Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

02.02.2021 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй належить на праві власності будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому вона і мешекає. Разом з нею зареєстровані: її донька [PERSON] , [INFO] , її онучка [PERSON] , [INFO] і її онук [PERSON] , [INFO] - відповідачі по справі. У липні 2013 року її донька [PERSON] разом зі своєю сім`єю: чоловіком [PERSON] і дітьми [PERSON] та [PERSON] поїхали із смт. Мангуш, імовірно за межі України, місце їх перебування їй не відоме. З липня 2013 року відповідачі в даному будинку не проживають, платежі не сплачують, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачам не чинили. Зазначене підтверджується актами обстеження домоволодіння. Факт реєстрації відповідачів порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. В зв`язку з реєстрацією відповідачів за адресою житлового будинку, який належить їй на праві власності, вона не має змоги оформити державну допомогу на оплату житлово-комунальних послуг (субсидію), самостійно без державної допомоги, будучі пенсіонеркою, вона не має можливості утримувати будинок, що приводить до скрутного матеріального становища. Додатково зазначає, що вимогами цієї позовної заяви вона не порушує права її малолітнього онука [PERSON] , [INFO] , оскільки його батько - [PERSON] , [INFO] , має на праві приватної власності будинок [ADDRESS] , в якому він і зареєстрований. Таким чином, батько дитини має у власності житловий будинок, має реєстрацію і відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України, права дитини захищені. Реєстрація в належному їй на праві власності будинку відповідачів суттєво обмежує її право володіння, розпорядження та користування житловим приміщенням. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Крім того, відповідачі не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку. Їй 76 років, має вікові захворювання. Матеріально їй ніхто допомоги не надає, єдине джерело її існування це пенсія. З отриманої пенсії вона оплачує харчування, придбання ліків, придбання побутових засобів, сплачує комунальні платежі в повному обсязі. Наразі, вона перебуває в дуже тяжкому майновому стані, в наслідок чого, вона не має можливості сплатити судовий збір. На підставі частини 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір», просить суд врахувати її майновий стан та звільнити її від сплати судового збору. Ухвалою від 11.02.2021 по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі, позов підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, а самесудовими повістками, які були повернуті на адресу суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Заяв про відкладення розгляду справи не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачі не надали. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних обставин. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Приписами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР передбачено право власника житлового будинку, квартири використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 Житлового кодексу Української РСР та частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом. Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва № [NUMBER] від 29.11.2001 про право власності, [PERSON] належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності (а.с. 13), яке згідно реєстраційного напису на правовому документі за № 1061 від 29.11.2001 зареєстроване Маріупольським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] (а.с. 13 зворотній бік). Згідно висновку про реєстрацію від 20.11.2001, виданого Маріупольським БТІ, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] (а.с. 14). Згідно довідки про склад сім`ї від 08.09.2020 № 3210, до складу сім`ї [PERSON] входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Відповідно до адресної картки, у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Згідно посвідчення серії [NUMBER] виданого 09.08.2005, [PERSON] є пенсіонером за віком (а.с.12). З довідки про доходи, виданої Мангушським об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України від 17.11.2020 за № 0441404431601456, вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком (а.с. 35). Факт непроживання відповідачів в будинку [ADDRESS] з 2013 року і по теперішній час, але зареєстрованих в ньому, підтверджується актами обстеження домоволодіння, складених депутатом Мангушської селищної ради 19.10.2020 та 12.04.2021, в присутності власника домоволодіння [PERSON] та сусідів (а.с. 17, 72). З даних актів вбачається, що відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, проте з 2013 року і по теперішній час там не проживають. За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приймаючи до уваги те, що відповідачі у спірному будинку не проживають, домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, доказів на спростування доводів позовної заяви відповідачами не надано, підстав для збереження жилого приміщення за відповідачами судом не встановлено, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Що стосується неповнолітньої дитини [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Ця норма є імперативною, тобто дитина, у віці до 14 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Беручи до уваги той факт, що неповнолітньому [PERSON] 13 років, за місцем реєстрації не проживає більше 7 років, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за неповнолітньою дитиною [PERSON] право користування жилим приміщенням, визнаючи його матір такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків та не має розлучатися зі своєю матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. Окрім того, обмеження дієздатності особи в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Крім того, як вбачається з письмових доказів доданих до позову, неповнолітній [PERSON] не позбавлений права на житло та має місце для проживання, оскільки його батько [PERSON] має у приватній власності домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , в якому останній зареєстрований, що підтверджується паспортом громадянина України, витягом про державну реєстрацію прав від 11.03.2011 № 29256632 та технічним паспортом на зазначений житловий будинок (а.с. 21-23, 25, 26-29). З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. В судовому засіданні було встановлено, що під час звернення [PERSON] до суду з даним позовом, нею було заявлено клопотання про звільнення її від сплати судового збору, але разом з тим, при відкритті провадження у справі зазначене клопотання позивача судом вирішено не було. Враховуючи майновий стан позивачки, яка є пенсіонеркою і єдиним джерелом її доходу є пенсія, суд вважає за необхідне звільнити її від сплати судового збору на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, оскільки позовні вимоги позивача задоволені повністю, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі по 454 грн. 00 коп. з кожної.

Outcome: approved