Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

01.08.2017р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та визначення додаткового строку на прийняття спадщини, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору Першу ДДНК та приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] (а.с. № 3 - 8). В обґрунтування позову зазначила, що 29.03.2010р. помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Армійська, буд.22-а, земельної ділянки під цим будинком загальною площею 0,0536 га та грошових вкладів з відсотками у відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 7\~240грн.51коп. Вона та їх спільний зі спадкодавцем син [PERSON], як спадкоємці першої черги за законом, фактично прийняла спадщину, оскільки на час її відкриття проживали разом з спадкодавцем. У встановлений законом строк вони звернулися до Першої ДДНК із заявами про прийняття спадщини, на підставі яких 08.09.2010р. заведена спадкова справа № 777/2010. Після подання заяв про прийняття спадщини син [PERSON] запропонував позивачці відмовитись на його користь від спадщини в частині спадкування вкладів в ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 7\~240грн.51коп., мотивуючи це потребою в грошових коштах, на що вона погодилась і подала до Першої ДДНК відмову від прийняття частини спадщини. Умовою відмови від грошових вкладів на користь сина було оформлення ним за його рахунок всіх документів після прийняття спадщини - свідоцтв про право на спадщину на будинок, земельну ділянку та частки квартири. Позивачка вказує, що на момент подання заяви про відмову від частини спадщини вона знаходились у пригніченому стані, викликаному несподіваною смертю чоловіка. Після його смерті погано спала вночі, була знервованою, дратівливою, перебувала у затуманеному стані, що було наслідком прийому заспокійливих лікарських препаратів, а тому не могла повністю розуміти значення своїх дій та відповідати за їх наслідки. Тому запропоновану відмову від частини спадщини сприйняла саме, як відмову лише від грошових вкладів у відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк», а не як відмову від всієї спадщини. 04.11.2010р. син [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади з відсотками у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» та у відділенні Middle-Office філії «Будинок губернатора» ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 7\~240грн.51коп. При цьому син повідомив їй, що отримав свідоцтво лише на ту частину спадщини, від якої позивачка відмовилась (грошові вклади), а право власності на інше спадкове майно - будинок із земельною ділянкою та 1/2 частини квартири вони з ним отримали автоматично, оскільки проживали разом із спадкодавцем на момент його смерті, а тому свідоцтва про спадщину можна буде отримати в будь-який момент. Проте син тривалий час зволікав із оформленням свідоцтв про право на спадщину, посилаючись на різні перешкоди - як то відсутність коштів чи брак часу тощо. 18.10.2015р. син раптово помер. Як вона вважала, після його смерті відкрилась спадщина на майно, на яке [PERSON] не оформив право власності у порядку спадкування після смерті батька, а саме: 1/4 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Армійська, буд.22-а; 1/2 частина земельної ділянки під будинком загальною площею 0,0536; 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після смерті сина стали вона та єдина донька спадкодавця (її онука) - [PERSON], яка першою звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] У нотаріуса вона дізналась, що її відмова від прийняття спадщини стосується всього спадкового майна, а не лише вкладів в банк. Позивачка вважає, що син свідомо ввів її в оману при підписанні відмови від всієї спадщини, пропонуючи відмову лише від грошових вкладів. Якби вона розуміла, що син пропонував відмову від усієї частини спадщини, вона б ніколи не погодилась на це. Тому вважає відмову від всієї спадщини недійсною, оскільки підписувала заяву під впливом сина, а на момент підписання помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, не розуміла природу та наслідки вчинення цього одностороннього правочину. Підтвердженням цього стало повідомлення сина про те, що він отримав свідоцтво про право на спадщину лише на грошові вклади, а будинок і 1/2 частини квартири вони успадкували автоматично, оскільки проживали разом з батьком на момент його смерті. Отже, вона до останнього моменту була впевнена у тому, що підписала заяву про відмову лише від спадкування грошових вкладів. Крім того, на момент підписання заяви вона перебувала у депресивному стані після смерті чоловіка, погано розуміла значення своїх дій та не могла адекватно керувати своєю поведінкою, у звязку з чим не памятає дату підписання відмови від спадщини. А нотаріус не розяснив їй зміст заяви та обсяг спадщини, від якої вона відмовляється. Зазначає, що розраховувала, що син буде жити довго, але він помер раптово. Його смерть була непередбачуваною для неї. Внаслідок підписання під впливом помилки і обману відмови від спадщини, право на спадкування більшої частини спадщини отримала її онука, яка не є для неї близькою людиною, оскільки після розлучення батьків, онука з нею майже ніколи не спілкувалася. За останні роки бачилася з нею двічі - на похороні сина та у нотаріуса [PERSON] Враховуючи викладене просила визнати відмову від спадщини недійсною, поновивши строк позовної давності звернення до суду із даною вимогою, який почав перебіг 18.10.2015р. (після смерті сина), а також визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини. Представник позивачки адвокат [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 20.03.2017р. - а.с. № 94) в наданій суду 21.12.2017р. позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, справу просив розглядати без участі позивачки та її представника. Також просив по справі ухвалити заочне рішення (а.с. № 93). Відповідачка [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 26.10.2017р. та 21.12.2017р., повторно не зявилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулася, а також не скористалася правом надання заперечень проти позову. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином за адресою, наданою ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 18.08.2017р. (а.с. № 28). При цьому, обидві судові повістки були повернуті до суду поштою не врученими відповідачці з відповідною позначкою на конверті «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 29-30, 42-43). Представник третьої особи - Першої дніпровської державної нотаріальної контори в судові засідання 26.10.2017р. та 21.12.2017р. не зявився, про дату, місце та час розгляду справи кожного разу повідомлявся належним чином (а.с. № 33, 43) . Завідувачкою Першої ДДНК [PERSON] направлено суду заяви від 18.10.2017р. та від 02.11.2017р. про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с. № 35, 57), а також надано на вимогу суду копію нотаріальної справи № 777/2010 після померлого 23.03.2010р. [PERSON] (а.с. № 45 53). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО [PERSON] в судове засідання 26.10.2017р. та 21.12.2017р. не зявився, про дату, місце та час розгляду справи кожного разу повідомлявся належним чином (а.с. № 34, 59) . Надав суду заяву від 07.11.2017р. про розгляд справи без його участі (а.с. № 59), а також надав на вимогу суду копію нотаріальної справи № 67/2015 після померлого 18.10.2015р. [PERSON] (а.с. № 60 - 92). За ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У звязку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 210 ЦПК України, з урахуванням згоди сторони позивачки, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу на підставі наявних у справі доказів у порядку, передбаченому главою 10 розділу III ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд ухвалою від 21.12.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами з винесенням по справі заочного рішення суду. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №\~2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають \~ з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.03.2010р. помер чоловік позивачки - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його смерть (а.с. № 63). Після його смерті на підставі заяв дружини померлого (позивачки) та сина померлого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 08.09.2010р. заведена спадкова справа № 777/2010 (а.с. № 46 56). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, 08.09.2010р. син померлого - [PERSON] написав заяву про прийняття спадщини, а дружина померлого - [PERSON] написала заяву про відмову від спадщини. Як зазначає позивачка, до спадкової маси увійшло майно, яке складається з 1/2 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], приватизованої 17.01.1995р. (а.с. № 11), житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Армійська, буд.22-а, що належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину та земельна ділянка під цим будинком загальною площею 0,0536 га, видана на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія від 18.06.1998р. (а.с. № 12 16), а також грошові вклади з відсотками у Жовтневому відділенні Дніпропетровського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та у відділенні Middle-Office філії «Будинок губернатора» ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 7 240грн.51коп. 04.11.2010р. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 10-2106, за яким успадкував грошові вклади з відсотками, що знаходяться на зберіганні у Жовтневому відділенні Дніпропетровського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та у відділенні Middle-Office філії «Будинок губернатора» ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська на загальну суму 7\~240 грн.51коп. (а.с. № 52, зв. бік). Суд зазначає, що згідно розяснення у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених ст.ст. 225, 229231, 233 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час відмови від усієї спадщини замість відмови від її частини, суд визначає за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 1273 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27.04.2016р. у справі № 6-372цс16, яка відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд зазначає, що відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому, згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачка, обґрунтовуючи недійсність правочину (відмови від спадщини), посилається як на наявність помилки, так і на наявність обману. При цьому зазначає, що помилку вона вчинила через свій пригнічений стан, дратівливість та прийняття заспокійливих лікарських препаратів, що зумовило нерозуміння нею своїх дій при складанні заяви. Проте сам по собі стан позивачки (дратівливість, пригніченість через смерть близької людини) не є свідченням неможливості у повній мірі розуміти свої дії та керувати ними, а є лише можливими передумовами такого стану. Втім, на підтвердження власних доводів у відповідності до вимог ст.ст. 76, 80, 81 ЦПК України, позивачка не надала жодних належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували її стан саме на момент вчинення правочину, зокрема, наявність діагностованого психічного розладу, захворювання, прийому у звязку із цим заспокійливих препаратів, періоду їх приймання, що має важливе значення для встановлення стану позивачки на момент вчинення правочину, враховуючи те, що її чоловік помер 29.03.2010р., а заяву про відмову від спадщини вона написала через пять місяців - 08.09.2010р. Клопотань про допит свідків, про проведення експертизи обмежено дієздатного стану вона не заявляла, скерувавши до суду заяву з проханням ухвалення заочного рішення. Суд вважає доводи позивачки про наявність помилки в її діях при написання заяви про відмову від спадщини сумнівними, оскільки її воля до вчинення відмови і результат відмови узгоджуються щодо правової природи правочину (відмова від спадщини). Крім того, заяву про відмову від спадщини позивачка написала ще у вересні 2010р., в листопаді 2010р. її син успадкував грошові вклади, про що повідомив позивачку (як вказано в позові). З того часу, протягом майже пяти років позивачка жодним чином самостійно не намагалася реалізувати своє право на спадкування нібито належної їй за законом частки майна. Після смерті сина у 2015 році позивачка також не оспорювала недійсність відмови від прийняття спадщини, написавши 11.12.2015р. заяву про прийняття спадщини і після сина (а.с. № 61), який нібито повинен був успадкувати все майно. Тому доводи позивачки, вкладені у позовній заяві, поданій до суду у серпні 2017р., про те, що вона виявила відсутність у себе права на спадкування лише після смерті сина (у жовтні 2015р.) і звернення ще одного спадкоємця за отриманням спадщини, суд вважає суперечливими і розцінює їх як власне недбальство позивачки, незнання закону і неправильне його тлумачення в частині порядку та строків прийняття спадщини (спадщина не приймається «автоматично»), наслідків відмови від спадщини, можливості відкликати дану відмову та прийняти спадщину у встановлений законом строк. Суд не може прийняти до уваги й позицію позивачки, що нотаріус не розяснив їй наслідки написання заяви про відмову від спадщини, оскільки з оглянутої судом копії заяви від 08.09.2010р. вбачається, що у цій заяві позивачка зазначила, що зміст ст. 1241 ЦК України, згідно якої вона, як непрацездатна, має право на обовязкову частку у спадковому майні, їй розяснено. Від прийняття обов'язкової частки - відмовляється. Надалі зазначено: «Я, [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі, ясній памяті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства стосовно спадкування та відмови від прийняття спадщини, без застосування до мене фізичного та психічного тиску з боку інших осіб за свою справжньою волею у відповідності статті 1274 ч. 2 ЦК України, відмовляюсь від прийняття належної мені частки у спадщини за законом, яка залишилась після смерті мого чоловіка [PERSON] на користь сина спадкодавця - [PERSON]. Від отримання свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частину майна згідно ст.ст. 60, 65 СК України я також відмовляюсь. Зміст ст.ст. 203, 215-219, 223-226, 1216-1224, 1258, 1261-1268, 1270, 1272-1275 ЦК України, у тому числі стосовно того, що моя відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, тобто протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця, а також, що відмова від прийняття спадщини має місце у відношенні всього спадкового майна, мені нотаріусом розяснено. Цю заяву до її підписання прочитано мною особисто, її зміст мені зрозумілий та відповідає моїй волі» (а.с. № 47). Заява містить дату підписання 08.09.2010р., особистий підпис позивачки із зазначенням її прізвища та ініціалів. При написанні заяви державним нотаріусом Першої ДДНК [PERSON] засвідчено справжність підпису [PERSON], зроблено у присутності нотаріуса. Встановлено особу [PERSON], яка підписала документ, її дієздатність. Жодних доказів того, що на обставини написання заяви про відмову від спадщини міг вплинути вік позивачки (67 років), її стан здоров'я, потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність спірного житла, як єдиного, також позивачкою не надано. Стосовно твердження про введення її в оману, суд звертає увагу на те, що ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Говорячи про введення в оману, позивачка не зазначила ані про обставини, які вона не знала саме на момент написання заяви, через які б не погодилася на підписання, ані про обіцянки на її користь або вимоги сина, що стали передумовою підписання нею оспорюваної заяви у вересні 2010р. Окрім іншого, звертаючись до суду із позовом про недійсність правочину, та визначаючи відповідачем у справі [PERSON], позивачка не вказала, що принаймні з її боку були намагання про врегулювання спору шляхом укладення договору про поділ спадщини між спадкоємцями. До речі, ця можливість у сторін по справі залишається й до тепер. Стосовно вимог позивачки про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, то даний строк наразі вже не може бути визначений, з огляду на наступне. Будучи одностороннім правочином відмова від прийняття спадщини характеризується безумовністю та беззастережністю. Винятком є лише відмова від прийняття спадщини із зазначенням особи, на користь якої вона зроблена. Частиною 1 ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлено шестимісячний строк, оскільки після спливу даного строку спадкоємці за заповітом або за законом будуть вважатися такими, що не прийняли спадщину, і фактично вони позбавляються будь-яких прав щодо неї. Тому саме у цей термін вони можуть відмовитись від прийняття спадщини. Водночас, за змістом ч. 3 ст. 1272 ЦК України, додатковий строк на прийняття спадщини встановлюється судом у разі неподання взагалі у встановлений законом строк заяви для прийняття спадщини і наявності поважних причин пропуску. При цьому строк, протягом якого особа має отримати свідоцтво про спадщину законом не встановлений. Позивачка в даному випадку не пропустила строк подання заяви про прийняття спадщини, а тому додатковий строк позивачці не потрібен. Той факт, що позивачка в минулому реалізувала право на спадщину у спосіб, який виявився для неї в подальшому не прийнятним, не може бути підставою повторної подачі заяви про прийняття спадщини. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсною відмови від спадщини та про встановлення додаткового строку на її прийняття задоволенню не підлягають. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та огляду на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, підстав для стягнення судових витрат з відповідачки на користь позивачки немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed