Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

01 липня 2016 року до суду надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 15.06.2011 у розмірі 90182,62 гривні, яка складається з: 21778,81 гривень заборгованість за кредитом; 62207,12 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1426,09 гривень заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.17.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень штраф (фіксована частина); 4270,60 гривень штраф (процентна складова). Також просить стягнути судові витрати у розмірі 1378,00 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15.06.2011 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, що відображається у розрахунку заборгованості за договором, а тому свої зобовязання не виконав. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності і надали заперечення. Суд, заслухавши думку представника позивача [PERSON], яка не заперечувала проти розгляду справи у відсутність відповідача і його представника, вважає можливим розгляд справи здійснювати у відсутність відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі і просила задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] надали заперечення згідно яких, проти позову заперечують, посилаючись на те, що на умовах, зазначених позивачем у позові, відповідач [PERSON] договір не укладав, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи, ксерокопії яких надані позивачем, відповідач не підписував та з ними ознайомлений не був, тому зазначені документи не можуть вважатися невідємною частиною укладеного між ними договору. Зміна процентної ставки у розрахунку заборгованості є незаконною, з огляду на що розрахунок заборгованості не є належним доказом. Відповідно позов в частині стягнення заборгованості за відсотками, комісією, пенею та штрафами є необґрунтований, не відповідає вимогам закону, просять в цій частині позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові заперечення відповідача та його представника і письмові докази в матеріалах справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положеннями ЦК України про зобовязання та параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит». Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Із копії заяви позичальника на отримання кредиту від 15.06.2011 року вбачається, що є наявною у справі вбачається, що між позивачем та відповідачем був укладений договір споживчого кредиту, за яким відповідач отримав у позивача кредитні кошти, відповідно до встановленого ліміту у розмірі 22300 гривень, який згодом було збільшено. Відомості про узгоджений між сторонами розмір відсотків за користування кредитними коштами, пеню та комісію, штрафи відсутні. Враховуючи відсутність будь-яких інших доказів по справі щодо розміру заборгованості за кредитом та його погашення, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості за кредитом відповідача перед позивачем у розмірі 21778,81 гривень, як зазначено у позові та не оспорюється відповідачем, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вирішуючи даний спір, суд не бере до уваги, як належний доказ по справі, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку про умови кредитування, ксерокопії яких долучені до позову, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування домовленість сторін про істотні умови укладеного кредитного договору відносно відсотків, комісії, пені та штрафів, в наданих документах відсутні підпис позичальника чи будь-які інші ознаки, які б могли дозволити встановити факт обізнаності позичальника саме з цими умовами та тарифами на момент підписання заяви про отримання кредиту, а тому надані позивачем ксерокопії документів є неналежними доказами в розумінні ст.58 ЦПК України, що є в матеріалах справи. А тому ксерокопії зазначених Умов та правил надання банківських послуг, тарифи про умови кредитування не можуть визнаватися як складова частина кредитного договору. На пропозицію надати оригінали Умов та правил надання банківських послуг, тарифи про умови кредитування, з підписом позичальника, позивач не надав до суду зазначені документи. Відповідно до правової позиції, яка висловлена в Постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14 та Постанові № 6-16цс15 від 11.03.2015 року, в яких однією зі сторін був ПАТ КБ «ПриватБанк», і які відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обовязкові до застосування всіма судами, «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» «Стандарт») не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувались». Суд вважає неспроможними посилання представника позивача як на доказ обізнаності позичальника із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами на обслуговування карти, відмітку в заяві позичальника від 15.06.2011 року про те, що він ознайомлений та згідний з зазначеними вище Умовами та Тарифами. Такий порядок укладання кредитного договору не узгоджується із загальними правилами укладання письмових правочинів згідно статей 207, 1055 ЦК України. Окрім тому, суд вважає, що такий порядок укладання кредитного договору не узгоджується також із положеннями ст. 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки за змістом цієї норми не передбачено винятку із загального правила щодо укладання правочину в письмовій формі шляхом його підписання сторонами (ст.207 ЦК України). Відтак, у суду відсутні будь-які законні підстави для того, щоб вважати Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, ксерокопії яких долучені позивачем до матеріалів справи, частиною укладеного між сторонами кредитного договору від 15.06.2011 року. Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в розрахунку застосована процентна ставка у розмірі 30 % за період 2011 рік - березень 2013 року, у розмірі 27,60 % з квітня 2013 року по серпень 2014 року, у розмірі 32,40 % з вересня 2014 року до березня 2015 року, у розмірі 42,00 % з квітня 2015 року по червень 2016 року, що є наявним у справі. Змінюючи розмір процентної ставки, позивач посилається на п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, яким передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин договору, зміну банком розміру відсоткової ставки за кредитом за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Суд відзначає, що з вересня 2014 року банк збільшував в односторонньому порядку раніше застосовану ним відсоткову ставку у спірних правовідносинах. Жодних доказів повідомлення про це збільшення відповідача, його згоду на це суду не надано, та судом не здобуто. Суд вважає, що таке збільшення відсоткової ставки не відповідає закону, який діяв на час такого збільшення, а саме Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та Закону України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що позивач не надав суду належних доказів узгодженої сторонами у формі письмового договору домовленості щодо розміру відсоткової ставки, комісії, пені та штрафу, відповідні документи з підписом відповідача суду не надано, тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а також з відповідача слід стягнути судовий збір згідно правил ст.88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 207, 509, 526, 549, 610, 1054, 1055 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial