Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-12 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просила визнати за нею право власності на 45/200 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], які він прийняв після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO]. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що на підставі рішення № 1664 Виконкому Червонозаводської райради від 20.07.1953 року [PERSON] було дозволено будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Після побудови житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в ньому почала мешкати сім»я [PERSON]. При цьому, [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками на вказаний будинок у кожному з них почало належати по 33/200 частин зазначеного домоволодіння. [INFO] помер - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом на 33/200 частин вказаного домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель успадкувала його дружина [PERSON] Таким чином, [PERSON] стала власником 66/200 частин домоволодіння [ADDRESS]. [INFO] померла [PERSON]. Заповіт вона не залишила. Її спадкоємцями за законом 1 черги були діти - сини [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] після смерті матері подав заяву до нотаріальної контори про відмову від спадщини. При цьому [PERSON] до нотаріальної контори з відповідною заяву не звертався. [INFO] [PERSON] помер. На підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 року у справі № 2/2035/3248/2012 року за [PERSON] визнано право власності на 66/200 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], які він прийняв після смерті своєї матері [PERSON], яка померла [INFO]. Однак, в подальшому, при оформленні права власності на належний мені будинок [ADDRESS], мені стало відомо про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 лютого 1972 року, відповідно до якого за батьком мого чоловіка [PERSON] - [PERSON] було визнано 45/200частин вказаного домоволодіння в порядку спадкування після смерті [PERSON]. У зв'язку з тим, що вказане рішення [PERSON] не було зареєстровано у відповідних органах, однак вказана часткою як сім»я [PERSON] та в подальшому і я з чоловіком користувались вважаю, що я на законних підставах можу продовжувати користування домоволодіння [ADDRESS] з урахуванням 45/200 частин. Просила визнати за нею право власності на 45/200 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], які він прийняв після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO]. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, пояснення надала аналогічно позовним вимогам. Представник Харківської міської ради у судове засідання заперечував проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились. Про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином. У зв'язку з чим суд вважає, їх не явку не поважно та можливим розглянути справу в їх відсутність. Суд перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, які були присутні у судовому засіданні вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення № 1664 Виконкому Червонозаводської райради від 20.07.1953 року [PERSON] було дозволено будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Після будівництва вказаного будинку [PERSON] та його дружині [PERSON] стало належати по 33/200 частин вказаного домоволодіння. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мали двох дітей - [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.01.1995 року 1-ю Харківською державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 8-298 було визнано за [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина, однак, у встановлену законом порядку спадкоємці першої черги спадщину не прийняли. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. На підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2012 року [PERSON] визнано право власності на 66/200 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], які він прийняв після смерті своєї матері [PERSON], яка померла [INFO]. Вказане рішення скасовано не було і набрало законної сили. Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.. Відповідно до листа з Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 28.03.2016 року № 13000207 право власності на домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] зареєстровано 45/200 частин спірного домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого 23.02.1962 р. 6-ю ХДНК р.№701; [PERSON]/200 частин на підставі свідоцтва про право власності виданого 18.01.1995 р. 1-ю ХДНК р.[NUMBER], свідоцтва про право на спадщину, виданого 18.01.1995 р. 1-ю ХДНК р.№ 8-298; [PERSON] 89/200 частин на підставі договору дарування, посвідченого 02.09.1972 р. 6-ю ХДНК р. № 10739, рішення народного суду Червонозаводського району м. Харкова від 24.02.1972 року справа № 2-218. У судовому засіданні позивачем [PERSON] було зазначено, що підставою для звернення до суду з позовом став факт того, що при оформленні правоустановчих документів на вказане домоволодіння їй стало відомо про існування рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24.02.1972 року, відповідно до якого за батьком її чоловіка [PERSON] визнано право власності на 45/200 частин. Вказаним рішенням право власності також визнавалось і за [PERSON] Як вбачається з листа Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 28.03.2016 року № 13000207 [PERSON] зареєструвала належну їй на підставі рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24.02.1972 року частку. [PERSON] визнану за ним частку у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] не зареєстрував. Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже за змістом вказаних норм застосування ЦК України 2003 року до спадщини, яка відкрилася до набрання ним чинності можливе за двох умов: по-перше спадщина відкрилася і шестимісячний строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, і по-друге з моменту її відкриття і до 1 січня 2004 року спадщина не була прийнята ніким із наявних тоді на цю спадщину спадкоємців , яких як спадкоємців визначав ЦК України 1963 року. Аналогічні роз'яснення містить пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138 цс13, згідно яких відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Таким чином, на підставі вказаних норм, суд приходить до висновку, що хоча [PERSON] у відповідних органах право власності на 45/200 частин домоволодіння, набутих ним на підставі рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24.02.1972 року, не зареєстрував, однак з урахуванням того, що він фактично побудував вказане домоволодіння та до моменту смерті вказаною частиною користувався, фактично вступив в володіння спадковим майном після смерті, тобто фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON] в розумінні ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року), приходить до висновку, що право власності на 45/200 частин домоволодіння [ADDRESS] належало померлому батькові спадкодавця [PERSON] Суд враховує той факт, що після смерті [PERSON] домоволодінням [ADDRESS], у які входили 45/200 частин, набуті ним на підставі рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова віл 24.02.1972 року, продовжували користуватись його дружина, після її смерті син [PERSON] та його родина. За вказане домоволодіння сплачувались комунальні платежі, технічний стан домоволодіння підтримувався у належному стані. При цьому, суд приймає до уваги той факт, що при визнання права власності за позивачем на 45/200 частини спірного домоволодіння права інших осіб не порушуються та не зачіпляються. Згідно п. 3.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництв будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність» та іншими підзаконними актами. Згідно частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно до ст. 549 ЦК України / в редакції 1963 року/ визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після і смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з повідомлення Восьмої Харківської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем є його дружина [PERSON], оскільки син [PERSON] подав заяву про відмову від прийняття спадщини. Згідно до ч. З ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, протягом шести місяців не заявив про відмову від неї. На підставі викладеного, з урахуванням того, що на підставі рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 18.12.2012 року за [PERSON] визнано право власності на 66/200 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved