Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

у липні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду зі вказаним позовом, посилаючись на те, що з метою отримання банківських послуг, відповідачка підписала заяву без номера від 04.12.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмір 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Оскільки відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконує, а тому утворилася заборгованість. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 72214,71 грн. та судовий збір. 24.09.2019 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що позивачем не підтверджено надання їй кредиту у розмірі, зазначеному в розрахунку заборгованості, а саме, 44068,80 грн. адже відповідно до позовної заяви, їй видано кредитні кошти в сумі 8000 грн. Умови надання кредиту не підписані сторонами, а тому відсутні підстави для стягнення пені та штрафів. Крім того, строк дії картки сплив у вересні 2018, нової картки вона не отримувала. Стягнення одночасно і пені, і штрафу є подвійною відповідальністю за одне і те ж порушення. Позовна заява подана після спливу строку позовної давності в частині стягнення штрафів та пені (а.с. 73-81). АТ КБ «Приватбанк» у відповіді на відзив (а.с.98-108) наполягає на задоволенні позову, посилаючись на укладення АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] кредитного договору за формою договору приєднання, при укладенні якого сторони обумовили всі істотні умови та банком надано саме ті документи, з якими ознайомилася відповідачка. Також зазначає, що надані суду виписки по картковому рахунку [PERSON] є підтвердженням того, що відповідачці було видано платіжну картку та відкрито картковий рахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко прослідковується, що відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти та здійснювала розрахунки через банкомати, термінали в касах магазинів, що неможливо без картки. З розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] частково сплачувала заборгованість, проте не в повному обсязі, а тому виникла заборгованість, яка відповідачкою не спростована. \~ \~ \~ \~В письмових поясненнях (а.с.224-231) [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову, покликаючись на те, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» не підтверджені належним чином, оскільки в позові зазначено про отримання нею 8000,00 грн, а вимоги заявлені про стягнення заборгованості за тілом кредиту в загальній сумі 44068,80 грн, при цьому як вбачається з анкети-заяви від 04.12.2010 року, їй було встановлено ліміт у розмірі 5000,00 грн. позивач не зазначає підстав для виокремлення заборгованості по тілу кредиту на прострочену та поточну заборгованість, а також не зазначено критерію, за яким проведено таке виокремлення. Також умови анкети-заяви не місять положень про сплату процентів та неустойки. Зазначила, що посилання позивача на Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку є безпідставним з огляду на відсутність доказів того, що саме зі вказаними документами ознайомлена відповідачка при підписанні анкети-заяви, посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17. Також повідомляє, що вона жодного разу не користувалася сервісом «Миттєва розстрочка» та не укладала жодних договорів, натомість з банківського рахунку убачається, що з травня 2016 року щомісячно здійснювалося списання за «Оплата частями 5 Покупка товара» на загальну суму 22\~217,60 грн. Вважає вказаний розмір заборгованості не підтвердженим з огляду на ненадання позивачем документів на обґрунтування суми боргу. У судове засідання сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за без їх участі, представник позивача позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення суду (а.с. 37), відповідачка не погоджується з позовними вимогами АТ КБ «Приватбанк» з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях (а.с.222,223,232,233). Виходячи з викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Судом установлено, що 04.12.2010 року відповідачка [PERSON] підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої своїм підписом погодилася на те, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.11). Також зазначено, що кредитний ліміт становить 5000,00 грн, вказано, що [PERSON] ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. За положеннями Умов та Правил надання банківських послуг (п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов) після отримання від клієнта всіх документів, банк самостійно встановлює кредитний ліміт, який має право в будь-який час змінити, що є безумовною згодою клієнта про прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту (а.с. 21). Згідно з довідкою про умови кредитування з використанням Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» базовою відсотковою ставка становить 2,5 % на місяць Тарифами банку щомісячний платіж становить 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, та вноситься до 25 числа місяця, наступного з звітним. За несвоєчасне погашення кредиту передбачена сплата пені, яка складає: пеня 1 (базова процентна ставка по договору / 30 нараховується за кожен день прострочення, + пеня 2 (1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується 1 раз на місяць при наявності прострочки по кредиту або процентам 5 та більше днів на суму більше 50 грн.). При порушенні строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань більше, ніж на 30 днів штраф у сумі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. Крім того, позичальник сплачує комісію: за зняття готівки в банкоматах і пунктах видачі готівки Приватбанку - 4% від суми операції, в банкоматах інших банків -4% + 5 грн., в зарубіжних банкоматах 4% + 30 грн.; за моніторинг неактивної картки в розмірі залишку на картрахунку, але не більше 10 грн. на місяць; за отримання балансу на чек в банкоматі 0,95 грн.; за безготівковий платіж в системі Приват24 3% від суми операції (а.с. 12). Пунктом 1.1.5.20 Умов передбачено, що при порушенні строків платежу по будь-якому грошовому зобов`язанню більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити штраф у відповідності до встановлених тарифів з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій (а.с. 18). Згідно з п. 1.1.5.21 Умов якщо в інших розділах не визначено іншого, при непогашенні кредиту в строк, установлений графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на прострочену суму кредиту нараховується пеня, розрахунок якої проводиться у відповідності з розміром, установленим в заяві на приєднання до діючого Договору для відсотків з дня виникнення простроченої заборгованості. У випадку непогашення вказаного простроченого зобов`язання на протязі 30 календарних днів всі сплачені після вказаної дати платежі є пенею, крім платежів направлених з врахуванням установленої Договором черговості на погашення тіла кредиту. В період нарахування пені на всю суму заборгованості по кредитному договору відсотки не нараховуються (а.с. 18). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 09.06.2019 заборгованість [PERSON] за кредитним договором б/н від 04.12.2010 року перед АТ КБ «Приватбанк» становить 72214,71 грн., з яких: 24767,86 грн. тіло кредиту; 19300,94 грн прострочене тіло кредиту; 23316,62 грн. нарахована пеня; 914,30 грн нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 3914,99 грн. заборгованість по судовим штрафам (а.с. 5-10). Розглядаючи вимоги позивача про стягнення заборгованості у вказаному розмірі та доводи відповідачки щодо відсутності договірних відносин між сторонами та відповідно заборгованості за кредитним договором, суд зазначає таке. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України). Відповідно до\~\~статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України. Кредитний договір укладається у письмовій формі - стаття 1055 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першої, другої статті 207 ЦК України. Досліджені судом письмові докази: анкета - заява, виписка про здійснення операцій та розрахунок заборгованості вказують на те, що між учасниками справи виникли договірні правовідносин, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надав позичальнику [PERSON] суму кредиту, остання отримала грошові кошти та користувалася ними. Отже, встановлені фактичні обставини справи свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин. Кредитний договір укладений та підписаний сторонами у вигляді анкети-заяви б/н від 04 грудня 2010 року (а.с. 11). Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка взяті на себе зобов`язання з повернення суми позики не виконала, внаслідок чого станом на 09 червня 2019 року\~\~за позичальником обліковується поточна заборгованість за тілом кредиту в сумі 24767,86 грн. Розмір заборгованості з повернення суми позики відповідачкою не спростовано, при цьому за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено, а тому відповідно до частини 2 статті 530\~ЦК України кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.\~\~ Враховуючи, що у порушення умов договору позичальник [PERSON] фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернула, чим порушила права кредитора, а тому позовні вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідачки поточної заборгованості за тілом кредиту в сумі 24767,86 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас розглядаючи доводи відповідачки щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає, що відповідно до вимог ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257\~ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Натомість позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення пені. Відповідно до ст.\~260\~ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу, і відповідно до ч. 1 ст.\~261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст.\~267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст.\~264\~ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов`язання. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З виписки по картковому рахунку (а.с.109-117,150-157) та копії кредитної картки на ім`я [PERSON] (а.с.82) убачається, що [PERSON] користується кредитними коштами та періодично, в тому числі протягом 2018 року, але не в повному обсязі, вносила грошові кошти на погашення кредитної заборгованості, строк дії кредитної картки «Універсальна» діє до 09.2018 року (а.с.82,119), а тому до суду позивач звернувся із дотриманням строків позовної давності. Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в частині вимог позивача про стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 19300,00грн, суд виходить з такого. Згідно з нормою ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Частиною першою статті 612\~цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Судом установлено, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено. Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім розрахунків кредитної заборгованості, позивач посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину кредитного договору. Пункт 1.1.1. доданих до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг визначає терміни і поняття, при цьому поняття тіло кредиту та прострочене тіло кредиту в ньому відсутні. Відповідно до п.п. 1.1.1.60 мінімальний обов`язковий платіж - це розмір боргових зобов`язань клієнта, які щомісячно має сплачувати клієнт протягом терміну дії карти. Цей платіж розраховується, як сума овердрафта і суми щомісячного платежу, що складається з нарахованих до сплати відсотків і частини заборгованості за кредитом. Прострочений кредит - кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті Банку в термін, передбачений договором (п. п. 1.1.1.88). Отже, прострочене тіло кредиту, крім іншого, включає в себе відсотки за користування кредитом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін.). При цьому суд зауважує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). В даному випадку банком не наведено чітких, однозначних та зрозумілих норм закону, на підставі яких ним було пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, та які б слугували достатньою правовою підставою для її задоволення. Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо простроченого тіла кредиту, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Перевіряючи вимоги позивача в частині стягнення неустойки за порушення виконання зобов`язання, суд виходить з такого. Згідно зі статтею 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.\~\~ За змістом статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551\~ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами та неустойки поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В частині договірних зобов`язань правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першою, другою статті 207 ЦК України. Досліджений судом укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н 04.12.2010 року вказує на те, що умови договору не містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. Отже, аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки та штрафів за порушення позичальником строків повернення грошових коштів, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника [PERSON] цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині стягнення неустойки і штрафів за порушення боржником зобов`язання. Посилання позивача про приєднання позичальника до викладених на банківському сайті тарифів, умов та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими передбачено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитом та неустойки за порушення виконання зобов`язання, є безпідставним, з огляду на наступне. Згідно із частиною першою статті 633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України\~\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна\~\~підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634\~ЦК України\~другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком\~\~та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11\~Закону України\~від 12\~травня 1991\~року №\~1023-XII«Про\~захист прав\~споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України\~від 22\~листопада 1996\~року №\~543/96-В\~«Про відповідальність\~за несвоєчасне\~виконання грошових\~зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що\~\~ пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з [PERSON] заборгованості за пенею в загальній сумі 24230,92 грн, та штрафів у загальному розмірі 3914,99 грн, посилається на витяг з Тарифів «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору, де зафіксовано розмір базової процентної ставки в місяць, а також розмір та порядок сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штрафів в залежності від виду отриманої кредитної картки. Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому наданий банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634\~ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з [PERSON] банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема щодо розміру і порядку нарахування процентів та неустойки. Саме так застосовано вказані норми матеріального права Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Суд відкидає доводи АТ КБ "Приватбанк" щодо обізнаності відповідачки з умовами договору з посиланням на підписання останньою довідки про умови кредитування (а.с.12) оскільки довідка [PERSON] підписана тільки 05.01.2011 року, натомість анкета-зява датована 04.12.2010 року. За наведених обставин, суд доходить висновку, що заявлені вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки заборгованості за пенею в сумі 24230,92 грн та штрафів у сумі 3914,99 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір пропорційно до задоволеної частини позову в розмірі 659,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial