Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

У червні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій пізніше було змінено предмет позову, просила зобов`язати [PERSON] повернути в натурі автомобіль марки FORD FOCUS, тип пального-дизельне, 2004 року випуску, тип ТЗ- загальний легковий універсальний-В, VIN-код [NUMBER] , сірого кольору, об`єм двигуна 1753, позивачці, як безпідставно набуте майно. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що у 2018 році позивачка звернулася з проханням до відповідача придбати їй автомобіль за кордоном та доставити на територію України, на загальну суму 65 000 грн. Але з умовою, що відповідач, в свою чергу, після придбання ним автомобілю в його власність, оскільки оформити придбаний автомобіль одразу на позивачку неможливо було зробити на той час, так як вона не має закордонного паспорту, зобов`язується перереєструвати придбаний ним автомобіль на позивачку. Так між позивачкою та відповідачем виникла усна домовленість, оскільки вони близькі родичі. Після чого позивачка почала перераховувати грошові кошти на особистий картковий рахунок відповідача, а саме - 15 000 грн., тобто частину коштів позивачка впродовж 2018 року перераховувала на особистий картковий рахунок відповідача. На початку грудня 2018 року позивачка особисто передала відповідачеві ще 50 000 грн. Після чого 21 грудня 2018 року у Литві відповідачем був придбаний автомобіль марки FORD FOCUS, VIN-код [NUMBER] , 2004 року випуску р/н [NUMBER] сірого кольору. 15 січня 2019 року відповідач зареєстрував право власності на придбаний автомобіль за собою на території України. В процесі реєстрації транспортного засобу було присвоєно реєстраційний номер [NUMBER] і почав ним користуватися. Надалі відповідач свої зобов`язання так і не виконав, ухиляючись від виконання зобов`язань згідно попередньої домовленості і придбаний автомобіль так і не перереєстрував на позивачку. Зараз автомобіль марки FORD FOCUS, VIN-код [NUMBER] , 2004 року випуску сірого кольору оформлений на [PERSON] , а позивач [PERSON] заявив позовні вимоги до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу № 7529/19/001578 від 24.12.2019 року недійсним та застосування наслідків недійсності, шляхом скасування перереєстрації транспортного засобу, витребування транспортного засобу та стягнення моральної шкоді, наполягаючи на те, що має всі права на вказаний автомобіль. 01 жовтня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення у цивільній справі № 204/642/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Структурного підрозділу «Відділ реєстрацій № 10 Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО БІЗНЕС», Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу № 7529/19/001578 від 24.12.2019 року недійсним та застосування наслідків недійсності, шляхом скасування перереєстрації транспортного засобу, витребування транспортного засобу та стягнення моральної шкоди. Даним рішенням суд вирішив: «Витребувати у [PERSON] , [INFO] автомобіль марки FORD FOCUS, тип пального-дизельне, 2004 року випуску, тип ТЗ-загальний легковий універсальний-В, VIN-код [NUMBER] , сірого кольору, об`єм двигуна 1753 та передати його [PERSON] » Представником відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовної заяви. В обґрунтування даного вказала, що на підтвердження факту безпідставно набутих грошових коштів у заявленому розмірі має бути наданий належний письмовий доказ, якого не міститься серед матеріалів справи. Відповідач не визнає отримання від позивача грошових коштів у сумі 65 000,00 грн., оскільки це не відповідає дійсності. Позивачем не надано жодного належного отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 65 000, 00 грн. тим більше доказу призначення цих коштів. Платіжні доручення не містять призначення платежу, їх загальний розмір не відповідає заявленій до стягнення сумі, вони не є належним доказом виникнення у відповідача обов`язків перед позивачем. Ці грошові кошти перераховувались позивачем у рахунок повернення відповідачу них коштів. Відповідач працював, мав дохід і фінансово допомагав позивачу, тому що вона його матір. Дійсно відповідач 15.01.2019 року зареєстрував за собою право власності на зазначений транспортний засіб, але він його придбав за власні кошти. Відповідач постійно працював, мав стабільний дохід і мав можливість заощаджувати на власне авто. З цього приводу не зайвим буде повідомити суду про те, що відповідача незаконно позбавили права власності на даний автомобіль. Саме молодший син позивача, тобто брат відповідача не маючи на це правових підстав за злісною згодою з групою осіб здійснив перереєстрацію права власності на автомобіль відповідача. Наразі, триває досудове слідство по кримінальній справі, відомості про яку внесено до ЄРДР за № 12020040680000371. Крім цього, просила стягнути з позивачки судові витрати понесені відповідачем. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовну заяву та просили її задовольнити, посилаючись на обставини справи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши сторони та свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2020 року у справі № 204/642/20 встановлено, що 15 січня 2019 року за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб FORD FOCUS, номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску, VIN-код [NUMBER] , сірого кольору, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Вказаний автомобіль 15 січня 2019 року було первинно зареєстровано на території України, про що зазначено у відповіді Територіального сервісного центру № 1242 РСЦ в Дніпропетровській області № 31/4-1242-10аз від 28 січня 2020 року. Крім цього, вищевказаним рішенням суду вирішено витребувати у [PERSON] , [INFO] , автомобіль марки FORD FOCUS, тип пального-дизельне пальне, 2004 року випуску, тип ТЗ - загальний легковий універсальний-В, VIN-код [NUMBER] , сірого кольору, об`єм двигуна 1753 та передати його [PERSON] , [INFO] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2020 року залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до розписки на а.с. 139 [PERSON] забрав машину 02.04.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 910/13271/18 зазначено, що предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18 (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87426717). На підтвердження передачі коштів відповідачеві, позивачкою було надано копії платіжних доручень (а.с. 15-21) на загальну суму 15802 грн. 51 коп. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача; розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України. В статті 20 вищевказаного закону зазначено, що ініціатором переказу може бути платник, а також обтяжувач чи отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 22.1-22.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Пунктом 3.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 передбачено, що реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками. Таким чином, право визначати призначення платежу в платіжних документах згідно вказаних норм належить виключно платнику. Вищевказане повністю узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № Б8/036-11. Крім цього, в постанові Вищого господарського суду України від 01 серпня 2006 року у справі № 10/377-04 вказано, що допустимим доказом призначення грошових коштів, що перераховуються, є відповідний платіжний документ з даними щодо призначення платежу (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/107749). Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наданих позивачкою платіжних доручень № Р24А97541949196409001947 від 26.02.2018 року, № Р24А97541949171401435427 від 24.05.2018 року, № Р24А97541949171026979247 від 16.09.2018 року, № Р24А97541949198410113639 від 18.10.2018 року, № Р24А97541949134879057906 від 29.11.2018 року, № Р24А97541949116809251879 від 08.11.2018 року, № Р24А97541949183322518993 від 24.01.2019 року вбачається, що позивачкою в призначенні платежу вказано «Переказ власних коштів». Таким чином, неможливо встановити з якою метою дані грошові кошти відправлялись відповідачеві, оскільки про це не вказано в призначенні платежу. В той же час, позивачкою в позовній заяві зазначено, що автомобіль коштує 65000 грн. 00 коп., відтак, навіть якщо б в платіжних дорученнях було б вказано вірне призначення платежу, сума за ними виходить в рази менша, ніж вартість автомобіля. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивачка у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, та заявила клопотання про допит свідка. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072). В судовому засіданні було вислухано свідка [PERSON] , який вказав, що раніше працював з позивачкою та в грудні 2018 року вона звернулася до нього за допомогою стосовно реєстрації двох автомобілів, придбаних її покійним чоловіком. Також вказав, що автомобілі зареєстрували на різних осіб, тому що по пільзі можливо було зареєструвати один автомобіль на одну людину, хоча спочатку позивачка бажала зареєструвати обидва автомобілі на свого сина [PERSON] . Зазначив, що він зі слів знає, що всі необхідні послуги сплачувала позивачка, оскільки він лише відправляв їй рахунки. Втім, свідок жодним чином не підтвердив, що саме за кошти позивачки було придбано автомобіль. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Стосовно вимог відповідача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу представник відповідача надав: акт здачі-приймання виконаних робіт/наданих послуг №1 до договору про надання правової допомоги № 161 від 04.07.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 50 про сплату відповідачем 4520 грн. 40 коп., ордер про надання правничої (правової) допомоги. Крім цього, адвокат Шчекіч І.В. неодноразово приймала участь у судовому засіданні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на користь відповідача підлягає стягненню 4520 грн. 40 коп. в якості відшкодування судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved