Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

У травні 2019 року позивач, який діє в інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] , які перебувають під опікою [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа - Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняттям її з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначивши, що відповідач [PERSON] , яка є тіткою дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є зареєстрованою за даною адресою та проживала в квартирі, як член їх сім`ї. Будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалося, проте з 2017 року та по даний час, в зазначеній квартирі відповідач не проживає. Мати дітей, [PERSON] , 1976 року народження, померла [INFO] . Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради від 21.10.2011 №310/2, 310/3 малолітнім [PERSON] та [PERSON] надано статус дітей-сиріт. Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради від 18.11.2011 №343, 343/1, за дітьми [PERSON] та [PERSON] закріплено право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Утім, 14.06.2018 спеціалістами управління-службою у справах Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради під час перевірки збереження житла дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, було встановлено, що у квартирі [ADDRESS] , мешкають сторонні особи. Під час проведення перевірки, за сприяння Дніпропетровської місцевої прокуратури №1, співробітниками Амур-Нижньодніпровського відділу поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, було встановлено, що за вказаною адресою поживає [PERSON] , разом з чоловіком [PERSON] та малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] . Останні повідомили, що дане житло винаймають у [PERSON] з 2017 року. За таких обставин, відповідач свідомо порушила права дітей-сиріт [PERSON] та [PERSON] , у вказаній квартирі не проживає понад один рік, а тому позивач просив суд - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - кватирою [ADDRESS] , із зняттям її з реєстраційного обліку за вказаною адресою; виселити осіб, які незаконно проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] та передати квартиру органу опіки та піклування для вирішення питання щодо приватизації квартири на ім`я дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; вирішити питання щодо накладення заборони на відчуження житла та майна за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві користування дітям - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 30 травня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30 липня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті. 24 жовтня 2019 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судове засідання представник позивача Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради - Онуфрак І.І., будучи належним чином повідомлена, не з`явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не надала заяви про розгляд справи за її відсутності, не скористалася правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві користування - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і у власності не перебуває. Рішеннями виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради №343/1 від 18.11.2011 та №343 від 18.11.2011 закріплено за малолітніми [PERSON] та [PERSON] право користування житлом за адресою - [ADDRESS] , відповідно. Звертаючись до суду, однією з підстав позову, позивач зазначає ст.ст.405,406 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, посилається як на підставу позову на не проживання відповідача протягом одного року у спірній квартирі, що є підставою відповідно до ст.ст.405,406 ЦК України про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , проте зазначена квартира у власності будь-кого не перебуває, що унеможливлює застосування до виниклих правовідносин способу захисту, передбаченого ст.ст.405, 406 ЦК України. Також, звертаючись до суду, позивач, як на підставу позову, посилається на вимоги ст.ст.72, 73 ЖК України. Судом також встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрованими є - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою №4281 від 08.04.2019. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла», «втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41,42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Під час розгляду справи, позивачем не доведено відсутність відповідача протягом шести місяців у спірній квартирі без поважних причин. Крім того, позивачем проводилася перевірка проживання у спірній квартирі [PERSON] і саме до останньої пред`явлено позов, тоді як зареєстрованою в квартирі є [PERSON] . Дані розбіжності позивачем під час розгляду справи не усунено і позов не уточнено. Також, заявляючи позовні вимоги про виселення осіб, які незаконно проживають в квартирі, позивачем не вказано конкретно осіб, які підлягають виселенню з квартири, позовні вимоги про це до них не пред`являлися, клопотань щодо залучення цих осіб до участі у справі в якості співвідповідачів не заявлялося, доказів щодо реєстрації або проживання інших осіб в квартирі [ADDRESS] , на час розгляду справи, суду не надано. До позову надано лист Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про проживання у спірній квартирі [PERSON] та [PERSON] разом з малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] , а також лист Дніпровської місцевої прокуратури №1, проте дані документи датовані жовтнем 2018 року, тоді як позов подано 13 травня 2019 року. Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ч.4 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Проте, даний спір не стосується позбавлення батьківських прав або відібрання дитини, а збереження права користування за дітьми [PERSON] та [PERSON] житла за адресою - квартира [ADDRESS] вирішено в межах своєї компетенції виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради ще у 2011 році і рішеннями виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради №343/1 від 18.11.2011 та №343 від 18.11.2011 закріплено за малолітніми [PERSON] та [PERSON] право користування житлом за адресою - [ADDRESS] , відповідно. На підставі викладено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Питання розподілу судових витрат вирішено відповідно до вимог ст.141 ЦПК України і Закону України «Про судовий збір» з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: dismissed