Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Фермерське господарство «Степ» звернулося до суду з позовом до відповідачів іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», [PERSON] про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису, визнання додаткової угоди укладеною. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 21.01.2008р. між ним та [PERSON] укладено договір оренди землі строком на п`ять років на використання земельної ділянки площею 4,6314 га, кадастровий номер № [NUMBER] , яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована в адміністративних межах Жашківської міської ради за межами населеного пункту. Вказаний договір зареєстровано у Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії Центру ДЗК. Додатковою угодою від 01.08.2011р., яка також зареєстрована у відділі Держкомзему у Жашківському районі, договір поновлено та продовжено термін його дії до 31.12.2017р. Після смерті [PERSON] земельну ділянку успадкувала [PERSON] , з якою ФГ «Степ» 18.05.2015р. уклало додаткову угоду. Умовами додаткової угоди строк дії договору продовжено та визначено кінцевий термін його дії 25.11.2018р. У подальшому моніторингом відомостей Державного земельного кадастру, розміщених на Публічній кадастровій карті України, установлено, що 25.06.2015р. за іноземним підприємством «Агро-Вільд Україна» зареєстровано право емфітевзису на вищевказану ділянку, на підставі укладеного між ІП «Агро-Вільд Україна» та [PERSON] договору встановлення емфітевзису від 25.06.2015. Реєстрацію права здійснено на підставі укладеного між [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна» договору встановлення емфітевзису від 25.06.2015р. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Укладення договору емфітевзису та дійсність запису про зареєстроване ІП «Агро-Вільд Україна» речове право на земельну ділянку безпосередньо порушує права позивача як поточного орендаря ділянки. Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Таким чином обґрунтованою є позовна вимога про визнання недійсним договору емфітевзису, укладеного між [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна», виходячи із наступного. Відповідно до умов п.29 договору оренди земельної ділянки орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися земельною ділянкою. Водночас п.26 договору оренди землі чітко визначено, що на земельну ділянку не встановлено будь-яких обмежень обтяжень та інших прав третіх осіб. Зазначені умови договору діють на весь строк оренди та не були зміненими чи виключеними протягом використання ділянки фермерським господарством. Вимога щодо не вчинення дій, які б перешкоджали орендареві користуватися земельною ділянкою, встановлена і ч. 1 ст.24 Закону України «Про оренду землі». Відносини щодо строку дії договору емфітевзису врегульовано ст.408 ЦК України, яка не містить норми щодо можливості визначення початку дії емфітевтичного права з визначеного сторонами часу в майбутньому. Відкладальний строк не визначено законодавцем як окремий інститут цивільного права, який може бути використано для врегулювання цивільно - правових відносин, зокрема і відносин щодо платного використання землі, пов`язаних із покладенням на сторони визначених договором зобов`язань у майбутньому. Для таких цілей застосовується механізм попереднього договору, визначений статтею 635 ЦК України. Водночас згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 19.02.2014р. (справа № 6-162ц13), дійшовши згоди щодо істотних умов договору використання землі, сторони договору скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна» дійшли згоди шодо усіх істотних yмов договору оренди землі, уклали відповідний договір емфітевзису та здійснили державну реєстрацію речового права. Вказане свідчить про виникнення взаємних прав і обов`язків між сторонами саме з моменту укладення договору емфітевзису, тобто з 26.11.2015р.. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строк дії речового права установлено до 26.11.2026р. Згідно приписів ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. У розумінні зазначеної норми період дії взаємних прав та обов`язків між сторонами договору емфітевзису діють з моменту укладення договору. Тобто датою початку дії договору є саме 26.11.2015р. Таким чином, договором емфітевзису всупереч вимогам цивільного законодавства протиправно визначено строк дії взаємних прав та обов`язків на час існування договору оренди, що свідчить про невідповідність передостаннього вимогам чинного законодавства. Більше того укладення оскаржуваного договору емфітевзису порушує переважне право фермерського господарства на поновлення нині діючого договору оренди землі. У відповідності до ч.1 ст.33 «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами і укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оредни землі). Цією ж статтею передбачено порядок дій орендаря та орендодавця, спрямованих на подальше поновлення договору оренди. Наявність речового права, яке виникло за період дії права оренди позбавляє можливості позивача поновити договір на новий строк у майбутньому. Оскаржуваний договір емфітевзису обмежує [PERSON] на укладення будь-яких інших угод шодо земельної ділянки, що, безумовно, також позбавляє позивача навіть абстрактної можливості підписання додаткової угоди про поновлення договору оренди. Таким чином, договір емфітевзису суперечить діючому законодавству в частині позбавлення особи переважного права на поновлення договору оренди, що у відповідності до приписів ч.1 ст.ст.203, 215 ЦК України має наслідком його недійсність. Одночасне використання земельної ділянки різними суб`єктами на підставі різних цивільно-правових титулів (в нашому випадку на правах оренди та емфітевзису) не узгоджується ані з вимогами цивільного, ані земельного законодавства та є взаємовиключним, що, в свою чергу, зумовлює протиправність існування емфітевтичного права, яке виникло та зареєстровано пізніше. На момент звернення до суду [PERSON] запропоновано поновити договір оренди земельної ділянки на умовах викладених у листі-повідомленні, який було надіслано на адресу останньої 03.03.2018р. із доданим проектом додаткової угоди, чим підтверджується намір позивача реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди та подальше використання ділянки. У свою чергу, [PERSON] листом від 25.10.2018р. повідомила ФГ «Степ» про небажання поновлювати з ним договір оренди землі. Водночас, як вказано вище, 25.06.2015р. між [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна» уже було укладено договір емфітевзису, який визначає строкове платне використання цієї ж земельної ділянки і суперечить мотивам власника щодо подальшого самостійного одноособового використання ділянки. При цьому, ціну оскаржуваного договору визначено на рівні 4,5 % від вартості земельної ділянки, а запропонованими фермерським господарством умовами додаткової угоди відповідну плату за використання ділянки визначено як 5,5% від нормативної грошової оцінки ділянки. З огляду на вказані вище підстави ФГ «Степ» звернулося до суду з даним позовом для захисту своїх прав, передбачених чинним законодавством України, та просить визнати недійсним договір емфітевзису від 25.06.2015р., укладений між [PERSON] та іноземним підприємством «Агро-Вільд Україна», а також визнати укладеною між [PERSON] та фермерським господарством «Степ» додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21.01.2008р., а також стягнути з відповідача судові витрати. У судове засідання представник позивача ФГ «Степ» не з`явився, при цьому подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи у судовому засіданні провести без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, при цьому подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи у судовому засіданні провести без її участі, позовні вимоги не визнає. У судове засідання представник відповідача ІП «Агро-Вільд Україна» не з`явився по невідомих суду причинах, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ФГ «Степ» про визнання недійсним встановлення договору емфітевзису, визнання додаткової угоди укладеною підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України "Про оренду землі". Статтею 93, ч.4 ст.124 ЗК України установлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкового платного володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Ч.1 ст.6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України установлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Законом України "Про оренду землі" визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Судом установлено, що 21 січня 2008 року між [PERSON] та ФГ «Степ»був укладений договір оренди землі, який зареєстрований у Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії центру ДЗК, про що 09 червня 2008 року до Державного реєстру земель внесено запис за №040878200308. Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст.ст. 6, 627 ЦК України). Статтею 12 ЦК України установлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно п.8 договору оренди вказаний договір укладено на 5 років з 21.01.2008р. до 21.01.2013р. Після закінчення строку дії цього договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити дію цього договору. Правові підстави поновлення договору оренди землі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі. Відповідно до частин 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Частинами 8 та 11 статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. Додатковою угодою від 01 серпня 2011 року строк дії договору оренди землі, укладений 21 січня 2008 року між [PERSON] та ФГ «Степ» був продовжений до 31.12.2017р. У відповідності до ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2013р. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 15494311, установлено, що після смерті [PERSON] спадкоємцем земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,6314 га, яка розташована на території Жашківської міської ради, стала [PERSON] , [INFO] . Ч.1 ст.770 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Частинами 9 та 10 статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі смерті орендодавця перебіг строків, визначених частинами другою, п`ятою, шостою, восьмою цієї статті, зупиняється до моменту повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку. З дня, коли орендарю стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємця або територіальної громади, перебіг зазначених строків продовжується з урахуванням строку, що минув до їх зупинення. 18 травня 2015 року між [PERSON] та ФГ «Степ»до договору оренди землі, укладеного 21 січня 2008 року між [PERSON] та ФГ «Степ», було укладено та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав додаткову угоду, якою строк дії вищевказаного договору було продовжено до 25.11.2018р. 28 березня 2018 року за вих. №154 фермерським господарством «Степ» [PERSON] було надіслано лист-повідомлення, в якому запропоновано поновити договір оренди земельної ділянки від 21 січня 2008 року, зареєстрованого відповідно до законодавства у Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при держкомземі України» 09 червня 2008 року за №040787200308, що знаходиться в адміністративних межах Жашківської міської ради Жашківського району Черкаської області площею 4,6314 га, шляхом укладання додаткової угоди на умовах, передбачених у ній, додавши до листа проект додаткової угоди. У результаті проведення моніторингу відомостей Державного земельного кадастру, розміщених на Публічній кадастровій карті України, позивачу стало відомо, що 25.06.2015р. за іноземним підприємством «Агро-Вільд Україна» зареєстровано право емфітевзису на вищевказану ділянку. Згідно ч.1 ст. 1021 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Так, 25 червня 2015 року між відповідачами [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна» на ту ж саму земельну ділянку зареєстровано договір емфітевзису, згідно п.2.4 якого сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором набирає чинності з 26 листопада 2018 року і закінчується 26 листопада 2026 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 25.06.2015р.). Пунктом 1.3 договору зазначено, що власник стверджує, що дана земельна ділянка знаходиться в оренді до 25 листопада 2018 року. Сторони домовились, що емфітевтичне право за цим договором набирає чинності з 26 листопада 2018 року і закінчується 26 листопада 2026 року, про що зазначено у п.2.4 договору встановлення емфітевзису. Також у п. 5.6 договору встановлення емфітевзису зазначено, що емфітевту відомо, що на дану земельну ділянку існує обмеження у користуванні згідно договору оренди, укладеного між ФГ «Степ» та власником вищевказаної земельної ділянки, термін дії якого закінчується 25 листопада 2018 року. Договір нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі під №1312. Таким чином, укладення оскаржуваного договору емфітевзису порушує переважне право фермерського господарства «Степ» на поновлення діючого договору оренди землі. Пунктом 29 договору оренди земельної ділянки від 21.08.2011р. передбачено, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися земельною ділянкою. Зазначені умови договору діяли протягом всього строку оренди та не були змінені чи виключені протягом використання ділянки фермерським господарством «Степ». П.42 Прикінцевих положень додаткової угоди від 18.05.2015р., укладеної до договору оренди землі від 21.01.2008р. передбачено, що орендодавець зобов`язується не пізніше ніж за 60 днів до завершення терміну дії даного договору повідомити у письмовій формі орендаря про свій намір не укладати договір оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Якщо орендодавець не повідомив у визначений договором строк, орендаря про свій намір не поновлювати договір оренди землі, договір вважається автоматично поновленим на тих же умовах і на той же строк. 25 жовтня 2018 року [PERSON] надіслала до фермерського господарства «Степ» лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, тобто пізніше ніж за 60 днів до завершення терміну дії даного договору - 25.11.2018р., таким чиномпорушивши чинне законодавство та умови договору щодо переважного права на поновлення договору оренди укладеного з ФГ «Степ» 21 січня 2008 року. При цьому слід зазначити, що ФГ «Степ» належно користувалося земельною ділянкою та виконувало умови вищевказаного договору і до цього часу користується даною земельною ділянкою. На підставі ч.5 ст.317 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Стаття 13 ЦК України визначає межі здійснення цивільних прав, а саме цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язанаутримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Частина 6 даної статті вказує, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним відповідно до п.2 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. Ч.3 ст. 203 ЦК Українипередбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин). Отже, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про недійсність договору емфітевзису, укладеного 25 червня 2015 року між [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна». Щодо поновлення договору суд виходить з наступного. Правові підстави поновлення договору оренди землі визначено в ст.33 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ч.1 ст.33 цього Закону, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов`язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди. Загальні положення щодо переважного права наймача на укладення договору найму на новий строк також закріплено в ч.1 ст.777 ЦК України, відповідно до якої наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. У даному випадку судом установлено, що ФГ «Степ» продовжує користуватися спірною земельною ділянкою та належно виконує свої обов`язки за договором. Згідно частин 1 та 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши вищевикладені обставини, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, та вважає за необхідне визнати недійсним договір емфітевзизу, укладений 25 червня 2015 року між відповідачами [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна», а додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21 січня 2008 року між [PERSON] та ФГ «Степ»,визнати укладеною у запропонованій позивачем редакції. У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем ФГ «Степ» був сплачений судовий збір в сумі 3523 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №1756 від 23.11.2018р. Статтею 141 ЦПК України установлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено повністю, судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved