Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 14 квітня 2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області [PERSON] відкрито виконавче провадження про стягнення солідарно зі [PERSON], [PERSON] боргу в розмірі 1314 грн. 80 коп., судового збору 179 грн. 15 коп. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Бестик І.С. щодо невиконання вимог статті 31 Закону України «Про виконавче провадження». Неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця завдають йому моральні страждання, на відшкодування чого позивач просив стягнути 10000 грн. (ас. 1-4). З урахуванням збільшення позовних вимог та доповнень до позову [PERSON] просив стягнути з державного виконавця Бестик І.С. на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 131 грн. 48 коп. виконавчого збору, 52 грн. 30 коп. витрат на організацію виконавчих дій і на підставі ч. 4 ст. 85 ЦПК України 1378 грн. компенсації за відрив від звичайних занять; з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини справедливу компенсацію на відшкодування моральної шкоди (ас. 19, 42, 58-59, 62-63). Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнути з відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області на користь [PERSON] виконавчий збір у сумі 131 грн. 48 коп. та витрати, повязані з організацією виконавчих дій, у сумі 52 грн. 30 коп. В іншій частині позовних вимог відмовити. Стягнути з відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області на користь [PERSON] судові витрати в сумі 2 грн. 41 коп. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення вимог про стягнення компенсації за відрив від звичайних занять та на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням цивільних прав. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цих вимог, не застосував практику Європейського Суду з прав людини; не врахував встановлені рішенням Добропільського міськрайонного суду від 19 жовтня 2015 року обставини щодо порушення прав позивача; а також дійшов неправильного висновку, що компенсація за відрив від звичайних занять не є позовною вимогою. У судовому засіданні прокурор Лушер Н.М. просила апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін. Інші особи, які беруть участь у справі, не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені; подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності (ас. 112, 115, 127, 137). Апеляційний суд визнає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з того, що неправомірність стягнення з позивача 10% виконавчого збору у сумі 131 грн. 48 коп. та витрат, повязаних з організацією і проведенням виконавчих дій, у сумі 52 грн. 30 коп. встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Підстави для сплати компенсації за відрив від звичайних занять, яка по суті не є позовною вимогою, відсутні. Позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження фактичного часу відриву від звичайних занять. Рішення в частині задоволення позовних вимог сторонами не оскаржено. Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до положень статті 11 Закону України № 202/98-ВР від 24 березня 1998 року "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до вимог частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Установлено, що 14 травня 2015 року постановою відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження за виконавчим листом 227/915/14-ц, виданим 25 березня 2015 року Добропільським міськрайонним судом Донецької області, для примусового виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року про стягнення зі [PERSON], [PERSON] на користь приватного підприємства «Новодонецька ремонтно-експлуатаційна контора» заборгованості. Постановою встановлено строк добровільного виконання 21 квітня 2015 року. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року було визнано неправомірними дії державного виконавця Бестик І.С. в частині не направлення боржникові своєчасно постанови про відкриття виконавчого провадження № 47633472 від 14 квітня 2015 року та стягнення 10% виконавчого збору у сумі 131 грн. 48 коп. та витрат у сумі 52 грн. 30 коп., повязаних з організацією, проведенням виконавчих дій при виконанні рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року. Ухвала суду набрала законної сили (ас. 5-6, 7). Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральних страждань, завданих внаслідок бездіяльності державного виконавця; наявності причинного звязку між шкодою і протиправними діяннями відповідача; розміру моральної шкоди. Проте суд першої інстанції не зважив на те, що належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України). Отже, наявність неправомірних дій державного виконавця під час виконання рішення суду доведена позивачем, а саме ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав необґрунтованості. Крім того, суд першої інстанції не врахував практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, висновки, зроблені 26 квітня 2005 року у справі "Сокур проти України" (заява № 29439/02), згідно з якими суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення (п. 42). Відповідно до вимог ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Отже, висновки суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, причинного звязку між шкодою та протиправним діянням відповідача, розміру моральної шкоди не відповідають вимогам закону. Суд визнає, що в результаті порушення прав позивача, які встановлені в цій справі, [PERSON] зазнав моральної шкоди. Проте розмір заявленої суми (10000 грн. ас. 1-4) надмірний. Об'єктивно оцінюючи ситуацію,

Outcome: partial