Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням поданих уточнень, позивачем зазначено, що 06 квітня 2007 року між ним та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір, на підставі якого банк надав йому кредит в розмірі 67600 доларів США для його особистих потреб. В забезпечення виконання кредитного договору між ним і банком було укладено іпотечний договір № 293 від 06.07.2007 року. Позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2004 року. У березні 2018 року представником банку було повідомлено позивача, що у нього відсутнє право власності на квартиру. Перевіривши дану інформацію, він з`ясував, що власником квартири, що була предметом іпотеки, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.10.2017 року, індексний номер 37868981, є ПАТ «Укрсоцбанк», номер запису про право власності 23113932. Підставою для винесення державним реєстратором Молчановим С.О. рішення про реєстрацію права власності на квартиру за банком є договір іпотеки від 06.04.20107 року, зареєстрований за № 293. Дане рішення державного реєстратора позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню судом, оскільки здійснюючи реєстраційні дії, державний реєстратор порушив порядок їх вчинення, шляхом недодержання вимог законодавства. Також, позивачу не було направлено вимоги про усунення порушень по виконанню своїх зобов`язань та таке повідомлення АТ «Укрсоцбанк», позивач не отримував. Крім того, 07 червня 2014 року набув чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у відповідності до якого не може бути примусового стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, за умови якщо таке нерухоме житлове майно є місцем постійного проживання позичальника та площа такого майна не перевищує 140 кв.м для квартири. Враховуючи наведене, позивач просить: скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», індексний номер - 37868981 від 31.10.2017 року, зареєстроване Державним реєстратором Молчановим Сергієм Олександровичем на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,1 кв.м.; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №23113932 від 27.10.2017 року про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,1 кв.м.; поновити право власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,1 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу, ВВЕ 516090, ВВЕ 516091 реєстр 1807, 16.06.2004, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.; стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк», на його користь, судові витрати з оплати судового збору. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2019 року, для розгляду справи визначено суддю Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 11 грудня 2019 року прийнято до розгляду та в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: Державний реєстратор Дніпропетровської філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчанов Сергій Олександрович про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Ухвалою Індустріального районного суду м Дніпропетровська від 18 березня 2020 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі у цивільній правонаступника відповідача - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». 08 липня 2020 року представником АТ "Альфа-Банк» до суду подано письмові пояснення в яких представник відповідача зазначив, що посилання позивача на те, що відповідач нібито не направляв на його адресу повідомлення про намір АТ «Укрсоцбанк» звернути стягнення шляхом позасудового врегулювання не відповідає дійсності. Доказом отримання повідомлення є цінний лист, направлений ПАТ «Укрсоцбанк» 15.09.20017 року. Крім того, у даній справі звернення стягнення на квартиру [PERSON] як предмет іпотеки, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем, здійснено не у примусовому порядку, оскільки [PERSON] надав іпотекодержатедю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержатедя за рішенням іпотекодержателя. Приймаючі до уваги, що право власності набуто на підставі застереження, встановленого в іпотечному договорі, у відповідності до приписів чинного законодавства, та рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вважає, що позивачем не були доведені вимоги позову, та не надані належні докази на обґрунтування своїх висновків, а тому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. 15 липня 2020 року позивач подав відповідь на пояснення в яких зазначив, що додатки, додані до пояснення відповідача від 08.07.2020, як докази виконання ПАТ «Укрсоцбанк» вимоги направлення боржнику повідомлення про стягнення шляхом досудового врегулювання, не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не відповідають вимогам ст.11 ЦПК України. Також вказав, що заперечення відповідача щодо того, що на правовідносини, що виникли між сторонами не розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є недостатньо аргументованим. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник АТ «Альфа-Банк» Грицай В.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях. Третя особа - державний реєстратор Дніпропетровської філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчанов С.О. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що між [PERSON] та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (попередня назва Акціонерний-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк») був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/99-7 від 06 квітня 2007 року, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 30000 доларів США на строк до 05 квітня 2022 року, а позивач зобов`язався щомісяця згідно з графіком погашення кредиту сплачувати на рахунок банку відповідні кошти. На забезпечення виконання кредитного договору того самого дня між сторонами було укладено іпотечний договір № 293, предметом якого була квартира, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,1 кв.м., яка на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2004 року належала [PERSON] . Згідно пункту 2.4.3. Іпотечного договору № 293 від 06.04.2007 року, іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки, відповідно до чинного законодавства України, у разі коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим Договором, вони не будуть виконані. Відповідно до п. 5.1. зазначеного договору, право звернення стягнення на Предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, відповідно до Договору кредиту виникає у іпотекодержателя у випадках, обумовлених положеннями Договору Кредиту, цього договору та приписів норм чинного законодавства. [PERSON] не виконував належним чином свої зобов`язання за договором кредиту, у зв`язку з чим банк на ім`я позивача направив повідомлення від 30 травня 2017 року вих. № 17.05/1 у якому зазначив, що в разі невиконання вимоги про сплату заборгованості протягом тридцятиденного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору. 31 жовтня 2017 року державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчановим С.О. прийнято рішення про державну реєстрацію із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк». Вказані обставини також встановлені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року, а тому у відповідності до ч.ч. 3,4 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Спеціальним Законом, який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV), яким повинен керуватись державний реєстратор, реалізуючи свої функції. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Внесення відомостей до Державного реєстру прав, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 1952-IV, здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Частиною 2 ст. 18 Закону № 1952-IV передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року за № 1127. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Таким чином, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10 та 18 Закону №1952-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. [PERSON] зазначає, що повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням вих. № 14.05/1 від 30.05.2017 року він не отримував, оскільки таке повідомлення направлено йому за адресою: [ADDRESS] , тоді як він проживає за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що дійсно в зазначеному повідомленні невірно зазначена адреса позивача. Однак, у відповідності до Списку № 10658 відправки цінної кореспонденції ВПЗ Чернігів, завіреного печаткою «Укрпошта» та списку № 10637, [PERSON] 15.09.2017 року направлено поштове відправлення (повідомлення) саме за адресою: [ADDRESS] , яка є дійсною адресою проживання позивача. Разом з тим, Порядком передбачено подання документу не лише копії письмової вимоги про усунення порушень, а й документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Підтвердженням отримання [PERSON] письмової вимоги AT «Укрсоцбанк» має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, яке вручено та оформлено відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року №211. (Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 квітня 2017 року у справі № 822/864/15). Сторонами не надано підтвердження отримання [PERSON] письмової вимоги, у встановленому законодавством порядку та не надано підтверджень щодо отримання такого повідомлення державним реєстратором під час вчинення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Таким чином, за відсутності документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем, письмової вимоги іпотекодержателя, необхідність надання якого передбачено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державний виконавець мав би прийняти рішення про відмову в державній реєстрації. Оскільки вимоги Порядку щодо надання документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, не виконано, суд доходить висновку, що реєстрацію було проведено з порушенням вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, встановлено, що іпотечний договір № 293 від 06.04.2007 року укладено для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/99-1 від 06.04.2007 в іноземній валюті. У відповідності до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки. Відповідно до умов іпотечного договору №293 від 06.04.2007 року, сторони досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Згідно з довідкою виданою 21.11.2019 року головою правління Житлово-будівельного кооперативу № 188 [PERSON] постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] . Крім того, квартира загальною площею 57,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужена об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 18.05.2018 року, є єдиним нерухомим житловим майном [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Отже, судом встановлено, що спірна квартира підпадає під дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та його сім`ї, а загальна площа не перевищує 140 кв. метрів. Доказів про наявність у власності [PERSON] іншого нерухомого майна сторонами суду не надано. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що квартира за адресою: [ADDRESS] , не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання [PERSON] умов іпотечного договору № 293 від 06.04.2007 року, укладено для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/99-1 від 06.04.2007 в іноземній валюті. Щодо посилань представника АТ «Альфа-Банк», що реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» здійснена за згодою [PERSON] , що висловлена іпотечному договорі №293 від 06.04.2007 року, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас, Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Така правова позиція щодо застосування положень Закону № 1304-VII, узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 та постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Зважаючи на викладене, суд вважає, що у даному випадку відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За таких обставин, суд доходить висновку, що рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчанова С.О. про державну реєстрацію із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк», прийнято з порушенням вимог Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому підлягає скасуванню. З урахуванням наведеного, оскільки ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, вимоги позивача щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення права власності, шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності, також підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги до АТ «Альфа-Банк» як правонаступника АТ "Укрсоцбанк", є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 768,40 гривень.

Outcome: approved