Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після її батька, [PERSON], який помер 23.09.2016 року у м. Шахтарськ Донецької області. Позовні вимоги обґрунтовуються, зокрема, тим, що позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] за законом, однак в нотаріальному порядку не може оформити свої спадкові права, оскільки не подала своєчасно заяву про прийняття спадщини з причин, які від неї не залежали, а саме через смерть батька на тимчасово окупованій території та встановлення факту його смерті лише 21.02.2018 року Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області. До складу спадщини входить неотримана пенсія, яку батько позивача отримував через УПФУ в Оріхівському районі Запорізької області. Ухвалою від 15.06.2018 року було відкрито провадження у справі, та вирішено про її розгляд в порядку загального позовного провадження. В ході підготовчого провадження щодо вирішення питань, зазначених у ч. 2 ст. 197 ЦПК України, від учасників справи клопотань не надходило. Щодо врегулювання спору за участю судді в порядку глави 4 Розділу ІІІ ЦПК України питання перед судом не порушувалось. Підстав для прийняття процесуальних рішень, передбачених п. п. 1, 2 ч. 2, ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, не встановлено не було. Ухвалою від 11.07.2018 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до розгляду на 26.07.2018 року. Позивач в судове засідання з розгляду справи по суті не зявилась, будучи належним чином повідомленою, подала письмову заяву про підтримання позовних вимог та про розгляд справи без її участі. Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, відзиву на позов не подав, надав заяву про розгляд справи без його участі, щодо суті спору поклався на розсуд суду. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Позивач [PERSON] (дівоче прізвище «Ковчуга»), [INFO], є рідною донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії V-НО № 435416, виданим Відділом ЗАГС м. Шахтарськ Донецької області 09.08.1983 року. 29.10.2011 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та взяла його прізвище «Полозюк», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії 1-НО № 268459, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Шахтарську Шахтарського районного управління юстиції у Донецькій області 29.10.2011 року. 23.09.2016 року батько позивача, [PERSON], помер у м. Шахтарськ Донецької області, факт чого встановлений Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.02.2018 року у справі № 310/1039/18, на підставі якого 27.04.2018 року Докучаєвським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області було видане Свідоцтво про смерть серії ІІ-НО № 012177. У звязку із смертю [PERSON] за ним відкрилась спадщина. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Постановою державного нотаріуса Шахтарської державної нотаріальної контори 16.05.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] з тих підстав, що позивач у встановлений законом шестимісячний строк не подала заяву про прийняття спадщини та не може вважатись такою, що її прийняла в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки доказів постійно проживання із спадкодавцем на момент його смерті позивачем надано не було. Згідно копій паспортів позивача та померлого [PERSON], станом на день його смерті позивач дійсно не була зареєстрована за місцем проживання батька, та за загальним правилом вважається такою, що не проживала з ним постійно. В обґрунтування своїх вимог про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини посилається на те, що не мала можливості своєчасно виконати вимоги ст. 1270 ЦК України через обставини, які не залежали від її волі, а саме через проведення антитерористичної операції та втрату органами державної влади України контролю над окремими районами Донецької та Луганської областей, і в тому числі над м. Шахтарськ Донецької області. Зазначені обставини є загальновідомими та визнані на законодавчому та міжнародному рівні, а тому окремому доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 8 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року, правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" , іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України, принципами та нормами міжнародного права. У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України, принципами та нормами міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Визначений Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" порядок регулювання правочинів та реалізації прав субєктів, визначених частинами шостою і сьомою цієї статті, поширюється з урахуванням необхідних змін (mutatis mutandis) на тимчасово окуповані території України у Донецькій та Луганській областях. У позові зазначено, що до складу спадщини [PERSON] входить лише недоотримана ним пенсія, яку він отримував, як тимчасово переміщена особа, через Управління Пенсійного Фонду України в Оріхівському районі Запорізької області. Водночас, доказів надання батьку статусу тимчасово переміщеної особи та перебування на обліку в Управлінні соціального захисту населення Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області, позивач не надала, про причини їх неподання не повідомила, клопотання про їх витребування не заявила. Крім того, ухвалою про залишення позовної заяви без руху від 04.06.2018 року суд звертав увагу позивача на те, що Управління соціального захисту населення Оріхівської державної адміністрації Запорізької області, в якому, як стверджує позивач, спадкодавець [PERSON] перебував на обліку як тимчасово переміщена особа, є окремою юридичною особою, а тому може від власного імені бути відповідачем у цивільній справі. Водночас, якщо [PERSON] отримував пенсію за віком через органи Пенсійного Фонду України, то позивачу слід мати на увазі, що станом на час подання позову м. Оріхів та Оріхівський район Запорізької області належать до території, яка в сфері пенсійних відносин належить до юрисдикції Пологівського обєднаного управління Пенсійного Фонду України. Однак на наведені обставини позивач уваги не звернув та залишив позивачем за своїми вимогами Оріхівську районну державну адміністрацію Запорізької області, яка в даному випадку не є належним відповідачем, оскільки цей орган державної влади не є та за жодних обставин не може стати учасником відносин щодо спадкування будь-якого майна, що входить до складу спадщини [PERSON] Клопотання про заміну відповідача у справі від позивача не надходило. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 розяснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК) , а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, вказується, що у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що відмова у цьому позові не позбавляє її права звернутись до суду з аналогічними вимогами до належного відповідача. Враховуючи вищенаведене, на підставі 1268, 1270 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed