Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач-1), [PERSON] (Відповідач-2), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 26.04.2013р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 26.04.2013р. (а.с.3-5). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волокітіної Н.Б. від 03.07.2013р. відкрито провадження у вказаній справі та призначено до слухання у відкритому судовому засіданні (а.с.19). В подальшому Позивачка уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним договір дарування від 26.04.2013р., в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 12 частину [ADDRESS] та визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення на квартиру [ADDRESS], видане на ім'я відповідача [PERSON] 12 грудня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (а.с.34-37,65-68). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2013р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання права власності на 12 частину квартири, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання недійсним договору дарування - залишені без задоволення (а.с.90-92). Не погоджуючись з рішенням суду від 24.10.2013р. Позивачкою подана апеляційна скарга (а.с.96-100) до Апеляційного суду м. Києва, який своєю ухвалою від 04.03.2014р. апеляційну скаргу [PERSON] відхилив, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2013р. залишив без змін (а.с.139-141). Позивачкою було подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій вона просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2013р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04.03.2014р. і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.146-149). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.06.2014р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2013р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04.03.2014р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.158-160). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Маліновської В.М. від 23.07.2014р. зазначену справу призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.162). Свої позовні вимоги з урахуванням уточнених позовних заяв від 23.07.2013р. (а.с.34-36, 65-68) та від 01.09.2014р. (а.с.182-184) Позивачка обґрунтовує тим, що вона з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.01.1974 року по 05.10.1982 року. В 1976 році їм з відповідачем-1 була надана кооперативна квартира [ADDRESS]. В період шлюбу подружжям були внесені кошти за квартиру в сумі 3600 крб., які були їхньою спільною власністю, водночас, Відповідач [PERSON] був членом кооперативу ЖБК «Залізничний-9». Після розірвання шлюбу, в серпні 1984 року вони з відповідачем сплатили повну вартість квартири в сумі 4 737,12 крб., разом з тим згідно довідки ЖБК «Залізничний-9» Позивачка погасила - 3 091,51 крб., а відповідач [PERSON] - 1 645,60 крб. Також Позивачка зазначила, що вони з відповідачем-1 визначили порядок користування житловим приміщенням, за яким позивачу було виділено кімнату 20,1 кв.м., що складає 23 частини квартири, а відповідачу [PERSON] кімнату 10,9 кв.м., що складає 13 частини квартири. З 1987 року відповідач-1 не проживав в спірній квартирі, не цікавився нею, в квартирі проживали позивачка та її син. Проте, 26.04.2013 року позивач подарував спірну квартиру своїй рідній сестрі - [PERSON] на підставі договору дарування у зв'язку з чим порушив право Позивачки на 12 частину власності квартири, оскільки зазначена квартира є спільною сумісною власністю Позивачки та Відповідача-1. Враховуючи викладене, Позивачка просила: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], оформлений 26.04.2013р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 26.04.2013р.; - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 12 частину [ADDRESS]; - визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення на квартиру [ADDRESS], видане на ім'я відповідача [PERSON] 12 грудня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідач-1 надав суду заперечення (а.с.46-47), в яких зазначив, що в 1976 році він за відповідним рішенням був прийнятий в члени кооперативу ЖБК «Залізничний-9». 06.12.1976р. згідно ордеру № 1444, на його сім'ю в складі трьох чоловік була надана кооперативна двокімнатна квартира [ADDRESS]. Згідно довідки ЖБК «Залізничний-9» від 07.02.1992р. № 12, Відповідач-1 є власником зазначеної кооперативної квартири. Відповідач-1 зазначив, що у 1982 році він не подавав до ЖБК «Залізничний-9» заяву про поділ паєнагромадження та жилої площі спірної квартири та укладав відповідної письмової угоди, окрім того, рішення загальних зборів про прийняття позивачки в члени житлово-будівельного кооперативу не існує. Додатково зазначив, що після розірвання шлюбу із позивачкою у 1982 році, він за особисті кошти продовжував сплачувати пайові внески на спірну кооперативну квартиру, всього станом на 1984 рік ним було особисто сплачено - 352,30 крб., попередньо до розірвання шлюбу між сторонами було сплачено в рахунок кооперативної квартири - 4 384,82 крб. Додатково Відповідач-1 зазначив, що між сторонами у 1991 році вирішувалось питання про сплату за комунальні та інші послуги, відповідно до розміру займаної стороною кімнати у спірній квартирі та можливості обміну житлових приміщень. Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2011р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.02.2012р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.07.2012р., позивачці [PERSON] в справі за позовом до Відповідача-1 в задоволенні позову про визнання права власності на 2/3 частини квартири відмовлено, а тому, на час укладення спірного договору дарування, Відповідач-1 був юридично визначений власником об'єкту дарування, на підставі судових рішень мав право на укладення правочину. В судовому засіданні позивачка та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, зазначили, що останній платіж за квартиру було внесено Позивачкою та Відповідачем-1 після розірвання шлюбу, разом з тим, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому Відповідач-1 не мав права оформлювати право власності на всю квартиру за собою та в подальшому укладати договір дарування спірної квартири. Представник Відповідачів - [PERSON] проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.01.1974 року по 05.10.1982 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 05.10.1982р., виданим відділом РАЦС Шевченківського РВК м. Києва (а.с. 12) та довідкою № 315/3-03-46, виданої Відділом РАЦС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 01.07.2003р. в частині підтвердження дати реєстрації шлюбу між сторонами (а.с.13). Під час перебування сторін в шлюбі, в 1976 році відповідач [PERSON] був прийнятий в члени кооперативу ЖБК «Залізничний-9», що не заперечувалось сторонами, а тому на підставі ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. 25.01.1977р. Відповідачу-1 [PERSON] на підставі рішення виконкому Київської міської ради від 06.12.1976р. № 1444 був виданий ордер № Г 01094 на жиле приміщення на сім'ю із трьох осіб з правом на зайняття двох кімнат 30,7 кв.м. в окремій квартирі [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до Дублікату довідки ЖБК «Залізничний-9» № 12 від 07.02.1992 року, виданого ЖБК «Залізничний-9» 06.12.2007р. за № 499 [PERSON] є власником кооперативної квартири [ADDRESS] та повністю сплатив паєнакопичення за квартиру 20.09.1984р. в розмірі 4 755 руб. (а.с.81). На підтвердження реєстрації спірної квартири на праві особистої власності за [PERSON] на підставі довідки ЖБК «Залізничний-9» від 07.02.1992р № 12, дублікат довідки видано ЖБК «Залізничний-9» від 06.12.2007р. № 499, Київським міським бюро технічної інвентаризації права власності на об'єкти нерухомого майна 12.12.2007р. видано реєстраційне посвідчення, та записано в реєстрову книгу № 52-275 за реєстровим № 560/30391/31064 (а.с.70, 82), що також підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 06.11.2007р. № 3311 (а.с.71), довідкою-характеристикою, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації права власності на об'єкти нерухомого майна 21.12.2007р. за № 1303738 (а.с.72-73). Згідно довідки ЖБК «Залізничний-9» № 248 від 23.01.2014р. встановлено, що загальна сума паєнакопичення в розмірі 4 737,11 крб. за двокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] виплачена в серпні 1984 року: - [PERSON] виплатила 3 091,51 крб., - [PERSON] виплатив - 1645,60 крб. (а.с.134). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2011р. у справі № 2-3807/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Залізничний-9» про визнання права власності на 23 частини квартири та визнання недійсним реєстраційного посвідчення (а.с.48-49), яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.02.2012р. (а.с.51-52) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2012р. (а.с.53), встановлено, що як стверджує позивач, в 1982р. між ним та відповідачем була укладена угода про поділ паєнакопичень та жилої площі в квартирі № 57 в наступних розмірах: за відповідачем було закріплено 1528,17 крб. та ізольовану кімнату 10,9 кв.м., за позивачем 2856,65 крб. та ізольовану кімнату 20,1 кв.м., підсобні приміщення залишені в загальному користуванні. Дана угода затверджені головою правління ЖБК «Залізничний-9». З 1982 р. згідно цієї угоди та рішення ЖБК, квартплата нараховується у частковому відношенні: 2/3 частини квартири здійснюється позивачем, а відповідач сплачує 1/3 частини. Однак вказана ксерокопія угоди про розподіл паєнакопичення не зареєстрована та не засвідчена в передбаченому законом порядку, оригінал в судовому засіданні вказаної угоди наданий не був, оскільки його немає а ні у позивача, а ні у відповідача, а ні у ЖБК «Залізничний-9». Як вбачається з копії виписки з рішення загальних зборів членів ЖБК «Залізничний-9»від 28.10.1982 р. [PERSON] прийнята в члени ЖБК «Залізничний-9», однак це спростовується листом ЖБК «Залізничний-9»від 23.09.2010 р. № 62, в якому зазначено, що в архіві ЖБК «Залізничний-9»протокол зборів членів ЖБК від 28.10.1982 р. не зберігся. Доказів того, що дана ксерокопія виписки з рішення загальних зборів членів ЖБК «Залізничний-9»від 28.10.1982 р. відповідає оригіналу суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не була прийнята в члени ЖБК «Залізничний-9». Наведені вище обставини були встановлені у вказаному вище рішенні Шевченківського районного суду м.Києва. За ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2011р. встановлено, що Позивачка не була прийнята в члени ЖБК «Залізничний-9», а також той факт, що між Позивачкою та Відповідачем-1 не укладалась угода про поділ паєнакопичень та жилої площі в квартирі № 57 у відповідних розмірах. Окрім того, в процесі розгляду справи Позивачкою також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження прийняття її до членів ЖБК «Залізничний-9» та укладення між нею та Відповідачем угоди або договору про розподіл паєнакопичення на спірну квартиру у визначених сторонами розмірах. Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Набувши право власності на спірну квартиру на підставі довідки, виданої ЖБК «Залізничний-9» від 07.02.1992 року № 12 та реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12.12.2007 року, 26.04.2013 року [PERSON] безоплатно передав у власність вищевказане нерухоме майно відповідачу-2 [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 26.04.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 595 (а.с. 14). Позивач просить визнати даний договір дарування недійсним на підставі ст. 369 ЦК України. Відповідно до ч. 4 с т. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Позивач вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а тому, оскільки квартира придбана в період шлюбу, позивач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, а отже, вчиняючи правочин щодо укладання договору дарування, відповідач [PERSON] повинен був отримати на це згоду від позивача. Як вже зазначалося вище, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 05.10.1982 року, що підтверджується матеріалами справи. Оскільки шлюб було розірвано в 1982 році, спірні правовідносини, які виникли між колишнім подружжям регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року (далі - КпШС України), оскільки діючий Сімейний кодекс набрав чинності 01.01.2004 року. Згідно ст. 16 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України За ст.ст. 22, 23 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ст. 29 КпШС України). Згідно ст. 15 Закону України «Про власність» чинного станом на день виникнення спірних правовідносин, встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Згідно п. 44 Постанови Ради Міністрів УРСР, від 27.06.1972, № 297 "Про затвердження Типового статуту житлово-будівельного кооперативу", в разі розірвання шлюбу пай, що є спільним майном подружжя, може бути розділений за його згодою або на підставі судового рішення, якщо кожному з подружжя можна виділити окрему кімнату в квартирі, яку вони займають. Дальше користування жилою площею того з подружжя, за яким визнано право на частину паю, можливо лише при умові вступу його в члени кооперативу. Разом з тим, згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України , ст. 15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи, зокрема, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Разом з тим, згідно п. 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987р. у тих випадках, коли за колишнім з подружжя судом було визнано право на частину паєнагромадження, він вправі вимагати поділу займаної квартири у будинку ЖБК на загальних підставах (ст.1 46 ЖК України). При неможливості поділу квартири йому присуджується сума, що відповідає його частині паєнагромадження, коли він цього просить. Таким чином, оскільки станом на день розірвання шлюбу 05.10.1982р. між Позивачем та Відповідачем-1, останній як член житлово-будівельного кооперативу не набув права власності на [ADDRESS], оскільки не сплатив в повному обсязі пайовий внесок за вказану квартиру, суд вважає, що спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу є саме сума паєнакопичення на квартиру, яке було сплачено станом на день розірвання шлюбу. Разом з тим, Позивачем не заявлено вимог про визнання право на частку паєнагромадження, поділу спірної квартири або виплати суми, що відповідає частці Позивачки у паєнагромадженні. Так, оскільки повністю пайовий внесок за спірну квартиру було сплачено Відповідачем-1 як членом житлово-будівельного кооперативу після розірвання шлюбу з Позивачем в 1984р., що, зокрема, підтверджується довідкою, виданої ЖБК «Залізничний-9» від 07.02.1992 року № 12, на підставі якої Відповідач-1 набув права власності на спірну квартиру, останній як власник [ADDRESS] мав всі правові підстави для укладання оспорюваного договору дарування без згоди позивача [PERSON] З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та позовні вимоги заявлені Позивачкою, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання права власності на 12 частину квартири, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання недійсним договору дарування, не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed