Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

02.03.2015 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов [PERSON] до акціонерної компанії «Харківобленерго» та Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області про визнання права власності. Позовні вимоги уточнені заявою від 11.03.2015 року В своїх остаточних позовних вимогах позивач просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]., загальною площею 46,4 кв. м., житловою площею 28,6 кв. м. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримані. Представником АК «Харківобленерго» подано суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, заперечень проти позову не подано. Представником Мереф'янської сільської ради Харківського району Харківської області подано суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, проти задоволення позову відповідач не заперечував. Дослідивши надані суду докази, судом встановлено наступне. В своїх поясненнях, викладених в позовній заяві позивач посилається на те, що в червні 1971 року чоловік позивача [PERSON] працював в «Харківенерго» на електропідстанції № 17 від якої отримав службову квартиру за адресою: [ADDRESS]. 01.07.1971 року місце проживання позивача [PERSON], як члена сім'ї наймача, було зареєстровано за вказаною адресою. [INFO] року її чоловік помер. За своє життя право власності на дану квартиру він не оформив. Зазначені обставини не оспорені відповідачами і не спростовані. Позивач продовжує користуватися квартирою до цього часу, отже час добросовісного користування становить більше 10 років. Довідкою комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації підтверджено, що за адресою Харківська область, Харківський район, [ADDRESS] розташовано восьмиквартирний житловий будинок, який був зареєстрований по праву власності в цілому за «Харківенерго» Електропідстанція № 17 на підставі рішення Виконкому Мереф'янської міської ради від 27.01.1964 року протокол № 7, а квартира № 5 є двокімнатною загальною площею 46, 4 кв. м., житловою - 28,60 кв. м. Проте, дійсно судом встановлено, що відомостями із листа № 05-15/1490 від 24.02.2015 року з АК «Харківобленерго», яка є правонаступником «Харківенерго», квартира за адресою : [ADDRESS] на балансі АК «Харківобленерго» не обліковується, що підтверджує добросовісність заволодіння спірним нерухомим майном з боку позивача, і таке користування чужим майном не оспорюється. Крім того, підтверджено, що згідно листа № 469 від 25.02.2015 року Мерефянської міської ради, квартира за адресою: [ADDRESS] на балансі Мерефянської міської ради не значиться. Отже, ця обставина підтверджує той факт, що спірна квартира не є державною або комунальною власністю і позивач не має можливості набути права власності на таке майно в порядку приватизації. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним Кодексом, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що на підставі ст. 144 Господарського кодексу України визначено, що майнові права та майнові обов'язки суб'єкта господарювання можуть виникати: з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать; з актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у випадках, передбачених законом; внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, придбання або збереження майна за рахунок іншої особи без достатніх підстав; внаслідок порушення вимог закону при здійсненні господарської діяльності; з інших обставин, з якими закон пов'язує виникнення майнових прав та обов'язків суб'єктів господарювання. Право на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього, якщо інше не встановлено законом. Крім того, ч. ч. 1 та 6 ст. 145 Господарського кодексу України передбачено, що майновий стан суб'єкта господарювання визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобов'язань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону. Суб'єкти господарювання зобов'язані на основі даних бухгалтерського обліку складати фінансову звітність за формами, передбаченими законодавством, проводити інвентаризацію належного їм майна для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та звітності, надавати фінансову звітність відповідно до вимог закону та їх установчих документів. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач не має можливості реалізації свого права на приватизацію своєї квартири, оскільки таке майно не є державною або комунальною власністю, а юридична особа, що була зареєстрована власником цієї квартири і всього будинку, втратила своє право власності через передачу її у добросовісне володіння та через відсутність обліку нерухомого майна на балансі підприємства. Суд погоджується із доводами позивача про те, що згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу, між інших, може бути - визнання права. Згідно ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства. Суд вважає, що позивач на законних підставах набула права власності на спірне майно в порядку набувальної давності і виключно рішенням суду необхідно визнати за позивачем таке право. Таким чином, суд повністю задовольняє вимоги позивача і визнає за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 46,4 кв. м., житловою площею 28, 6 кв. м. в порядку набувальної давності.

Outcome: approved