Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

У квітні 2014 р. позивачка звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем, який при виплаті заробітної плати не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати (далі - індексація), внаслідок чого були порушені її права на оплату праці. Звернувшись до відповідача із заявою про добровільну сплату заборгованої індексації заробітної плати, через деякий час отримала заборгованість у розмірі 889,42 грн., однак вважає, що її права мають бути відновлені шляхом стягнення з відповідача сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Просила стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» середній заробіток за час затримки виплати суми індексації з 29.11.2010 р. по 27.03.2014 р. в розмірі 96367,51 грн. та за час розгляду справи у суді по день постановлення рішення, 1000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 609 грн. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що стосовно заборгованих сум між сторонами мався спір, який був вирішений у позасудовому порядку з частковим задоволенням вимог позивачки, що обумовлює застосування принципу співмірності при розгляді даної справи. Вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди вважає недоведеними. Позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 28 липня 1980 року по 26 листопада 2010 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с. 6). За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» є винагородою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні відповідач не провів з позивачкою остаточний розрахунок, не виплатив їй суму індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, які відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року), ст. 2 Закону України «Про оплату праці», п. п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» є складовими заробітної плати, у зв'язку з чим сума заборгованість із заробітної плати за 2003-2006 р. р. склала 889,42 грн., які позивачка отримала 28.03.2014 року (а.с. 10). Статтею 117 КЗпП встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України (далі - КСУ) у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, КСУ було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України (далі - ВСУ) в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки відповідач фактично не розрахувався з позивачем при його звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли, тому думка відповідачів про наявність підстав для відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Позивачкою заявлено позовні вимоги про стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 96367,51 грн. За розрахунком позивачки розмір її середньоденної заробітної плати складає 118,10 грн. 10 коп. (а.с.11). З довідки головної бухгалтерії відділу обліку заробітної плати № 1/98447 вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 104 грн. (а.с. 33). Суд погоджується з розрахунком відповідача як таким, що проведений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з п. 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з графіком п'ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями, за яким працювала позивачка, кількість робочих днів за період з 27.11.2010 р. по 28.03.2014 р. складає 816 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 27.11.2010 р. по 28.03.2014 р. складає 84864 грн. (816 днів х 104 грн.), що підлягають стягненню з відповідача, який не довів відсутність своєї вини в несвоєчасній виплаті належних звільненому працівникові сум. Разом з тим, вимога позивачки про стягнення середнього заробітку за час розгляду справи в суді не підлягає задоволенню, оскільки за змістом ст. 117 КЗпП України відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні обмежується днем фактичного розрахунку, яким у цій справі є 28 березня 2014 року. Незначний розмір несвоєчасно виплаченої суми порівняно з сумою середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку не є підставою для зменшення відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення відповідного розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку він мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, за змістом ст. 117 КЗпП України у разі відсутності спору про розмір невиплачених працівнику при звільненні сум середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплачується працівникові у повному обсязі без урахування розміру заборгованих сум, тривалості трудових відносин та інших обставин. Зменшення цього відшкодування із застосування принципів розумності, співмірності, справедливості можливе лише за наявності відповідного спору і його часткового вирішення на користь роботодавця. При цьому мається на увазі не будь-який спір, а лише той, що переданий на вирішення суду чи іншого органу, повноважного вирішувати трудові спори, і частково ними задоволений. Даний висновок відповідає правовій позиції ВСУ, висловленій у низці аналогічних справ. Так, згідно з висновком ВСУ, наведеним у постанові від 3 липня 2013 року в справі № 6-64цс13, нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У постанові від 20 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13 ВСУ зазначив, що висновок суду касаційної інстанції про можливість зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком позивачки не ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника. У постанові від 2 липня 2014 року (справа №6-76цс14) ВСУ не погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування принципу співмірності та справедливості при вирішенні вимоги про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який у 100 разів перевищував суму невиплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку, та вказав, що незначна частка заборгованості перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Згідно з нормами ст. 360-7 ЦПК України рішення ВСУ, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. У справі, яка розглядається, відповідач не довів, що непроведення розрахунку при звільненні сталося у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, а судом встановлено, що такий спір у судовому чи будь-якому іншому, передбаченому законом порядку, не вирішувався. Звернення позивачки до суду з позовом про стягнення з відповідача сум індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати, який ухвалою суду від 14.04.2014 року за заявою позивачки залишено без розгляду, і подальша виплата відповідачем заборгованих сум у добровільному порядку, не свідчить про наявність спору щодо розмірів належних звільненому працівникові сум і його часткове задоволення в розумінні ст. 117 КЗпП. За таких обставин суд не знаходить підстав для зменшення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд також зазначає, що за загальним правилом, встановленим ст. 116 КЗпП, роботодавець зобов'язаний повністю розрахуватися з працівником в день звільнення. Виключенням з цього правила є відсутність працівника в день звільнення на роботі. В цьому випадку розрахунок має бути проведений не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Тобто, відтермінування кінцевого розрахунку можливе лише за наявності, обставин, які об'єктивно позбавляють роботодавця можливості виконати свій обов'язок щодо розрахунку в день звільнення. Разом з тим, відсутність працівника в день звільнення на роботі може вважатися такою обставиною лише за умови існування на підприємстві, в організації, установі готівкового розрахунку з працівниками, коли відповідно до загального правила виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи (ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). У разі ж, якщо виплата заробітної за домовленістю сторін здійснюється через банківську установу, згадане правило ст. 116 КЗпП не застосовується, оскільки така організація виплати заробітної плати не перешкоджає роботодавцю виконати свій обов'язок щодо розрахунку зі звільненим працівником в день звільнення шляхом перерахунку відповідних сум на його банківський рахунок, незалежно від того чи знаходився працівник в цей день на роботі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивачки пов'язані з певними душевними стражданнями і вважає 1000 грн. справедливою компенсацією завданої їй моральної шкоди. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою надано квитанцію до прибуткового касового ордеру та акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до яких сплатила 609 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі, а саме складання позовної заяви та підготовка пакету документів для звернення до суду, складання запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт особи, проведення розрахунку та юридична консультація, тривалість 1,25 годин (а.с. 20, 21). Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже з відповідача на користь позивачки на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 541,40 грн. (сума задоволених позовних вимог 85864 грн., що складає 88,19 % від заявлених позовних вимог, отже 88,19 % від 609 грн. = 541,40 грн.) Відповідно до підпунктів. 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у даній справі за позовом про стягнення коштів і відшкодування моральної шкоди становить, відповідно, 963,68 грн. та 243,60 грн. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 2). Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 3). При цьому жодною правовою нормою не встановлена межа до якої можливе зменшення частки судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави та не передбачено, що у таких випадках ця частка не може бути меншою мінімальної ставки судового збору за відповідною вимогою, а отже, за змістом закону, частка судового збору, від сплати якої звільнено позивача приймається на рахунок держави і не може бути покладена на відповідача, який, по суті, одержав часткову перемогу в цивільно-правовій суперечці, у зв'язку з чим набув право на пропорційне зменшення розміру судового збору, що підлягає сплаті за ухвалення відповідного рішення. Отже з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати за вимоги майнового характеру 848,62 грн. (сума задоволених позовних вимог матеріального характеру від заявлених вимог складає 88,06 %, отже 88,06 % від 963,68 грн. = 848,62 грн.) та за вимоги немайнового характеру 243,60 грн., оскільки в частині відшкодування моральної шкоди вимоги позивачки задоволені у повному обсязі.

Outcome: partial