Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

01 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності. В позовній заяві зазначає, що [PERSON] та [PERSON] 02.06.1984 року зареєстрували шлюб. [INFO] її чоловік - [PERSON] , помер, про що зазначено у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 14.09.2000 року. У склад спадкового майна, окрім іншого, увійшло право на середню земельну частку (пай) розміром 2,40 га, що посвідчується Сертифікатом на право приватної власності на землю (СЗЧ), серії ЛВ №130904, що видане 10 липня 1998 року. Згідно відомостей, викладених у довідці Павлівської сільської ради №830 від 22.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] до дня смерті - [INFO] дійсно був зареєстрований в [ADDRESS] , разом із померлим зареєстрованих осіб не має, але фактично проживав до дня смерті [INFO] разом із дружиною [PERSON] , без реєстрації. Від імені померлого [PERSON] заповіт виконком Павлівської сільської ради Львівської області не посвідчувався. Позивачка зазначає, що значний проміжок часу у органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] не зверталася, як не зверталася і із заявою про відмову у прийняті спадщини, оскільки вважала себе повноправним спадкоємцем після вступу у фактичне володіння спадковим майном (опікується земельною ділянкою тощо), що в повній мірі кореспондує вимогам ст. 549 ЦК УРСР, норми якої були чинними на момент виникнення правовідносин. Таким чином, вона пропустила визначений законодавцем строк для прийняття спадщини і вагомих причин, за наявності яких можна було б клопотати про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, не має. Лише нещодавно позивач звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою, проте отримала усну відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, оскільки відсутні відомості про фактичне прийняття спадщини та пропущені строки для прийняття спадщини. Більше того, констатація та вирішення питання фактичного прийняття спадкоємцями, в тому числі і нею, спадщини, прерогатива суду. Наведене вище у сукупності унеможливили реалізацію її майнових прав, як спадкоємця у позасудовому порядку, а тому вона вимушена звернутися з позовом до суду. Просить суд: встановити факт, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право на середню земельну частку (пай) загальною площею 2,40 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що розташована на території Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.4-7). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила постановити рішення про задоволення позовних вимог. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнає (а.с.53). [PERSON] також скерувала до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без її участі. Позовні вимоги визнає (а.с.56). [PERSON] також подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнає (а.с.50). Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч.ч.1-2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 вересня 2000 року (а.с.24). З копії Сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку), серії ЛВ №130904, виданого 10 липня 1998 року, зареєстрованого за №1359, вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Вузлівської ради народних депутатів від 05.06.98 р. №1 передана у приватну власність земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства площею 2,40 га (умовних кадастрових) без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, що розташована на території Вузлівської сільської ради (а.с.25-25 зворот). [PERSON] та [PERSON] 02 червня 1984 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , виданого 02 червня 1984 року. Після укладення шлюбу чоловікові і дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.22). Родинні відносини відповідачів із позивачем та спадкодавцем підтверджуються наступними документами: копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 10 жовтня 1987 року; копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 08 жовтня 2007 року, відповідно до якого [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] »; копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 08 квітня 1986 року; копією свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] від 23 липня 2004 року, відповідно до якого [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] »; копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 26 грудня 1984 року; копією свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] від 08 листопада 2003 року, відповідно до якого [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.14-15,17-18,20-21). Згідно даних, викладених у довідці Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області №830 від 22.09.2020 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , до дня смерті, [INFO] , дійсно був зареєстрований в [ADDRESS] . Разом з померлим зареєстрованих осіб немає, але фактично проживав до дня смерті, [INFO] , разом з дружиною [PERSON] , без реєстрації. Від імені померлого [PERSON] заповіт виконкомом Павлівської сільської ради не посвідчувався (а.с.26). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Факт, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , не довіряти показам якого у суду немає підстав (а.с.59,60). Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що оригінал правовстановлюючого документа втрачено, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідачів в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved