Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що проведеною перевіркою Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури Одеської області встановлено, що [PERSON] здійснено самочинне будівництво гаражу загальною площею 58,3 кв.м. за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, [ADDRESS], посилаючись на ст.ст. 125,188 та 212 ЗК України просить суд зобов'язати [PERSON] знести самочинне будівництво та звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. Представник Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури Одеської області, надав суду заяву, відповідно до якої просив розглядати справу без фіксації технічними засобами(а.с.40). Представник Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома.(а.с.37) Представник Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області у судове засідання не з'явився, причина неявки суду невідома(а.с.36). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома (а.с.38,39). У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що у відповідності до ст.169 ЦПК України підстав для відкладення справи судом не виявлено, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутність не з'явившехся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно довідки № 10157 від 25.07.2012 року, виданої КП "Білгород-Дністровське БТІ", [PERSON] самовільно побудовано гараж літ. «А» (5,47*6,40), підвал. літ. «а» (5,47*6,40) (а.с.11). 13.09.2012 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по цивільній справі № 1505/7379/2012 за позовом [PERSON] до Білгород-Дністрвоської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, у відповідності до якого визнано за [PERSON] право власності на гараж, площею 58,3 кв.м. (а.с.6-8).Однак, вже 14.05.2013 року рішенням апеляційного суду Одеської області скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2012 року та в задоволенні позову [PERSON] до Білгород-Дністрвоської міської ради Одеської області про визнання права власності на гараж площею 58,3 кв.м., який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, [ADDRESS] - відмовлено (а.с.9-10). У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, [PERSON] не набув право власності на спірне нерухоме майно, а рішенням апеляційного суду Одеської області встановлено факт самочинного будівництва [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звертався до Білгород-Дністровської міської ради щодо виділення йому земельної ділянки за адресою: м.Білгород-Дністровський, [ADDRESS], на підставі чого було підготовлено проект рішення на розгляд чергового пленарного засідання Білгород-Дністровської міської ради, яке відбулось 27.12.2013 року, однак питання не знайшло підтримки більшості голосів депутатів та було знято з розгляду (а.с.12). Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за [PERSON] відсутні будь-які речові права на нерухоме майно (а.с.13-15) Згідно ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У відповідності до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю; у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Згідно зі ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин та території сіл, селищ, міст зокрема належить: - розпорядження землями територіальних громад; - передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. У сенсі положень ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 125 ЗК України ( з наступними змінами), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі ( на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідач не отримував правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку, такий документ не проходив державну реєстрацію, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) йому не виносились. Враховуючи викладене вище, відповідач неправомірно приступив до використання спірної земельної ділянки всупереч вимогам ст. 125 ЗК України. Відповідно до ст.ст. 20, 23 24, 29 Закону України "Про планування і забудову територій" фізичні і юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування (тобто капітальних будівель або споруд) на земельних ділянках, повинні отримати у відповідних виконавчих органів дозвіл на таке будівництво. В матеріалах справи відсутні належні документи, які б свідчили, що самочинно збудований об'єкт нерухомості, збудований відповідно до вимог чинного законодавства, із дотриманням встановлених державних стандартів, відповідає вимогам безпеки, екологічним, пожежним, санітарним, будівельним вимогам тощо. Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. У даному випадку вказана земельної ділянки є комунальною власністю . Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З матеріалів справи убачається, що відповідного дозволу на виконання відповідачем будівництва будинку з спорудами не видавалось. Будівництво здійснювалось без належних документів, що засвідчують право землекористування, і дозволу інспекції Державного архітектурно - будівельного контролю. Отже судом достовірно встановлено, що будівництво відповідачем здійснено без отримання на це дозвільних документів відповідно до чинного будівельного законодавства України та на земельній ділянці, яка є комунальною власністю, а тому у відповідності до вимог ст. 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved