Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

01 жовтня 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк») в особі представника за довіреністю Гребенюка О.С., звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.09.2008 [PERSON] було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 3.2 та п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту. Відповідач надала свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складають Договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим, станом на 31.08.2019 має заборгованість у сумі 21956,36 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 4644,02 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 15928,70 гривень, пені у сумі 100,00 гривень, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 250,00 гривень (фіксована частина) та 1033,64 гривень (процентна складова). Просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 1921,00 гривень. Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2019 року справа розглядається у спрощеному позовному провадженні за участю сторін. У судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, просив вирішувати справу у його відсутність, зазначив про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] ,, будучи у встановленому порядку повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не прибула, про причини неявки не повідомила, відзиву на пред`явлений позов чи інших заяв, що стосуються справи, не надала. З урахуванням наявності відповідної згоди представника позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Встановлено, що 29 вересня 2008 року [PERSON] , підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також довідку про умови кредитування, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Даними анкетою-заявою та довідкою сторони погодили базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць (22,8 % річних), строк дії договору, який відповідає строку дії платіжної картки. Крім того, довідкою про умови кредитування, підписаною сторонами, визначено, що за прострочення кредиту нараховують наступні штрафні санкції: Пеня(1)=базова процентна ставка по договору/30 - за кожен день прострочення кредиту; Пеня(2)= 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць - нараховується 1 раз на місяць за наявності прострочення за кредитом або процентами 5 і більше днів при виникнення заборгованості на суму понад 50 грн.; Штраф за порушення строків платежів більше ніж на 120 днів - 250 грн. + 5% від суми позову. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, відкривши на ім`я відповідача [PERSON] картковий рахунок із встановленням кредитного ліміту та видачею платіжної картки. Як вбачається з надано представником позивача розрахунку заборгованості станом на 31.08.2019 заборгованість відповідача [PERSON] за наданим кредитом становить 21956,36 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 4644,02 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 15928,70 гривень, пені у сумі 100,00 гривень, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 250,00 гривень (фіксована частина) та 1033,64 гривень (процентна складова). При нарахуванні відсотків за користування кредитом за період з 15.09.2008 по 31.08.2019 процентна ставка банком підвищувалася тричі і становила: з 01.01.2013 - 30% річних; з 01.09.2014 - 34.8% річних; з 01.04.2015 - 43.2% річних. Разом зі тим, відповідно до чинного цивільного законодавства кредитний договір набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК України) та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна (розмір процентів). Відповідно до дійсного змісту норм цивільного права, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК). За положеннями статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Однак з такими посиланнями позивача суд не може погодитись з наступних підстав. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 14.10.2014, Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 20.10.2014, Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають у населених пунктах, де проводилася антитерористична операція, в тому числі й місто Маріуполь, де мешкає відповідач [PERSON] . Наданим представником позивача розрахунком встановлено, що заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4644,02 гривень, як то заявлено до стягнення, вперше утворилася станом на 08.05.2014. У період з 09.05.2014 по 31.08.2019 відповідачем [PERSON] було внесено кошти на погашення кредиту у загальній сумі 30240,85 гривень. При цьому за аналогічний період банком було нараховано наступні штрафні санкції: пеню на загальну суму 11943,74 гривень; штрафи у загальному розмірі 1283,64 гривень. Отже, суд вважає встановленим, що позивач неправомірно нарахував позичальникові [PERSON] у період дії ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» штрафні санкції, а також зарахував внесені нею у цей період кошти на їх погашення на суму понад 11 тисяч гривень. Решта коштів, зважаючи на незмінність у цей період тіла кредиту, була зарахована на погашення відсотків за користування кредитом, в тому числі й підвищених. Аналізуючи зазначений розрахунок заборгованості, як єдиний наданий позивачем доказ пред`явлених до стягнення сум, суд також виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значенням для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Згідно із ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини; з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. За положеннями частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, принципи цивільного судочинства унеможливлюють витребування доказів за ініціативою суду. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтування на припущеннях. Згідно ж із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Разом зі тим, наданий позивачем розрахунок заборгованості, зважаючи на встановлені судом обставини щодо неправомірності нарахування певних сум і в решті їх погашення за рахунок внесених позичальником коштів, не доводить поза розумним сумнівом факту наявності заборгованості у пред`явленому до стягнення розмірі. Крім того, стороною позивача в ході судового розгляду справи не надано жодних доказів на підтвердження строку дії отриманої позичальником [PERSON] платіжної картки, який пов`язується із строком дії кредитування і самого договору, і посилань за змістом пред`явленого позову на такі обставини на наведено. Вищенаведені встановлені судовим розглядом обставини взагалі унеможливлюють встановлення судом факту наявності чи відсутності певної заборгованості за кредитом і у даному випадку потребують спеціальних знань у галузі економіки. Проте, будь-яких клопотань з цього приводу станом на день розгляд справи сторонами заявлено не було. Відтак, суд вважає, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову до відповідача [PERSON] за недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed