Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

У травні 2016 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що в грудні 2015 року подала до ВДВС виконавчий лист про стягнення з ПАТ «Азовзагальмаш» на її користь 10764 грн. Заступник начальника ВДВС відкрив виконавче провадження № 49705886, однак копію постави про відкриття виконавчого провадження в установленому законом порядку їй не надіслав, у звязку з чим ухвалою суду від 22 лютого 2016 року його бездіяльність визнана неправомірною. Зазначила, що внаслідок ігнорування закону посадовою особою органу державної влади отримала психологічну травму. Просила стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області на відшкодування моральної шкоди 1378 грн., витрати на правову допомогу при підготовці позову в розмірі 734,93 грн. та витрати, повязані з розглядом справи. Відповідач позов не визнав, посилаючись на його безпідставність. Позов задоволенню не підлягає з огляду на таке. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом норм ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових або службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих особи. Згідно з п. 28 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішенням, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Нормами ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як роз'яснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також, у п. 9 зазначеної постанови вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2016 року визнано неправомірною бездіяльність заступника начальника Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ [PERSON], що виразилася в не надсиланні [PERSON], як стороні виконавчого провадження, у встановленому законодавством порядку копії постанови про відкриття виконавчого провадження. На цій підставі позивачка стверджує, що через неправомірну бездіяльність державного виконавця отримала психологічну травму, адже ігнорування вимог закону з боку посадової особи, за словами позивачки, привело до її сильного душевного хвилювання, приниження її честі та гідності. Однак встановлення одного лише факту неправомірної поведінки посадової особи сам по собі не створює достатніх підстав для відшкодування моральної шкоди. Необхідна доведена наявність самої шкоди, яка відповідно до положень ст. 23 ЦК України може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. У справі, що розглядається позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань. На обґрунтування вимог позивачки її представник посилається на рішення Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «[PERSON] проти України», яким ЄСПЛ визнавав наявність порушення пункту 1 статті 6 Конвенції і статті 1 Першого протоколу у звязку з необґрунтовано тривалою затримкою у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення, яка становила один рік і чотири місяці. При цьому Суд окремо підкреслив, що в розглянутій ним справі йдеться про випадок надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, та враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Водночас у справі, яка розглядається встановлено, що на виконанні відповідача знаходиться ухвалене на користь позивачки рішення про стягнення грошових коштів з ПАТ «Азовзагальмаш». Позивачка оскаржувала бездіяльність державного виконавця з приводу порушення процедурного правила, встановленого ч. 5 ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо обовязку державного виконавця надіслати копію постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржнику. Недотримання саме цієї вимоги закону визнане неправомірним ухвалою районного суду від 22 лютого 2016 року і саме це формальне порушення покладене в основу заявлених позивачкою вимог. Ані при оскаржені бездіяльності державного виконавця, ані у цій справі позивачкою не оскаржується надмірно тривале виконання, ухваленого на її користь рішення. Тому посилання на згадане рішення ЄСПЛ в контексті обставин справи, яка розглядається, є некоректним. Натомість суд вважає доречним використання прецедентної практики ЄСПЛ в інших справах ("Надточій проти України", "Гурепка проти України» та ін.). Так, зокрема, у справі "Гурепка проти України» (N 2) від 08.07.2010 року заявник стверджував, що його не було належним чином повідомлено про дату і час розгляду справи і що відмітки у повідомленні про вручення повістки суду не свідчать про те, що вона була йому вручена. Заявник також стверджував, що він не отримував таких повісток, і що у матеріалах справи немає відомостей про вручення їх йому. Відповідно він вважав, що його було позбавлено можливості особисто брати участь у розгляді своєї справи. Матеріали, надані Урядом, не містили документів, які б підтверджували, що заявника було належним чином повідомлено про розгляд судом його справи. Повідомлення про виклик до суду заявника не містить відомостей про його отримання. Відповідно немає доказів того, що заявнику було відомо про триваючі провадження у його справі. У звязку з цим Суд дійшов висновку про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки у провадженнях в адміністративній справі щодо заявника не забезпечувалися важливі процедурні гарантії і що, враховуючи обставини справи, ці процедурні недоліки були достатньо серйозними. Не зважаючи на це, Суд постановив, що встановлення наявності порушення є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, якої міг зазнати заявник. Задовольняючи скаргу [PERSON] на бездіяльність державного виконання суд також виходив із того, що ВДВС не було надано доказів виконання державним виконавцем вимог закону щодо направлення їй копії постанови про відкриття виконавчого провадження, що за твердженням позивачки, позбавило її можливості брати участь у виконавчому провадженні. З урахуванням наведеного суд вважає, що визнання неправомірними дій відповідача є достатньою справедливою сатисфакцією, яка не вимагає додаткової грошової компенсації. На підставі викладеного ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, , суд -

Outcome: dismissed