Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

01 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] .В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що вона є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на житло від 04 липня 2002 року та договору дарування частки квартири від 14 лютого 2020 року. У вказаній квартирі зареєстрована відповідач, яка є дочкою позивача, однак з червня 2019 року не мешкає, оплату за користування житлом та за житлово-комунальні послуги не здійснює, однак добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає. Формальна реєстрація [PERSON] у квартирі [PERSON] порушує її права як власника майна, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, з огляду на що вимушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Ухвалою суду від 11 січня 2021 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 09 годину 00 хвилин 09 лютого 2021 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. 09 лютого 2021 року ухвалою суду відкладено судове засідання на 08 годину 00 хвилин 05 березня 2021 року у зв`язку з тим, що відповідач у судове засідання не з`явилась, однак відомості про вручення їй повідомлення про дату, час і місце судового засідання відсутні. До судового засідання позивач [PERSON] не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином: у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України - засобом телефонного зв`язку, що оформлено телефонограмою. 02 березня 2021 року до суду подала заяву, у якій зазначила, що просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання також не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином: у відповідності до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 02 березня 2021 року до суду від відповідача надійшла заява, у якій вона зазначила, що визнає позовні вимоги. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши надані суду докази та проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на житло від 04 липня 2002 року (а.с. 6) та договору дарування частки квартири від 14 лютого 2020 року (а.с. 4), що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 14 лютого 2020 року за № 200398559 (а.с. 5). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої судом 05 березня 2021 року за № 247103660, позивачу на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33-34). З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3382 від 16 листопада 2020 року, виданої начальником відділу реєстрації місця проживання Світлоларської міської ради Бичковською В.М. , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та її дочка [PERSON] (а.с. 8). Згідно акту про встановлення факту фактичного проживання, складеного 16 листопада 2020 року депутатом Світлодарської міської ради [PERSON] , відповідач за місцем проживання: [ADDRESS] не проживає з червня 2019 року, що підтверджують сусіди: [PERSON] (мешканець квартири [ADDRESS] , розташованої у вказаному будинку), [PERSON] (мешканець квартири [ADDRESS] , розташованої у вказаному будинку) (а.с. 7). З відповіді начальника відділу реєстрації місця проживання Світлоларської міської ради Бичковської В.М. за вх. № 42388 від 28 грудня 2020 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (а.с. 18). Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач вибула із спірної квартири, у зв`язку з чим втратила право на користування жилим приміщенням у зазначеній квартирі, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved