Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Олександрійського міськрайонного суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції та [PERSON] про звільнення майна з-під арешту - квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 липня 2007 р. між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки цієї квартири, що належить останньому на праві власності. Того ж дня банк зареєстрував обтяження нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек. В зв'язку з порушенням умов кредитного договору 13 березня 2012 р. рішенням Олександрійського міськрайонного суду із [PERSON] на користь банку стягнуто заборгованість, розмір якої станом на 12 травня 2011 р. становив 159 252 грн. 26 коп. В листопаді 2012 р. ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до відділу ДВС про прийняття до виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості , а згодом просив повернути виконавчий лист без виконання та зняти арешт з метою реалізації майна, що знаходиться в іпотеці, на яке було звернуто стягнення. Відділ ДВС відмовився зняти арешт з посиланням на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». На думку позивача, такі дії суперечать Інструкції «Про проведення виконавчих дій» та ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Представник позивача Тригубенко В.І. підтримав позов та зазначив, що на даний час виконавчий лист про стягнення заборгованості за кредитним договором на вимогу банку - стягувача повернуто останньому. В той же час існує судове рішення про звернення стягнення на квартиру, що була предметом іпотеки, шляхом її продажу самим банком. Це відповідає як інтересам банку, так і боржника. Однак зазначене рішення суду не може бути виконано, бо державний виконавець наклав арешт на квартиру і відмовляється його зняти, посилаючись на те, що вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, хоча начальник відділу ДВС має відповідні повноваження щодо скасування арешту майна. Відповідачі, належно повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Від відділу ДВС Олександрійського міськрайонного управління юстиції надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника відділу. Причини своєї неявки відповідач [PERSON] не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Суд встановив,що 26 червня 2007 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 26 червня 2007 р. між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] та належить останньому на праві власності. Того ж дня банк зареєстрував обтяження нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек. В зв'язку з порушенням умов кредитного договору 13 березня 2012 р. рішенням Олександрійського міськрайонного суду звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу зазначеної квартири публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою -покупцем з отриманням Витягу з Державного реєстру прав власності. 26 листопада 2012 р. від ПАТ КБ «Приватбанк» до відділу ДВС надійшла заява про прийняття до виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості за кредитним договором на суму 49 118 грн. 25 коп. та судових витрат на суму 491 грн. 18 коп. Відділ ДВС склав опис й наклав арешт на квартиру, що належала [PERSON] 19 квітня 2014 р. банк звернувся до відділу ДВС з заявою, прохаючи повернути виконавчий лист без виконання та зняти арешт з метою реалізації майна, що знаходилося в іпотеці. Відділ ДВС відмовився зняти арешт з посиланням на ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», пропонуючи звернутися до суду. Як передбачено ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до Закону України « Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Відповідно до положень статей 11, 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час відкриття або здійснення виконавчого провадження має право накласти арешт на майно боржника. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації (ст.52 Закону "Про виконавче провадження"). Відповідно до ч.1, ч.3ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями , стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі : виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Із матеріалів справи вбачається, що суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру шляхом її продажу з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням Витягу з Державного реєстру прав власності. Позивач пред'явив до виконання виконавчий лист про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відділом ДВС було відкрито виконавче провадження, але згодом стягувач просив повернути без виконання та зняти арешт з квартири для безперешкодного продажу нерухомого майна. В цьому стягувачу було відмовлено. Він вважає такі дії відділу ДВС незаконними та просить звільнити майно з-під арешту. Матеріали виконавчого провадження свідчать про те, що окрім позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» інших стягувачів, відносно яких позивач мав би пріоритет на це майно, немає. Наразі йдеться не про пріоритет вимог іпотекодержателя перед іншими кредиторами цього боржника, не про право боржника на це майно, а про незаконність дій відділу ДВС щодо відмови зняти арешт з квартири. З огляду на викладене суд вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» обрав невірний спосіб захисту своїх прав, а саме, пред'явив позов, тоді як мав відстоювати свої права шляхом оскарження дій державного виконавця під час виконання судового рішення за правилами розділу УІІ ЦПК України (Судовий контроль за виконанням судових рішень). В звязку із відмовою позивачеві у задоволенні позову судові витрати йому не компенсуються.

Outcome: dismissed