Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу в Дніпропетровській області [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 22.06.2018 року та скасування реєстрації права власності. В позові зазначається, що [PERSON], укладаючи зазначений договір дарування, мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду. Відповідач [PERSON], який є його сином, запропонував йому переоформити квартиру на нього, щоб уникнути будь-яких проблем із спадкуванням, та взамін обіцяв, що буде всіляко піклуватись про позивача, допомагати матеріально та купить для позивача окреме житло. Позивач погодився і 22 червня 2018 року уклав з відповідачем договір, текст якого не читав, вважаючи, що уклав договір довічного утримання. Відповідач під час укладання договору дарування частки квартири ввів позивача в оману своїми обіцянками, договір дарування підписаний помилково, укладений договір дарування не відповідає внутрішній волі Позивача щодо правової природи й змісту правочину. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М.. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 04 січня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі на 24.01.2019 року. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 05 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 21.02.2019 року. 21.01.2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому він просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними, не обґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Позивач є його батьком. В травні 2018 року позивач повідомив його про те, що він є власником 1/2 частини квартири № 74, що розташована в будинку 31 по проспекту Миру в м. Дніпро. Власник іншої частини квартири [PERSON] пропонує [PERSON] подарувати його частину квартири пасинку [PERSON], який разом з ним проживає в спірній квартирі. Але позивач не бажає дарувати своє майно сторонній особі, так як я є його рідний син. Мова йшла саме про здійснення дарування, без будь-яких домовленостей та обіцянок з боку відповідача забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно. 22.06.2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], згідно якого [PERSON] подарував 1/2 частину спірної квартири. В підтвердження передачі в дар частини квартири, в приміщенні нотаріуса позивач передав відповідачу документи та ключ від неї. Посилання позивача на те, що відповідач ввів його в оману та під час укладання договору дарування він знаходився під впливом помилки не відповідає дійсності, оскільки спростовується самим текстом договору, який було підписано сторонами в присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, перевірено. Дарувальник засвідчив, що договір не укладається під впливом тяжких для сторін обставин та власноручно зазначив, що сенс та наслідки договору дарування йому зрозумілі. Зі спірного договору дарування від 22.06.2005 року вбачається, що нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст ст. ст. 203, 229, 231, 233-235, 258, 717, 721, 722, 727 ЦК України. Позивач розумів значення, умови та правові наслідки укладання договору дарування, підписав його, тим самим підтвердив свою волю та намір на вчинення правочину, тобто саме укладання договору дарування 1/2 частки квартири 74, що розташована в будинку 31 по проспекту Миру в м. Дніпро. Доказів, які б свідчили про те, що позивач на момент вчинення спірного правочину помилявся щодо правової природи спірного правочину та його істотних обставин суду не надано та не доведено наявності помилки, яка мала істотне значення при укладанні спірного договору дарування. 01.02.2019 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача в якій посилався на те, що на теперішній час він хворіє на ішемічну хворобу сердця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу, цукровий діабет, він погано чує та бачить, тому потребує сторонній догляд. При укладанні договору позивач повністю довірився сину. Договір не читав бо погано бачить. Його син, ввів його в оману, ні він, ні нотаріус не повідомили йому про те, що він підписує договір дарування, а не договір довічного утримання. Позивач є хворою та літньою людиною, яка погано чує та бачить, помилявся, коли підписував договір, думаючи, що підписує договір довічного утримання. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач також, зазначив, що договір підписав не дивлячись. Син обіцяв купити кімнату, однак не купив. Відповідач та його представник позов не визнали, у задоволенні позову просили відмовити, посилаючись на те, що підстав для визнання недійсним договору дарування немає. Відповідач також, зазначив, що позивач усвідомлював, що укладає саме договір дарування, а не довічного утримання, оскільки він його читав та нотаріусом все йому було роз'яснено.\~\~ Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що позов є безпідставним, оскільки при укладенні договору дарування нею були дотримані вимоги закону щодо перевірки дієздатності особи дарувальника, ознайомлено його зі змістом договору, видано копію договору на руки. Також, роз'ясняла про можливість складання заповіту та укладання договору довічного утримання. Крім підпису позивачем також письмово зазначено про підписання саме договору дарування. Позивач їй пояснив, що хоче щоб його син став власником майна, а тому він хоче його подарувати йому. На питання необхідності зазначення щодо обов'язків матеріального утримання, догляду та поховання, позивач сказав, що не потрібно це зазначати. Свідок [PERSON] допитана у судовому засіданні суду показала, що позивач у травні приходив до неї пожити, оскільки в нього був конфлікт з сусідами. [PERSON] казав їй, що хоче подарувати своєму сину частину квартири. Заслухавши осіб, що брали участь у справі, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, відзив на позов та відповідь на відзив суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.\~717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717\~ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належала 1/2 частини квартири 74 розташованої за адресою: м. Дніпро, пр-т. Миру, буд. 31. 22 червня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] 31 в м. Дніпро, за яким [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] вказану частину квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського місцевого нотаріального округу [PERSON] Згідно з текстом договору його підписано в присутності нотаріуса, особу сторін, встановлено, їхню дієздатність та належність [PERSON] частини квартири, що відчужуються, перевірено. Крім того, в графі "Дарувальник" [PERSON] власноручно підписано договір дарування та зазначено, що договір дарування 1/2 частини квартири ним прочитаний, його зміст та наслідки йому зрозумілі, тому суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що він не розумів, що укладає договір дарування. Відмовляючи в позові суд виходить із того, що оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивача, а його похилий вік та стан здоров'я, подальше проживання у відчуженій частці квартири не можуть вважатися помилкою в розумінні ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України. Вирішуючи справу суд перевірив чи мала місце помилка з боку позивача при укладенні договору дарування, зокрема чи правильно він сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Однак доказів того, у позивача було відсутнє волевиявлення під час укладення ним договору про безоплатну передачу у власність відповідача 1/2 частини квартири, яка є його єдиним житлом, стороною позивача не надано. В судовому засіданні приватний нотаріус, яка посвідчувала оспорюваний договір дарування як нотаріус пояснила, що під час укладення договору дарування в нотаріальній конторі позивачу було роз'яснено зміст договору, його наслідки, його права та обов'язки. Позивач добре розумів значення своїх дій та наслідки вчинення договору дарування 1/2 частини квартири, що йому належала. Будь-яких умов щодо довічного утримання позивач не ставив при укладенні договору, а навпаки на пропозицію нотаріуса про зазначення умов щодо матеріального утримання, догляду та поховання, відмовився, тому договір і був посвідчений. Не знайшли підтвердження в суді твердження позивача про те, що позивач уклав договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] внаслідок обману зі сторони відповідача, оскільки такі обставини в суді не доведені. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази суд дійшов висновку, що під час укладення договору дарування 1/2 частини квартири воля позивача відповідала його внутрішньому волевиявленню, договір укладено з дотриманням вимог закону, тому підстав для визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним та скасування державної реєстрації немає.

Outcome: dismissed