Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

01.02.2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання майна, набутого за час шлюбу, спільною сумісною власністю та договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу вони придбали п`ять земельних ділянок, які оформлені на чоловіка - [PERSON] та знаходяться в с. Черганівка, урочище Луцикове, Косівського району Івано-Франківської області, їх цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. 25.06.2019 року [PERSON] , без відома [PERSON] , на підставі договору доручення, укладеного в усній формі, видав довіреність на ім`я повіреного [PERSON] , якою уповноважив останнього бути його представником з питань державної реєстрації права власності, інших речових прав, а також відчуження всіх земельних ділянок, які розташовані в [ADDRESS] , призначених для ведення особистого селянського господарства з широким спектром повноважень. 14.05.2020 року приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. посвідчила та зареєструвала у реєстрі за №775 договір купівлі-продажу земельної ділянки серії НОІ473434, за яким: [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] уклади договір, згідно якого: Пункт 1.1. Продавець в особі представника передає у власність покупця, а покупець приймає у власність земельну ділянку площею 0,1852 га, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, село Черганівка, урочище Луцикове, кадастровий номер: 2623688301:01:001:0064. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Пункт 1.2. Земельна ділянка, що відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі: Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №853250, виданого Черганівською сільською радою 13.03.2008 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010830600032. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності виданий 12.11.2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Мамчук В.В., Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, індексний номер витягу: 188475097; номер запису про право власності: 34110703; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1959249826236. Пункт 1.3. Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ- 2610231702020, виданий 14.05.2019 року [PERSON] державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відповідно до якого відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, не зареєстровані. Земельна ділянка зареєстрована відділом Держгеокадастру у Косівському районі Івано- Франківської області 13.03.2008 року. Відомості, що перевірені 14.05.2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М., в порядку безпосереднього доступу до Єдиного реєстру боржників, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», відсутні. Пункт 2.1. Продаж цей за домовленістю сторін вчинено за ціну 28230,00 грн, які повністю отримані продавцем в особі представника від покупця до підписання цього договору. Сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру. Зазначену в цьому договорі ціну продажу продавець в особі представника, вважає вигідною, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось тяжких обставин і повністю його задовольняє. Пункт 2.2. Вартість земельної ділянки, що відчужується, становить суму 28230,00 грн, згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, ідентифікатор за базою ФДМУ ВМУБГВ964685, виданого ТзОВ «Українське бюро приватизації та оцінки майна» 12.05.2020 року. В пункт 4.3., зазначено, що продавець в особі представника довів до відома покупця, а покупець взяв до уваги той факт, що земельна ділянка, що відчужується є його особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на вищевказану земельну ділянку, продавець в шлюбі не перебував і не перебуває на даний час і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на земельну ділянку, що відчужується у тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України немає. Тобто, представником [PERSON] повідомлено неправдиву інформацію, а нотаріус її не перевірив. Окрім того, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка 20.10.2020 року видана приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В.: №228820243 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії та номер 777, №228824884 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії та номер 779, №228826758 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії та номер 781, - №228829352 та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії та номер 783 виданих 14.05.2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. проведено державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на вищевказані земельні ділянки. Позивач вказує, що перераховане вище нерухоме майно набуте за час шлюбу, а тому має право на його частку, а Відповідачами порушено її право власності, адже без її згоди на відчуження земельних ділянок - їх було продано. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача [PERSON] в судвому засіданні позов підтримала повністю та просила суд його задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали спірні земельні ділянки, що без відома та згоди на те позивача були продані [PERSON] [PERSON] за довіреністю [PERSON] . У спірних договорах купівлі-продажу земельних ділянок зазначено, що вони перебувають у особистій власноті [PERSON] та він у шлюбі не перебував та не перебуває, що не відповідає дійсності. Нотаріус зобов`язаний здійснити дії щодо перевірки факту перебування відчужувача у шлюбі та у разі встановлення такого факту та відсутності письмової згоди іншого із подружжя на вчинення правочину - відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Все майно, придбане у шлюбі є майном спілої сумісної власності, якщо не встановлено інше. Спірні земельні ділянки є майном спілної сумісної власності подружжя та докази протилежного відсутні. За змістом ст.369 ЦК України та ст.65 СК України розпорядження майном здійснюється за згодою всіх співвласників (в даному випадку - письмовою та нотаріально посвідченою). Позивач не давала свою згоду на розпорядження спірними земельними ділянками. Отже наявний дефект форми правочинів, що є підставою для визнання їх недійсними. Визнання спірних земельних ділянок спілною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] буде у подальшому підставою для внесення відповідних відомостей у реєстр речових прав на нерухоме майно. Крім того, просить стягнути із відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 6405,50 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 58500 грн. Відповідач [PERSON] до суду не прибув, подав до суду відзив, у якому просить розглядати справу у його відсутності, заперечень щодо позову не має. Відпоідач [PERSON] до суду не прибув, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв, що перешкоджають розгляду справи, та відзив не подавав. Третя особа [PERSON] до суду не прибув, повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки не відомі, заяв що перешкоджають розгляду справи, та пояснень по суті справи не подавав. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.06.1975 року, про що зроблено відповідний актовий запис №1049 (а.с.28, 206). Згідно державного акту серії ЯЕ №853247 земельна ділянка площею 0,0666 га, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Черганівка, урочище Луцикове, кадастровий номер: 2623688301:01:001:0092, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належала [PERSON] (а.с.132), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 1959264126236 (а.с.39), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 14.05.2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. та зареєстрованого у реєстрі за №783 передано у власність [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - (а.с.130-131). Згідно державного акту серії ЯЕ №853248 земельна ділянка площею 0,0568 га, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Черганівка, урочище Луцикове, кадастровий номер: 2623688301:01:001:0126, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належала [PERSON] (а.с.123), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 1959264126236 (а.с.41), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 14.05.2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. та зареєстрованого у реєстрі за №777 передано у власність [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - (а.с.121-122). Згідно державного акту серії ЯЕ №853249 земельна ділянка площею 0,1220 га, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Черганівка, урочище Луцикове, кадастровий номер: 2623688301:01:001:0076, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належала [PERSON] (а.с.123), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 1959264126236 (а.с.43), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 14.05.2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. та зареєстрованого у реєстрі за №781 передано у власність [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - (а.с.127-128). Згідно державного акту серії ЯЕ №853250 земельна ділянка площею 0,1582 га, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Черганівка, урочище Луцикове, кадастровий номер: 2623688301:01:001:0064, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належала [PERSON] (а.с.120), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 1959264126236 (а.с.40), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 14.05.2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. та зареєстрованого у реєстрі за №775 передано у власність [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - (а.с.118-119). Згідно державного акту серії ЯЕ №853251 земельна ділянка площею 0,1558 га, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Черганівка, урочище Луцикове, кадастровий номер: 2623688301:01:001:0063, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належала [PERSON] (а.с.126), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 1959264126236 (а.с.42), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 14.05.2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. та зареєстрованого у реєстрі за №779 передано у власність [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - (а.с.124-125). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (в тому числі квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст.369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Позивч згоди, у тому числі письмової та нотаріально засвідченої, на продаж спірних земельних ділянок, співвласником яких є [PERSON] , відповідачу [PERSON] не надавала, а нотаріусом при посвідченні спірних договорів купівлі-проджу земельних ділянок не було встановлено факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі під час набуття у власність цих земельних ділянок та перебування у ньому на час укладення спірних правочинів. Будь-які дані, що [PERSON] надавала свою письмову згоду на продаж нерухомого майна, співвласником якого вона є, вказаний договір не містить. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Крім того, навіть розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, під час розгляду справи у подібних правовідносинах, Верховний Суд вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Вказана вище правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у справі, у якій оскаржувалися дії щодо розпорядження майном, що на праві спільної сумісної власності належало сторонам у справі. Тому суд при розгляді даної справи бере до уваги вказаний висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо розпорядження спільним майном. Таким чином суд приходить до висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди [PERSON] на укладення відповідачем [PERSON] договору купівлі-продажу земельних ділянок, розташованих за адресою: с. Черганівка, урочище Луцикове, що належалих їм на праві спільної сумісної власності, є підставою для визнання такого договору недійсним. Тому позовна вимога про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійснимими підлягає до задоволення. Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08.02.2021 року було забезпечено позов шляхомнакладенняарештунаспірні земельні ділянки до вирішення справи по суті. Згідно ч. 7 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Косівського районного суду від 08.02.2021 року до розгляду даної цивільної справи по суті, зберігають свою дію протягом дев`яноста днів з дня набрання законної сили рішенням суду у вказаній цивільній справі. У справі № 922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу: за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 911/4242/15, зазначив, що проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу, витраченому адвокатом на виконання робіт. Окрім цього, ВС наголосив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила рішення у справі №904/4507/18, де висловила наступну правову позицію: домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. За наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат ЄСПЛ керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат, що відображено також у справі «Пакдемірлі проти Туреччини». Отже, зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову - судовий збір у сумі 6405,50 грн. та підтверджені документально витрати на правничу допомогу в сумі 58500 грн. підлягають стягненню з відповідачі на користь позивача у повному обсязі, враховуючи не оспорювання відповідачами цих сум, що відповідає ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 15, 16, 202-204, 215, 216, 316, 317, 319, 321, 355, 369 ,626-629, 638 Цивільного Кодексу України, ст.ст.60,65,70 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved