Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

У березні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог Банк посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17 лютого 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача [PERSON] станом на 31.01.2019 року утворилася заборгованість в сумі 315449,83 грн., яка складається з наступного: 7792,29 грн. - заборгованість за кредитом; 303157,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4500,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією. На підставі\~викладеного,\~позивач,\~як кредитодавець,\~на свій\~розсуд,\~просив суд\~стягнути з[PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.02.2011 року у розмірі 123526,77 грн., яка складається з: 7792,29 грн. - заборгованості за кредитом та 115734,48 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 17.02.2011 року по 30.12.2017 року, а також судові витрати. Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2019 року позов було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 лютого 2011 року, яка складається з заборгованості за кредитом 7792,29 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 17.02.2011 року по 30.12.2017 року в розмірі 115734,48 грн. та 1921 грн. судових витрат. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2020 року задоволено заяву [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2019 року скасовано (а.с. 110). У відзиві\~на позовну\~заяву представник\~відповідача вважала\~позов таким,\~що не\~підлягає задоволенню,\~з огляду\~на те,\~що позивач\~не надав\~суду доказів\~щодо фактичної\~передачі [PERSON] \~кредиту у\~вказаному розмірі,\~не надано\~доказів і\~щодо узгодження\~зміни кредитного\~ліміту,\~розміру відсоткової\~ставки,\~не визначення\~терміну,\~на який\~видавався кредит\~та строк\~повернення кредиту,\~відповідач \~не була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг та не підписувала їх. Клопотала про застосування позовної давності. У відповіді на відзив позивач заперечував проти відзиву відповідача, наполягав на правомірності позовних вимог та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначав, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір у формі договору приєднання, тому підписавши заяву, відповідач приєдналася до усіх умов запропонованих банком та визначених в Умовах та правилах надання банківських послуг. Крім того, на думку позивача, доказом обізнаності відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг є користування відповідачкою платіжною карткою, зняття готівки, що відображено згідно виписки з карткового рахунку, яка є первинним документом. Звертав увагу суду на те, що в довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", підписаній відповідачкою, узгоджено розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії та штрафів. За наведеного вважав надані ним до матеріалів справи копії документів достатнім підтвердженням укладеного з відповідачем кредитного договору та узгодженням його умов, а доводи відповідачки такими, що не заслуговують на увагу. Наголошував, що судова практика, на яку посилалася відповідачка, не може бути застосована до спірних правовідносин, а посилання представника відповідача на Закон України "Про захист прав споживачів" є недоречним. Також звернув увагу, що Банком подано позовну заяву в межах строку позовної давності, оскільки строк дії останньої виданої відповідачці платіжної картки закінчився у червні 2015 року, а банк звернувся з цим позовом у лютому 2019 року. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач знову заперечила проти задоволення позову, в основному з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, додатково пославшись на те, що після закінчення строку дії картки, банком здійснено нарахування процентів за користування кредитом, вважаючи таке неправомірним. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність та просив суд про задоволення заявлених ним вимог. До початку судового розгляду представники відповідача в судовому засіданні свою позицію з приводу заявленого позову не висловлювали, а в подальшому в судове засідання не з`являлися, причини неявки суду не відомі. Дослідивши письмові матеріали справи та надані суду докази в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Судом встановлено, що 17 лютого 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, що складається з анкети-заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, викладених на банківському сайті www.privatbank.ua, а також з того, що вказане підтверджується змістом заяви позичальника, де своїм підписом в заяві [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що вона із вищезазначеними документами ознайомлена, підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які надавались їй у письмовому вигляді, складають договір про надання банківських послуг (а.с. 8). Також 17 лютого 2011 року [PERSON] підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка містить дані як про базову процентну ставку у розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості; пеня складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 базова відсоткова ставка по договору, нараховується за кожний день прострочення кредиту; пеня 2 дорівнює 1 % від суми загальної заборгованості, але не менше 30 грн. нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн.; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, складає 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій та інше (а.с. 9). Таким чином, суд вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 17 лютого 2011 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідач отримала картки № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня січня 2015 року, № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня лютого 2015 року та № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня червня 2015 року. Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 17 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 лютого 2011 року, посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умовам та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 лютого 2011 року шляхом підписання відповідачем заяви. При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Між тим, хоча анкета-заява позичальника від 17 лютого 2011 року не містить умов кредитування, такі умови викладені у підписаній [PERSON] в той же день довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій визначені умови повернення кредиту, розмір процентів за користування кредитними коштами, підстави та види відповідальності позичальника у вигляді пені та штрафів. Таким чином, [PERSON] , підписавши анкету-заяву, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», пройшовши ідентифікацію клієнта уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтвердила своїм підписом, в межах умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг - кредитування, та виконання умов договору. Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту. Згідно наданої позивачем виписки з особового рахунку позичальника [PERSON] , яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, витягу з програмного комплексу, інформації Банку після укладання договору про надання банківських послуг, відповідач отримала у Банку кредитні картки: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня січня 2015 року, № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня лютого 2015 року та № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня червня 2015 року (а.с. 157 зворот). Згідно виписки про рух коштів за рахунком, відповідач користувалася картками. Таким чином, Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 17 лютого 2011 року відповідачу кредит у вигляді ліміту. Як вбачається з виписки з особового рахунку позичальника [PERSON] , відповідач досить часто використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила виплати обов`язкових за умовами договору платежів. Так, в останнє погашення заборгованості відбулося 09 лютого 2015 року, що не заперечувалось позивачем у наданих ним письмових поясненням. Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, тому станом на 31 січня 2019 року утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку банку, наданого до позовної заяви становить 315449,83 грн., яка складається з наступного: 7792,29 грн. - заборгованість за кредитом; 303157,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4500,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Але позивач, як кредитодавець, на свій розсуд, просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.02.2011 року у розмірі 123526,77 грн., з яких: 7792,29 грн. - заборгованість за кредитом та 115734,48 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 17.02.2011 року по 30.12.2017 року. На підставі наявних у справі доказів, зокрема, відомостей з виписки по особовому рахунку відповідача, розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку, що відповідач порушила умови укладеного кредитного договору. Заборгованість за кредитом згідно розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача становить 7792 грн. 29 коп. Доказів іншого суду не надано. Щодо стягнення розрахованих позивачем процентів за користування кредитом, суд вважає наступне. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц). Суд, враховує, що згідно наданих позивачем відомостей останній день строку дії виданої відповідачу кредитної картки - 30 червня 2015 року, а тому відсутні підстави для стягнення процентів, нарахованих після цієї дати. За такого позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом лише в межах строку дії кредитної картки - по 30 червня 2015 року. Однак, повністю з таким розміром нарахування заборгованості за процентами за даним кредитним договором, суд не погоджується, виходячи з наступного. Як видно, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, містить в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 3% в місяць, що становить 36% річних. Більш того, оскільки відповідач після отримання картки користувався даною карткою, в тому числі і погашаючи заборгованість разом з нарахованими процентами, що підтверджується випискою про рух коштів за рахунком, у той час коли за даним видом кредитної картки була передбачена базова процентна ставка в місяць у розмірі 3% (36% на рік), чим відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України вчинив дії, які засвідчують його бажання користуватися кредитними коштами зі сплатою саме таких відсотків за користування кредитними коштами, то ці її дії фактично є прийняттям пропозиції в частині розміру процентної ставки. Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки відповідачем суду надано не було. Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк розрахував заборгованість, виходячи як з первісної погодженої сторонами процентної ставки (36% річних) до грудня 2012р., так і за ставкою 30 % річних з січня 2013 року по серпень 2014 року, 34,8% - з вересня 2014 року по березень 2015 року, а також з підвищеної відсоткової ставки - 43,20 %, починаючи з квітня 2015 року. Проте належних та допустимих доказів погодження інших процентних ставок в тому числі і підвищеної процентної ставки з позичальником позивачем суду надано не було, а тому у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за збільшеною процентною ставкою. Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року витребувано у позивача розрахунок заборгованості за кредитом [PERSON] перед банком та заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 17.02.2011 року по 30.12.2017 року з урахуванням процентної ставки у розмірі 3% на місяць (а.с. 212). Однак Банк не надав суду такий розрахунок через технічну неможливість. Тому судом самостійно зроблено такий розрахунок за первісною процентною ставкою (36% річних) станом на час дії картки, тобто до 30 червня 2015 року, з якого залишок заборгованості за процентами склав 3809,89 грн. Як зазначалось, розмір заборгованості по процентам визначений станом на час спливу строку кредитування, а саме на 30 червня 2015 року. Даний розрахунок сторонами не спростований. Банком вимог щодо стягнення пені та штрафів не заявлялось. Представником відповідача подана суду заява про застосування до заявлених позовних вимог позовної давності з підстав пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з даним позовом (а.с. 184). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 17 лютого 2011 року у вигляді підписаної сторонами заяви-анкети, не містить строку повернення кредиту (користування ним), то відповідно до вимоги частини другої ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. А тому враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Враховуючи викладені положення закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 11602 грн. 18 коп. (за кредитом -7792 грн. 29 коп., за процентами - 3809 грн. 89 коп.). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (9.39 %) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 180,40 грн.

Outcome: partial