Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

01 грудня 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у якому зазначила, що 27.07.2013 року між нею та [PERSON] було укладено угоду, шляхом складання розписки, за якою остання передала їй у користування земельну ділянку, терміном з 2013 року по 2016 рік , за що вона сплатила їй грошові кошти в сумі 15000 грн. У березні 2015 року [PERSON] повідомила їй про доплату грошей через інфляцію, або припинення користування земельною ділянкою. Оскільки кошти вона не доплатила, [PERSON] з вересня 2015 року почала чинити їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, та передала її іншій особі. Посилаючись на те, що у формі розписки між ними фактично укладений договір про використання земельної ділянки для сільськогосподарських потреб та всі істотні умови договору виконані, позивачка просила суд визнати дійсним договір про передачу земельної ділянки укладений між нею та [PERSON], зобов'язати відповідачку не перешкоджати їй у користуванні земельною ділянкою до 2016 року включно та стягнути з неї судові витрати. Позивачка та її представник [PERSON] (за договором) в судове засіданні з'явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, до суду направила письмові заперечення проти позовних вимог у яких зазначила, що з 2014 року позивачка допомагала їй в обробітку належної їй земельної ділянки вкладаючи в обробіток власні кошти. Коли вона повідомила що має намір самостійно обробляти землю, позивачка почала вимагати повернення вкладених коштів. Посилаючись на те, що розписки про отримання коштів від позивачки вона не складала, а користування земельною ділянкою має відбуватись на підставі договору укладеному відповідно до Закону України «Про оренду землі», який підлягає державній реєстрації, просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа по справі, в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В обґрунтування позовних вимог позивачка стверджувала, що між нею та відповідачкою склалися правовідносини з оренди земельної ділянки, про що свідчить складена відповідачкою розписка від 27 липня 2013 року, за якою остання отримала від неї кошти в сумі 15000 грн. за оренду землі з 2013 по 2016 рік ( а.с.5). Однак Цивільний Кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. За змістом Статті 6 Закону України «Про оренду землі» - орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Статтями 13 та 14 вказаного Закону визначено, що договір оренди землі - є договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, його типова форма встановлюється Кабінетом Міністрів України. Крім цього, за ст.15 Закону договір оренди землі має містити визначені ним істотні умови. Відповідно до ст.17 Закону - передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Судом встановлено, що договір оренди земельної ділянки у формі та порядку визначеному Законом України «Про оренду землі» між сторонами не укладався, його державна реєстрація не здійснювалась, відповідно у позивачки не виникло право оренди земельної ділянки відповідача. Посилання позивача про виникнення у неї такого права на підставі розписки є помилковими та ґрунтуються на невірному розумінні та тлумаченні закону. Крім цього, за положеннями ст.220 Цивільного Кодексу України суд може визнати дійсним договір виключно у випадку, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилися від його нотаріального посвідчення, натомість як зазначалось вище, договори оренди землі можуть бути посвідченими нотаріально лише за домовленістю сторін. Однак в даному випадку такий договір не укладався взагалі. З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed