Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Ухвалою Рівненського міського суду від 04 вересня 2014 року відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки заява [PERSON] не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку, визначеному параграфом 1 глави 26 КПК України, який передбачає оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування. 26 вересня 2014 року ухвалою апеляційного суду Рівненської області вищевказана ухвала скасована, передано питання в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 10 жовтня 2014 року було відкрито провадження у даній справі. [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просить визнати незаконними дії прокуратури Рівненської області, а саме у невизнанні його закордонного паспорта як основного доказу у підробці його підпису у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса [PERSON] та відшкодувати йому моральну шкоду, заподіяну незаконними діями прокуратури Рівненської області у розмірі 350 тисяч гривень та відшкодувати витрати з оплати юридичної допомоги у розмірі 10 тис. грн. В обґрунтування позову вказав, що прокуратура Рівненської області не визнавала його закордонний паспорт та документи, які підтверджують його відсутність на території України з 07 листопада 2000 року по 05 березня 2002 року, як основний доказ підробки підпису у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса [PERSON], до а також після, винесення постанови Рівненського міського суду від 27 жовтня 2010 року. Зазначив, що внаслідок незаконних дій та психологічного впливу прокурорів прокуратури Рівненської області йому заподіяно моральну шкоду, розмір відшкодування якої з урахуванням характеру, обсягу заподіяних страждань, їх тривалості та інших обставин має становити 350 тис. грн. В судовому засіданні позивач обґрунтування позовних вимог викладених у позові, письмові пояснення по даній справі, підтримав. Просив позов задовольнити. Представник прокуратури Рівненської області у судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову. Вказав, що позивачем не надано жодного доказу, що він звертався до прокуратури Рівненської області із проханням визнати його закордонний паспорт як доказ по справі, і прокуратура відмовила йому у цьому, зазначив, що ним не доведено факт завдання моральної шкоди взагалі, а тому вимоги є необґрунтовані та безпідставні. Представник відповідача управління Державної казначейської служби м. Рівне підтримала подані заперечення проти позову, просила в задоволенні позову відмовити. Вказала, що управління Державної казначейської служби м. Рівне не може бути відповідачем по даній справі, так як підставою для списання коштів із Державного бюджету України є рішення суду, а тому управління може бути третьою особою у даній справі. Крім того, є неможливим стягнення моральної шкоди солідарно, так як діями працівників управління жодних неправомірних дій завдано не було. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступних висновків. Із матеріалів справи слідує та судом встановлено, що позивач [PERSON], як громадянин України, реалізуючи конституційне право на свій захист, звернувся із заявою у січні 2009 року до прокуратури м. Рівне та прокуратури Рівненської області про незаконні дії приватного нотаріуса [PERSON], так як вона засвідчила підроблені підписи 19 травня 2001 року на заяві-згоді про виїзд його малолітнього сина за кордон, а також в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в той час, як з 07 листопада 2000 року до 05 березня 2002 року він перебував за межами України. Таким чином, був незаконно вивезений по підробленим документам за кордон його син - [PERSON], [INFO]. Постанови помічників прокурора м. Рівне про відмову у порушенні кримінальної справи за зверненням [PERSON] були неодноразово предметом перевірок прокуратури Рівненської області, за результатами яких вони були скасовані та направлені прокурору м. Рівне для організації додаткової перевірки. На сьогоднішній день в провадженні слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області перебуває кримінальне провадження № 12014180010001789 від 04 квітня 2014 року, зареєстроване за заявою [PERSON], за ознаками вчинення злочину, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України, по якому проводиться досудове розслідування. З оглянутого в судовому засіданні закордонного паспорту [PERSON] судом встановлено, що в паспорті наявна відмітка прикордонної служби про те, що [PERSON] 07 листопада 2000 року перетнув кордон України і через Польщу прибув в Іспанію, де працював, що підтверджується документами: заявою про продовження візи від 02.05.2001 року, заявою [PERSON] від 20.03.2010 року, юридичною заявою пана [PERSON] від 08 травня 2001 року. У закордонному паспорті [PERSON] наявна відмітка, що він в'їхав до України 05 березня 2002 року. Згідно відмітки прикордонної служби про перетин кордону, [PERSON] повернувся в Україну 05.03.2002 року. З довідки Державної прикордонної служби України від 02.06.2009 р. вбачається, що факт проходження прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку через державний кордон України може бути підтверджено відповідним проставленням відмітки «В'їзд» («Виїзд») у паспортному документі громадянина України для виїзду за кордон. Судом встановлено, що [PERSON] неодноразово звертався із заявами, скаргами до прокуратури Рівненської області. З заяви [PERSON] від 23 березня 2009 року «про незаконний вивіз його сина за кордон [PERSON]», скарги від 31 березня 2010 року на незаконні дії прокуратури м. Рівне, заяви від 16 червня 2010 року про порушення кримінальної справи відносно приватного нотаріуса [PERSON], скарги від 21 березня 2011 року про порушення кримінальної справи відносно приватного нотаріуса [PERSON], скарги від 18 березня 2014 року про порушення кримінальної справи відносно приватного нотаріуса [PERSON], які були адресовані керівникам прокуратури Рівненської області, випливає, що [PERSON] неодноразово просив звернути увагу на його закордонний паспорт, який підтверджує, що він перебував з 2000 року до 2002 року за межами України, що є доказом підроблення його підпису у нотаріуса [PERSON] при отриманні колишньою дружиною позивача дозволу на вивезення сина за кордон. