Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Сторони із 07 березня 2003 року по 20 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач неналежно виконує батьківський обовязок по утриманню їх спільних дітей, позивач заявила до суду вимогу про стягнення з [PERSON] на її користь на утримання дітей 1/3 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення дітьми повноліття. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала та пояснила, що 20 серпня 2013 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. У грудні 2013 року вона з відповіачем уклала усну угоду про сплату останнім певної суми аліментів у останній день місяця, а також відповідач зобов'язався сплатити аліменти за період серпень-жовтень 2013 року. Проте відповідач сплачував кошти нерегулярно, часто обмежувався обіцянками. На більшу суму ніж передбачено законом вона не претендує та просить стягнути з [PERSON] на її користь на утримання дітей 1/3 частину його доходу. Відповідач в судове засідання не з'явився. 20 червня 2014 року подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та про визнання позову (а.с. 18). Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у заявленому об`ємі. Із рішення Мурованокуриловецького районного суду від 07 серпня 2013 року (а.с.8-9) слідує, що 20 серпня 2013 року припинено шлюб між сторонами, який було укладено 07 березня 2003 року. У шлюбі сторони мали двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 6,7). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідкою Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області № 1666 від 16 червня 2014 року (а.с. 12) стверджується заява позивача про те, що діти проживають разом з нею і знаходяться на її утриманні. Сам відповідач є працездатною особою, має постійне місце роботи і доход, інших, крім дочки та сина, утриманців не має. Відповідно до статті третьої Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, враховуючи, що відповідач повністю визнав позов, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дітей буде визначення розміру аліментів як 1/3 частини від його заробітку щомісячно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати державного мита звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому підпунктом ч. 1, п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 17 червня 2014 року.

Outcome: approved