Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

01.07.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] з позовом про визнання договору недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 16.06.2014 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення за адресою: м. Львів, вул. Таманська, 4/1. Відповідно до даного договору [PERSON] передав [PERSON] у строкове платне користування строком на один рік приміщення № 1 площею 5,2 кв.м., № 2 11,7 кв.м., № 5 23,9 кв.м., № 6 12,2 кв.м., частину приміщення № 7 28,6 кв.м., приміщення № 8 5,3 кв.м., № 9 8,5 кв.м., № 10 1,2 кв.м., всього 69,6 кв.м. Даний договір позивач вважає недійсним з огляду на те, що дане приміщення було набуте позивачкою та відповідачем [PERSON] під час спільного шлюбу. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20.05.2014 року поділене в натурі між сторонами. Позивачка вказує, що на момент укладання договору оренди рішення суду щодо виділення часток в натурі ще не набрало законної сили. Таким чином, з суті позовних вимог витікає, що [PERSON] не був одноосібним власником майна та не мав права на укладання вищезазначеного договору. Крім того, вважає договір між відповідачами фіктивним. Просить суд визнати договір оренди від 16.06.2014 року. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши у письмових запереченнях, що ознак недійсності чи фіктивності договору правочин не має. Умови договору фактично не були виконані, а приміщення передані орендарю у зв'язку з тим, що позивач чинила перешкоди у користуванні правом власності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. У письмовій заяві просив справу розглядати без його участі. Крім того, зазначив, що оспорюваний договір оренди не був виконаний через неможливість входу в приміщення. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20.05.2014 року (відповідно до відмітки Апеляційного суду Львівської області набрало законної сили 14.10.2014 року) поділене в натурі майно, яке належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; [PERSON] виділено у власність частину нежитлового приміщення та частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на вул. Таманській, 4/1 у м. Львові на першому поверсі: приміщення №3 площею 30,00 кв.м., приміщення №4 площею 64,60 кв.м., на другому поверсі: частину приміщення №7 площею 30,00 кв.м., на третьому поверсі: частину приміщення №12 площею 28,0 кв.м., загальною вартістю 1095629,00 грн.; [PERSON] виділено у власність частину нежитлового приміщення та частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на вул. Таманській, 4/1 у м. Львові на першому поверсі; приміщення №1 площею 5,20 кв.м. та 11,70 кв.м., на другому поверсі: приміщення №5 площею 23,90 кв.м., приміщення №6 площею 12,20 кв.м., частину приміщення №7 площею 28,60 кв.м., приміщення №8 площею 5,30 кв.м., приміщення №9 площею 8,50 кв.м., приміщення №10 площею 1,20 кв.м., на третьому поверсі: приміщення №11 площею 12,0 кв.м., частину приміщення №12 площею 44,20 кв.м., приміщення №13 площею 8,10 кв.м., приміщення №14 площею 1,80 кв.м., приміщення №15 площею 5,30 кв.м., приміщення №16 площею 11,0 кв.м., на четвертому поверсі: приміщення №17 площею 36,80 кв.м. загальною вартістю 1150861,00 грн. Відповідно до тексту даного рішення, рішенням апеляційного суду Львівської області від 23.01.2012 року, залишеним ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2012 року без змін, спірне нежитлове приміщення та будівельні матеріали, які були використані в ході його реконструкції на вул. Таманській, 4/1 у м. Львові визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], проведено їх поділ по 1/2 ідеальній частині кожному. Довідкою № Ю/67, виданою 14.02.2014 року ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» встановлено, що на підставі рішення апеляційного суду Львівської області від 23.01.2012 року [PERSON] зареєструвала право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину нежитлових приміщень на вул. Таманській, 4/1 в м. Львові, про що свідчить запис в реєстрі за №11298999 від 04.07.2012 року. 16.06.2014 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] у строкове платне користування строком на один рік приміщення № 1 площею 5,2 кв.м., № 2 11,7 кв.м., № 5 23,9 кв.м., № 6 12,2 кв.м., частину приміщення № 7 28,6 кв.м., приміщення № 8 5,3 кв.м., № 9 8,5 кв.м., № 10 1,2 кв.м., всього 69,6 кв.м. Даний договір був розірваний 06.08.2014 року з ініціативи [PERSON] Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною 1 статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). Згідно з положеннями ч. 3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відтак, судом установлено, що на момент укладення спірного договору оренди нежитлових приміщень між відповідачами приміщення за адресою: м. Львів, вул. Таманська, 4/1, перебувало у спільній частковій власності позивача та [PERSON] Рішення суду про поділ вказаного приміщення в натурі станом на 16.06.2014 року законної сили не набрало. Крім того, сторонами не надано суду доказів державної реєстрації [PERSON] права власності на виділену в натурі частку приміщення, для визначення в порядку ч. 2 ст. 331 ЦК України моменту набуття останнім права власності на майно. Відповідачі не надали суду також доказів того, що укладення договору оренди було узгоджене зі співвласником приміщення позивачем [PERSON] Спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності (ч. 1 ст. 356 ЦК України). З урахуванням викладеного, суд вважає, що [PERSON] при укладанні договору оренди 16.06.2014 року, не будучі одноособовим власником предмета оренди нежитлового приміщення, недотримався вимог, що встановлені ст. 358 ЦК України, вийшовши за рамки своїх повноважень щодо розпорядження майном. В той же час, суд, враховуючи вимоги ст. 234 ЦК України, не вбачає ознак фіктивності договору оренди від 16.06.2014 року. За таких обставин, позов підлягає задоволенню, а договір оренди майна від 16.06.2014 року визнанню недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню в рівних частинах сума сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн., відповідно по 275,60 грн. з кожного.

Outcome: approved