Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.09.2015 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Юрчуком М.М. при примусовому виконанні виконавчого листа №346/175/15-ц, виданого 21.07.2015 року Коломийським міськрайонним судом, про стягнення з відповідача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 9 820 662 грн., описано та накладено арешт на наступне майно: компресор (холодильну установку); холодильну установку типу FAL056/7; компресорну установку марки «Oil Star»; стелаж; ящик для зберігання солі; вагу білого кольору; 2 конвектори білого кольору марки «Lampart»; 6 настінних ламп; стіл; диван коричневого кольору; батареї чавунні білого кольору. Загальна вартість вказаного майна зазначена 67 874 грн. Однак, вказаними виконавчими діями порушене конституційне право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки все зазначене в акті опису й арешту майно належить йому, а не відповідачу [PERSON], а зазначення в цьому документі про належність спірного майна вказаному відповідачу не відповідає дійсності з наступних підстав. 01.08.2013 року між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено договір оренди, відповідно до якого позивач прийняв від останнього в оренду приміщення ковбасного цеху, що за адресою: [ADDRESS]. Вказане приміщення належало цьому відповідачу на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу від 07.11.2005 року. На виконання вказаного договору оренди між його сторонами 05.08.2013 року складено акт прийому - передачі майна в оренду, в якому відображено номенклатуру майна, що передається в оренду, його дефектну характеристику, кількість одиниць і оціночну вартість. В цьому акті не зазначено те майно, якого стосується даний спір. Крім того, відповідно до п.4 договору оренди позивач зобов'язався за свій рахунок провести капітальний ремонт орендованого приміщення і встановити обладнання для виробництва ковбаси, в тому числі холодильні камери, та виконав вказані зобов'язання, одержавши перед тим відповідний письмовий дозвіл орендодавця (відповідача [PERSON].) на це. Так, з метою здійснення господарської діяльності позивачем встановлено майно та обладнання, яке раніше використовувалось ним в ході здійснення підприємницької діяльності, а також придбане для здійснення діяльності в забійному і ковбасному цехах, а саме майно, перелічене у вищевказаному акті опису й арешту майна від 25.09.2015 року. Зазначене майно відображене у відомості форми 1.1-мс, яка відповідно до Методичних рекомендацій із застосування регістрів бухгалтерського обліку малими підприємствами, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 15.06.2011 року №720, є однією з форм обліку необоротних активів, що використовуються для здійснення підприємницької діяльності. Право власності позивача на зазначене майно також підтверджується актом від 11.01.2016 року, відповідно до якого позивач та відповідач [PERSON] погодили, що позивачем встановлено в орендованих приміщеннях виробниче обладнання і необоротні активи (за списком), які належать позивачу на праві власності. Тому позивач, посилаючись на статті 321, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», просить визнати за ним право власності на вищевказане описане та арештоване спірне рухоме майно та звільнити це майно з-під арешту. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. Позивач також просить врахувати, що він витратив близько 1 млн. грн. на те щоб вказаний ковбасний цех знову почав працювати після повного тривалого занепаду. Представник позивача також просить звернути увагу, що із наданих стороною відповідача [PERSON] на цифровому диску фотоматеріалів чітко видно, що станом на час виготовлення цих фото, тобто на 06.12.2012 року, спірне майно, за винятком дивана, було відсутнє в приміщенні ковбасного цеху, що додатково підтверджує доводи позивача про те, що саме він придбав це майно після укладення в серпні 2013 року вищевказаного договору оренди. Факт встановлення спірного майна в орендованому позивачем приміщені стверджується вищевказаним актом від 11.01.2016 року. Однак, ця дата є не є датою встановлення спірного майна, адже воно було встановлене значно раніше. Тому позивач та його представник просять позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав із зазначених позивачем підстав. Він також зазначив, що протягом кількох років до укладення вказаного договору оренди належний йому ковбасний цех був в дуже занедбаному стані, до його приміщення був вільний доступ, майно, яке там залишилося, було викрадене невідомими особами. Тому позивач вкладав значні кошти для приведення в належний стан вказаного приміщення та за власні кошти придбав необхідне обладнання та інше майно, в тому числі спірне. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що вищевказаними фотоматеріалами спростовуються твердження позивача та відповідача [PERSON] про нібито занедбаний стан приміщення ковбасного цеху, адже ці фотоматеріали відображають його стан на 06.12.2012 року, який далеко не занедбаний, адже на них зображено чимало майна, наявного в цьому цеху, в тому числі спірного, а сам [PERSON] як власник останнього пристойно одягнений. Відповідач [PERSON] ствердив, що на даний час він є власником вказаного цеху, придбавши його на електронних торгах. Тому цей відповідач та його представник просять в задоволенні позову відмовити, адже у разі його задоволення відповідач [PERSON] уникне бодай часткового виконання своїх грошових зобов'язань на користь [PERSON], розмір яких складає приблизно 10 млн. грн. Представник третьої особи Микицей В.Д. просить вирішити даний спір згідно із законом. Суд, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01.08.2013 року між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено договір оренди, відповідно до якого позивач прийняв в оренду приміщення ковбасного цеху, що знаходиться за вищевказаною адресою. Дане приміщення належало [PERSON] на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу від 07.11.2005 року. Відповідно до п.4 вказаного договору оренди позивач зобов'язався за свій рахунок провести капітальний ремонт орендованого приміщення і встановити обладнання для виробництва ковбаси, в тому числі холодильні камери (а.с.7, 8). 25.10.2013 року позивач звертався з письмовою заявою до [PERSON] з метою надання дозволу на капітальний ремонт та часткове поліпшення споруд забійного та ковбасного цехів і встановлення ковбасного та холодильного обладнання (а.с. 10). 01.11.2013 року відповідач [PERSON] надав письмовий дозвіл позивачу на проведення вищевказаного капітального ремонту (а.с.11). Судом встановлено, що 21.07.2015 року Коломийським міськрайонним судом на виконання рішення вказаного суду в справі №346/175/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики видано виконавчий лист , яким стягнуто з останнього на користь [PERSON] 9 820 662 грн. (а.с.41). 30.07.2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції Микицеєм В.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №48298554 по виконанню вказаного виконавчого листа ( а.с. 44). 05.08.2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжаком І.І. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП №48257665, якою накладено арешт на майно [PERSON] у межах суми 9 820 662 грн. (а.с.43). Згідно з актом опису й арешту майна у ВП №48257665 від 25.09.2015 року, складеним державним виконавцем відділу ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Юрчуком М.М., при примусовому виконанні зазначеного виконавчого листа описано і накладено арешт на спірне майно (а.с.5, 6). Листом відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області №04.1-19/1761 від 06.05.2016 року відповідачів [PERSON] та [PERSON] повідомлено, що ринкова вартість арештованого спірного рухомого майна становить 65 094 грн. (а.с. 12). Відповідно до протоколу №165299 10.05.-12.05.2016 року проведено електронні торги з реалізації ковбасного цеху та інших нежитлових будівель та споруд по [ADDRESS], реєстраційний номер лота: 141979. Переможцем цих торгів визнано учасника 3 за найвищою ціновою пропозицією - [PERSON] (а.с.69). Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до частин 1, 3 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями ч.5 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у випадку незавершеного виконавчого провадження арешт майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.60 вказаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В акті про встановлення технологічного обладнання від 11.01.2016 року, складеному орендодавцем [PERSON] та орендарем [PERSON], вказано, що на виконання п. 4 договору оренди в орендованих приміщеннях за адресою: [ADDRESS], орендарем [PERSON] встановлено наступне технологічне і виробниче обладнання, яке належить йому на праві приватної власності: компресор (холодильна установка); холодильна установка ( тип FAL056/7), компресорна установка марки «Oil Star», стелаж; ящик для зберігання солі, вага білого кольору без найменування; 6 настінних ламп, стіл, диван коричневого кольору, 2 конвектори білого кольору марки «Lampart», батареї чавунні білого кольору (а.с.24). Однак, даний акт суд не вважає належним доказом, яким підтверджується право власності позивача на спірне майно на час його опису та арешту (25.09.2015 року), адже цей акт складений 11.01.2016 року, тобто після проведення вказаних виконавчих дій. Твердження представника позивача про те, що вказана дата не є датою встановлення вказаного обладнання, суд вважає безпідставними, адже ним не надано жодних доказів, які б свідчили про неможливість чи будь-які перешкоди у складенні такого документу на час встановлення спірного майна. Доводи сторони позивача про те, що спірне майно відображене у відомості 1.1-мс обліку необоротних активів станом на 01.01.2016 року підприємця [PERSON], також не стверджують належність цього майна позивачу, адже відповідно до вищевказаних Методичних рекомендацій із застосування регістрів бухгалтерського обліку малими підприємствами, на які посилається сам позивач, вказана відомість є лише формою обліку необоротних активів, що використовуються для здійснення підприємницької діяльності (а.с.23). Актом прийому - передачі майна в оренду від 05.08.2013 року відображено номенклатуру майна, що передано в оренду, дефектну характеристику, кількість одиниць і оціночну вартість (а.с.9). Однак, покликання сторони позивача на те, що в цьому акті не вказано спірного майна, ще не свідчить про його відсутність у орендодавця, адже він передавав в оренду те майно, яке вважав за потрібне. Поряд з тим, заслуговує на увагу видаткова накладна №15 від 18.12.2014 року, згідно з якою позивач придбав у приватного підприємства «ПРАКТИК - М» за ціною з ПДВ 114 000 грн. спірну холодильну установку марки «Frascold (Оіl Star)», яка в акті опису і арешту майна вказана як «компресорна установка» тієї ж марки (а.с.77). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що весною 2015 року він брав участь як підсобний робітник у монтажі холодильної установки у вказаному ковбасному цеху. Його роботу замовляв та оплачував за її виконання позивач. Тому позовні вимоги в частині, що стосуються цього майна, підлягають задоволенню. Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, стороною позивача не виконано цього обов'язку щодо позовних вимог, що стосуються іншого спірного майна, оскільки суду не надано належних і достатніх доказів, які б підтверджували належність позивачу іншого спірного рухомого майна. Твердження сторони позивача та відповідача [PERSON] про те, що тривалий час до укладення 01.08.2013 року вищевказаного договору оренди приміщення ковбасного цеху було в занедбаному стані і там не було жодного майна, суд вважає надуманими, адже із наданих стороною відповідача [PERSON] та оглянутих в судовому засіданні всіма учасниками процесу фотоматеріалів, на яких зображено приміщення та майно вказаного цеху станом на 06.12.2012 року, спростовуються вказані твердження. Жодним з учасників не заперечено того факту, що ці фотографії зроблені саме станом на вказану дату. Суд не приймає визнання позову відповідачем [PERSON] в частині вимог, що не стосуються вказаної холодильної установки, так як це визнання суперечить закону та порушує права відповідача [PERSON] як стягувача. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Отже, вжиті ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 06.07.2016 року заходи забезпечення позову слід скасувати після набрання цим рішенням законної сили. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що накладення арешту на спірне майно обмежує передбачені законом права позивача на зазначене майно. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. ст.41 Конституції України, ст.ст. 321, 328 ЦК України, ст.ст. 54, 60 Закону України "Про виконавче провадження", та,

Outcome: partial