Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з 12.04.1963 року і по теперішній час зареєстрована і проживає в двокімнатній квартирі [ADDRESS]. Розпорядженням Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва від 05.05.1993 року позивач і її чоловік [PERSON] приватизували квартиру і стали її власниками в рівних частинах. Після смерті чоловіка [PERSON] у 1994 році, позивач успадкувала його частку, в результаті чого заволоділа всією квартирою. У кінці 1997 року дочка [PERSON] звернулася до [PERSON] з проханням укласти договір дарування на дану квартиру. При цьому, між позивачем та [PERSON] була укладена усна домовленість про те, що позивач продовжить одноосібно володіти квартирою і проживати в ній, дочка позивача - [PERSON] придбає у місті Києві для себе і свого сина [PERSON] інше житло, а згодом буде укладено договір, на підставі якого знову буде зареєстровано право власності на зазначену квартиру за позивачем. 24.01.1998 року між позивачем і [PERSON], яка діяла від імені свого сина [PERSON], було укладено договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS]. У 1998 році дочка [PERSON] разом із сином переїхали в місто Київ, де придбали власне житло, в якому вони постійно проживають - квартиру [ADDRESS]. Відповідно до розписки [PERSON] і [PERSON] від 27.12.2002, у якій зазначається, що квартира [ADDRESS] належить позивачу, що вони зобов`язуються по досягненню [PERSON] повноліття оформити відповідні документи і в подальшому не будуть претендувати на майно позивача. З 1994 року і по теперішній час позивач постійно проживає у [ADDRESS] і сплачує комунальні послуги. Тому, позивач просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Представник позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням органу приватизації № 2101 від 05 травня 1993 року, будо передано [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] в приватну спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS], загальна площа якої становить 45,5 кв.м. (а.с.4). Відповідно до заяви від 09 січня 1998 року, [PERSON] дала свою згоду на реєстрацію в квартирі за адресою: м. Київ, [ADDRESS], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], [INFO] (а.с.8). Судом встановлено, що [PERSON] є внуком [PERSON]. 24 січня 1998 року між позивачем, яка мешкає в [ADDRESS] та [PERSON], яка діє від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] року було укладено договір, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а гр. [PERSON], від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] прийняла у дар квартиру номер [ADDRESS]. Відповідно до п. 2 даного договору, квартира належить дарителю на підставі ? частина свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 06.05.1993 року та зареєстрованого в БТІ м. Києва 01 червня 1993 року аід № 3905 та ? частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Київською державною нотаріальною конторою 20.01.1998 року, реєстр 1-210 та зареєстрованого в БТІ м. Києва 21.01.1998 року під № 3905 (а.с.9). Згідно довідки № 205 від 27.02.2015 року форма № 3, де зазначено, що [PERSON] зареєстрована в м. Києві за адресою: [ADDRESS], а власником особового рахунку є [PERSON] (а.с.11). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України). Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду. Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном є не власник і власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця, а набувається за рішенням суду. Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння. Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте, право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Даючи юридичну оцінку наданим поясненням і доказам по справі та враховуючи те, що позивач добросовісно та правомірно заволоділа майном на законних підставах, оскільки, позивачу було відомо, що спірна квартира належить її внуку [PERSON] на підставі Договору дарування від 24 січня 1998 року, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Куруючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 179, 208, 209, 212-218, 294 ЦПК України; ст. 344 ЦК України, п.п. 6, 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

Outcome: dismissed