Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

01 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить їй на підставі договору дарування від 08 жовтня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-4216. Зі згоди попереднього власника у вказаному будинку зареєстровані племінниця позивача - [PERSON] та її син [PERSON] , однак останні у зазначеному будинку не проживають без поважних причин та не користуються ним. Жодних домовленостей щодо користування житлом або збереження прав відповідачів на користування житлом між сторонами не було. Отже, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстрованими у належному позивачу житловому будинку, в такий спосіб перешкоджають їй вільно володіти та розпоряджатися будинком, в тому числі позивач, як людина похилого віку, не має можливості скористатися правом на отримання житлової субсидії на оплату комунальних послуг. А тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України, причина неявки не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 08 жовтня 2005 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-4216, що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9,10). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20.09.2019 року (а.с.13) у зазначеному житловому будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які були зареєстровані в будинку, як зазначає позивач у позові, зі згоди попереднього власника. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акт, складений 23 вересня 2019 року головою квартального комітету №4, за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але вже тривалий час не проживають в будинку [ADDRESS] (а.с.12). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved