Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

01 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю « Автотехнікс Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що 18 травня 2017 року він уклав договір фінансового лізингу №170349 з ТОВ «Автотехнікс Україна», за умовами якого відповідач мав придбати у свою власність предмет лізингу трактор « Беларус 82.1» вартістю 20 903,95 доларів США та передати його йому в користування, а він зобовязувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов Договору. На виконання умов вказаного Договору він сплатив на рахунок відповідача платіж в сумі 55 500 грн., що підтверджується квитанцією від 18.05.2017 року виданою відділенням «Софіївське» Полтавського ГРУ ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк», але у визначений строк він трактор не отримав, та відповідач став ухилятися від зустрічі з ним. Вважає, що даний Договір укладений з порушенням чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ, оскільки його умови є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, відповідач ввів його в оману щодо предмету і ціни договору. Підставою для визнання договору недійсним є і відсутність його нотаріального посвідчення. Згідно умов укладеного договору, при його розірванні лізингоодержувач не може повернути вкладені кошти, що також є порушенням його прав, як споживача. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) предмета лізингу трактора , остаточно не визначили його вартість, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. При цьому згідно з пунктом 4.3 договору лізингу, разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів, який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання-передачі. Вважає, що на момент укладення договору фінансового лізингу він був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань відповідача. Просив суд визнати недійсним Договір фінансового лізингу від 18.05.2017 року №170349 укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» сплачені кошти в сумі 55 500 грн. та судовий збір. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, його представник за угодою адвокат [PERSON] надав суду заяву, де просив суд розглянути справи у його відсутність і відсутність позивача, позов підтримують із викладених підстав. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Повідомлення про причину неявки в засідання представника відповідача до суду не надійшло. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Установлено, що 18 травня 2017 року сторони: [PERSON] і товариство з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна», уклали Договір фінансового лізингу №170349, відповідно до умов якого відповідач зобовязувався придбати предмет лізингу трактор Беларус 82.1 вартістю 20 903,95 доларів США у власність та передати у користування лізингоодержувачу позивачу [PERSON] на умовах, передбачених Договором, а позивач зобовязувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами Договору. В п.8.2 Договору зазначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення даного Договору становить 20 903,95 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 555 000,00 грн. Відповідно до п.4.1 Договору, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізигоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п.9.6 ст. 9 Договору. На виконання умов договору фінансового лізингу позивач [PERSON] слатив на користь ТОВ «Автотехнікс Україна» грошові кошти в розмірі 55 500,00 грн., які він вважав авансом за трактор. В подальшому позивачу стало відомо, що грошові кошти в розмірі 55 500,00 грн. це не аванс, а адміністративний платіж за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. В розділі «Визначення термінів» Договору вказано, що адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» , договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.1 ст.806 ЦК України). Отже, за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Як передбачено чинним законодавством, послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи та має ліцензію на здійснення лізингових послуг. Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Отже, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до п.п. 2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України) У п.12.1. спірного Договору вказано, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Суд вважає, що п.12.1 спірного Договору обмежує права споживача передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та Цивільним кодексом України, не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін договору. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що положення спірного Договору, в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору, а тому на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Пунктами 4,5 ст.11, частинами 1,2, пунктом 3 частини 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Крім цього, встановлено, що позивачу було невірно розтлумачено призначення платежу в розмірі 55 500,00 грн. та подано інформацію щодо предмету лізингу. Так, при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення адміністративного платежу в розмірі 55 500,00 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. У статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Також споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини суд приходить до висновку, до договір фінансового лізингу № 170349 від 18 травня 2017 року укладений між сторонами є несправедливими, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Такі висновки суду не суперечать позиції висловленій Верховним Судом України у правовому висновку у справі № 6-65цс16 від 11 травня 2016 року. Відповідно до положень ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.п.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів, у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. В Постанові Пленуму Верховного суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів» вказано: умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, встановлено ч.1 ст.217 ЦК України. Враховуючи, що позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти в розмірі 55 500 грн. на виконання умов договору фінансового лізингу №170349 від 18 травня 2017 року, що підтверджується квитанцією від 18.05.2017 року виданою відділенням «Софіївське» Полтавського ГРУ ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк», тому необхідно застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на користь позивача одержані ним грошові кошти за недійсним договором. З огляду на викладене суд позов задовольняє в повному обсязі. Оскільки позов задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, то в відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на рахунок держави слід стягнути судовий збір в сумі 1280 грн.

Outcome: approved