Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

У жовтні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по аліментам у твердій грошовій сумі. Посилалась на те, що рішенням Дзержинського міського суду Донецької області №2-171-1992 [PERSON] зобовязаний сплачувати аліменти на її користь на утримання доньки Олени, [INFO] у розмірі 1/4 частини щомісяця з усіх видів доходу до досягнення донькою повноліття. Відповідач аліменти сплачував нерегулярно, у звязку із чим виникла заборгованість по аліментам. У 2009 році доньці виповнилось вісімнадцять років, стягнення аліментів за виконавчим листом було припинено, однак заборгованість відповідачем сплачена не була. Згідно довідки розрахунку відділу державної виконавчої служби Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області заборгованість по аліментам станом на 02.05.2009 року, тобто на час досягнення донькою повноліття, становить 13 767,02 грн.. По закінченню виконавчого провадження державний виконавець розяснив їй, що вона має право звернутися до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості по аліментам у твердій грошовій сумі. Оскільки заборгованість відповідачем не сплачена просила стягнути з відповідача на її користь 13 767,02 грн.. У березні 2016 року позивачка подала додатковий позов до [PERSON], у якому просила стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 11 808,33 грн.. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 02 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за аліментами і пені. У апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що частиною 4 ст. 194 СК України передбачено, що заборгованість по аліментам стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. В процесі розгляду справи відповідачем не було надано доказів повної або часткової сплати заборгованості з аліментів. Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що вона намагається стягнути з відповідача повторно суму, що має бути ним виплачена. Але вона не отримала суму заборгованості, а через закриття виконавчого провадження мусила звертатись до суду саме із позовом про стягнення заборгованості за аліментами. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені суд проігнорував ч.1 ст. 196 СК України. Вона має право на стягнення пені, довідкою розрахунком встановлена сума заборгованості по аліментам та вказано заборгованість за відповідний період, довідка складена державною установою, підписана начальником та скріплена печаткою. Тому відмова у позові про стягнення пені є невірною. В засіданні апеляційного суду відповідач та його представник адвокат [PERSON] проти скарги заперечували та просили рішення залишити без зміни. Позивачка в засідання апеляційного суду не зявилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені і ухвалення у цій частині вимог рішення про відмову у позові з інших підстав, у іншій частині рішення підлягає залишенню без зміни з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по аліментах суд обґрунтовано виходив із фактичних обставин справи та дотримався вимог матеріального і процесуального закону. Із наявної у справі копії постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дзержинського міського управління юстиції в Донецькій області від 06.05.2011 року вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-171, виданого 05.10.1992 року Дзержинським міським судом Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини доньки Олени, [INFO], у розмірі 1/4 частини щомісячно з усіх видів прибутку до повноліття дитини, закінчене у звязку із закінченням строку для виконання даного рішення суду. Згідно відповіді, наданої на запит суду Торецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області від 16.01.2017 року виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини від доходу на утримання неповнолітньої дитини Олени [INFO] закінчено 06.05.2011 року на підставі п.6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (закінчення передбаченого Законом строку для даного виду стягнення). Згідно Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (наказ №2274/5 від 25.12.2008 року вказане виконавче провадження знищено. Аналогічна відповідь дана Торецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області на запит [PERSON], у відповіді зазначено, що виконавче провадження знищене, тому надати довідку про заборгованість по сплаті аліментів неможливо. Позивачкою до позовної заяви долучено незавірену копію довідки розрахунку без дати, вихідного номера, без зазначення номера виконавчого провадження, по заборгованості про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини на утримання неповнолітньої дитини: доньки Олени, [INFO], у якій приведено розрахунок заборгованості за період з 01.06.2004 року по 02.05.2010 року та зазначено, що заборгованість станом на 02.05.2009 року становить 13 767,02 грн.. Посилаючись на вказану копію довідки позивачка просила стягнути з відповідача заборгованість по аліментам у вказаній сумі. Відповідач проти позову заперечував та зазначав, що він сплачував аліменти до досягнення донькою повноліття. Про наявність заборгованості він не знає, державний виконавець не повідомляв його про те, що заборгованість існує. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості по аліментам суд обґрунтовано виходив із того, що суд вирішує питання щодо розміру заборгованості по аліментам лише в разі спору про її розмір. При відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Такий висновок суду є правильним, від відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального закону. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину. Згідно із ч. 1 ст. 187 цього Кодексу один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Частиною 3 ст. 194 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Указана норма матеріального права визначає порядок стягнення заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до ст. 187 СК України. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", в редакції, що діяла на час проведення виконавчих дій, і відповідно до ч. 9 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Оскільки у даному випадку аліменти стягувались на підставі рішення суду, заборгованість з аліментів, у разі її наявності, мала бути стягнена державним виконавцем під час примусового виконання рішення. Посилання заявника апеляційної скарги на ч.4 ст. 194 СК України, якою визначено, що заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, висновків суду не спростовує, оскільки суд відмовив у задоволенні позову не через досягнення дитиною повноліття, а через те, що рішення про стягнення аліментів виконувалось у примусовому порядку державною виконавчою службою та у разі наявності заборгованості з аліментів вона мала бути стягнена державним виконавцем. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не сплатив заборгованість, тому вона має бути стягнена судом, безпідставні. Відповідач не оспорює розмір заборгованості, а заперечує її наявність взагалі, у такому випадку факт наявності заборгованості має бути доведений належними та допустимими доказами, однак, незавірена копія довідки розрахунку без дати, вихідного номера, номера виконавчого провадження, із помилкою щодо дати народження доньки Олени, яка згідно копії свідоцтва про народження [INFO], а не 1992 року, як зазначено у довідці розрахунку, не є належним доказом наявності заборгованості. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені суд виходив із того, що право позивачки на отримання пені за несвоєчасну сплату аліментів є порушеним, однак, дослідити чи перевірити правильність розміру пені за відсутності дати належного надходження платежу, визначення сум, нарахованих до сплати чи не зарахованих, неможливо у звязку із знищенням виконавчого провадження. Висновок суду про те, що право позивачки на отримання пені за несвоєчасну сплату аліментів є порушеним не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального закону. Згідно з ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішення суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. У справі відсутні докази вини відповідача у виникненні заборгованості, він заперечує її наявність взагалі, зазначає, що державний виконавець чи позивачка не повідомляли його про наявність заборгованості, тому висновок про те, що право позивачки порушене та вона має право на отримання пені за несвоєчасну сплату аліментів не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам ст. 196 СК України. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені слід скасувати та відмовити у задоволенні цього позову у звязку із недоведеністю права позивачки на отримання пені. Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені і ухвалення нового рішення. У іншій частині рішення відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування немає.

Outcome: partial