Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

01 квітня 2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем, в якій заявниця зазначила, що [INFO] на тимчасово непідконтрольній українській владі території в м. Макіївка померла її двоюрідна бабка - [PERSON] , з якою вона постійно проживала до дня її смерті за однією адресою: [ADDRESS] , де обидві були зареєстровані. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить вище зазначена квартира та недоотримана померлою за життя пенсія, яку вона, як єдиний спадкоємець за законом, не може отримати у зв`язку з тим, що державним нотаріусом не беруться до уваги документи, видані на непідконтрольній українській владі території про їх сумісне з [PERSON] проживання за однією адресою, про що свідчить лист державного нотаріуса П`ятої донецької державної нотаріальної контори від 25 лютого 2020 року, в якій роз`яснено право її звернення до суду з питання встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час її смерті. У зв`язку з викладеним [PERSON] просить встановити факт її спільного проживання однією сім`єю на час відкриття спадщини разом з [PERSON] в період часу з 14 жовтня 2005 року до дня смерті останньої, [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернулася з заявою про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Макіївської міської ради - в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник заінтересованої особи - Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області - в судове засідання не з`явився, подав письмовий відзив, в якому прийняття рішення залишив на розсуд суду та просив розглянути справу за його відсутності. З`ясувавши позицію заявника, заінтересованої особи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] в м.Макіївка Донецької області померла [PERSON] , факт смерті зареєстровано Покровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 436 від 31 жовтня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.26). Заявниця [PERSON] , [INFO] є двоюрідною онукою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження та шлюб заявниці (а.с.14, 15), свідоцтвами про народження та шлюб матері заявниці (а.с.17, 18), архівною довідкою про народження рідної бабусі заявниці [PERSON] (а.с.19), свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с.24). 21 вересня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Підкоморною Н.Б., згідно із яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язалася надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення (а.с.31). За життя з 19 червня 1990 року [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України серії [NUMBER] (а.с.21-22). Згідно відмітки в паспорті громадянина України серії [NUMBER] (а.с.11-12) заявниця [PERSON] з 14 жовтня 2005 року також зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім того, факт реєстрації заявниці [PERSON] та померлої [PERSON] за вище зазначеною адресою підтверджується копією домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] (а.с.36-39). На підтвердження спільного проживання [PERSON] з [PERSON] заявницею також надано суду довідку відділу адресно-довідкової роботи про реєстрацію місця проживання від 14 лютого 2020 року (а.с.34), довідки Комунального підприємства «Комунальник-15» м. Макіївки № 1185 від 15 жовтня 2019 року (а.с.35), № 413 від 27 лютого 2020 року (а.с.41), виписку з особового рахунку від 17 березня 2020 року, видану КП «Комунальник-15» м. Макіївки (а.с.41), з яких вбачається, що [PERSON] дійсно проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] по день смерті останньої - [INFO] . Як вбачається з письмової відповіді державного нотаріуса П`ятої донецької державної нотаріальної контори від 25 лютого 2020 року, куди звернулася заявниця [PERSON] з питання оформлення спадщини, останній запропоновано надати нотаріусу рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, оскільки нотаріус не має можливості для того, щоб безспірно встановити зазначені обставини (а.с.28). Метою звернення заявниці до суду є встановлення факту постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Макіївка включено в перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому суд погоджується з доводами заявника про неможливість документального підтвердження відповідними житлово-комунальними органами факту її сумісного проживання з матір`ю на час її смерті та відкриття спадщини, так як відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом і будь-який акт, виданий цими органами або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Даючи оцінку допустимості наданих заявником доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно п.п.3.22 глави 10 розділу 2 пункту 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 на підтвердження постійного проживання із спадкодавцем може бути надана довідка органу реєстрації місця проживання спадкоємця та спадкодавця за однією адресою, інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно зі ст. 293 ЦПК України суд розглядає справи в порядку окремого провадження про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Аналогічна позиція висвітлена в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Суд вправі розглядати справи про встановлення факту сумісного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено, що встановлення факту сумісного проживання заявниці разом зі спадкодавцем [PERSON] на час її смерті необхідно заявниці для підтвердження свого права на спадщину та належного її оформлення, що з огляду на існування збройного конфлікту на сході України та розпорядження Кабінету Міністрів від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», до яких ввійшло м. Макіївка, не дозволяє заявниці вирішити це питання в позасудовому порядку. З урахуванням викладеного, суд вважає, що факт постійного проживання заявниці [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] у період часу з 14 жовтня 2005 року по 07 жовтня 2019 року, тобто по день смерті [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, її заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Outcome: approved