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили в судовому засіданні, що [PERSON] на прийомі прокурорами Рівненської області показував свій закордонний паспорт і просив, щоб його визнали доказом підробки підпису у згоді на вивезення сина за кордон у нотаріуса [PERSON] Тому заперечення представника прокуратури Рівненської області щодо відсутності будь-яких доказів, що підтверджують звернення позивача із даними вимогами не можуть бути взяті до уваги судом. З 34 відповідей прокуратури Рівненської області, які були надані [PERSON] за результатами його звернень (а.с. 57-91) у жодній із них не зазначено та не розглянуто звернення позивача з приводу визнання його закордонного паспорту як основного доказу підробки його підпису у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса [PERSON] Представником прокуратури Рівненської області не надано доказів, які спростовують вищевказані обставини. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). Людина, її життя і здоров"я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України). Стаття 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини і громадянина передбачає право людини на справедливий суд. До наявності постанови від 25 березня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно приватного нотаріуса [PERSON] на підставі п. 2 ст. 6 КПК України за відсутністю в її діях складу злочинів, передбачених ст..ст. 364-367 КПК України, на яку посилається відповідач прокуратура Рівненської області, суд відноситься критично, оскільки дана постанова суду надана для дослідження не була, наявність цієї постанови не виключає можливості перевірки доводів [PERSON] викладених ним у його зверненнях прокуратурою Рівненської області та здійснення належного прокурорського нагляду. Результати перевірок, проведених органами прокуратури Рівненської області за зверненнями [PERSON], не спростовують доводів позивача, оскільки такі перевірки проведені поверхово і надані відповіді на його звернення не є мотивованими, як того вимагає ЗУ «Про звернення громадян» та Інструкція про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 28.12.2005 року. В судовому засіданні представником відповідача не надано доказів того, що орган досудового розслідування був позбавлений можливості, відповідно до наданих діючим законодавством повноважень у розумні строки, перевірити докази, які надані були позивачем, що підтверджують його відсутність на території України, щоб встановити об'єктивну істину по справі та надати позивачу повну, обґрунтовану та мотивовану відповідь - Чому не визнається його закордонний паспорт доказом по справі?. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини в основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Виходячи із загальних принципів права та процесу, враховуючи вимоги міжнародного права, суд дійшов до висновку, що прокуратурою Рівненської області були порушені права позивача на реалізацію ним права на ефективний засіб правового захисту його прав через неналежне виконання вимог законодавства прокуратурою. Справедливою сатисфакцією для позивача буде визнання дій прокуратури Рівненської області незаконними у невизнання його закордонного паспорту як доказу у підробці його підпису у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса [PERSON] Визнання даного доказу основним чи ні в порядку нагляду прокуратурою є неможливим, так як вирішення даного питання є можливим лише в кримінальному процесі поряд із розглядом інших доказів. Щодо відшкодування [PERSON] моральної шкоди суд виходить з наступного. Як передбачено ст. 23 ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; у душевних стражданнях,яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вони є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 1176 ч.ч.1,2,4,7 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Фізична особа, яка у процесі дізнання, попереднього (досудового) слідства або судового розгляду шляхом самообмови перешкоджала з"ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким є Закон України від 01 грудня 1994 р. №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (з відповідними змінами). Крім того, дані питання регламентовані Положенням про застосування цього Закону, яке затверджено наказом МЮУ, ГПУ та МФУ від 04 березня 1996 р. № 6/5/ 3/ 41. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Посилання позивача на завдання йому шкоди працівниками прокуратури Рівненської області через бездіяльність з приводу не надання відповідей на скарги, дії у невизнанні його закордонного паспорту доказом у підробці його підпису у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса [PERSON] та не здійсненням належного прокурорського нагляду за діяльністю правоохоронних органів, не вчиненням заходів до усунення порушень закону, то всі вказані діяння не дають підстав для відшкодування шкоди, що відшкодовується на підставі ст. 1 Закону. Правовідносини, що виникли між сторонами з даного приводу не регулюється даним Законом, а тому всі обґрунтування наведені позивачем про необхідність стягнення моральної шкоди у розмірі 350000 грн. є безпідставними та необґрунтованими. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з відповідача держави України в особі Управління державної казначейської служби м. Рівне у зв'язку із завданням шкоди незаконними діями є безпідставним, так як працівниками Управління жодних дій щодо позивача вчинено не було. Не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування йому матеріальної шкоди - як витрат, понесених на правову допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. Позивачем зазначено, що він отримував різного роду консультації від адвокатів та юристів, які не надавали йому підтверджуючих документів про оплату послуг і позивач вважає, що це загальновідомий факт, який не підлягає доведення. Однак, з такими твердженнями суд не погоджується, відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України, жодних платіжних документів, актів прийому-передачі виконаних робіт, договорів про надання правової допомоги, угод чи довіреностей, до суду позивачем не надано, тому такі вимоги є необгрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: partial