 1992 року, тобто також після виникнення між сторонами правовідносин. Статтею 237-1 КЗпП України, щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику КЗпП України доповнено з 24.12.1999 року, тобто після виникнення між сторонами спірних правовідносин. Отже, як на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я на виробництві під час нещасного випадку 12.08.1985 року так і станом на дату первинного встановлення втрати працездатності висновком ЛТЕК від 28.10.1991 року діюче законодавство не містило положень про відшкодування моральної шкоди роботодавцем. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди роботодавцем не ґрунтуються на законі, а тому у їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed