Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

01 грудня 2015 року до Запорізького районного суду Запорізької області після перегляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 03 березня 2006 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір б/н (далі Договір), відповідно до якого позивач встановлює відповідачу кредитний ліміт в розмірі 5800 гривень з нарахуванням 36 % річних на рік на суму залишку заборгованості. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повністю виконав вимоги Договору, надавши [PERSON] кредит на вказану вище суму. Відповідач зобов'язання за договором виконувала не в повному обсязі, внаслідок чого станом на момент подання позову у неї виникла заборгованість перед позивачем в розмірі: -5794,27 гривень (заборгованість за кредитом); -24731,69 гривень (заборгованість по процентам за користування кредитом); -500,00 гривень (фіксована частина штрафу); -1526,30 гривень (процентна складова штрафу). Саме цю суму позивач просив стягнути з відповідача. 23 грудня 2015 року (під час повторного розгляду справи Запорізьким районним судом Запорізької області), позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України. Предмет та підстава позову, при цьому, не змінювались. Відповідно до вказаної заяви, станом на 30 листопада 2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить: -5794,27 гривень (заборгованість за кредитом); -31093,80 гривень (заборгованість по процентам за користування кредитом); -500,00 гривень (фіксована частина штрафу); -1844,40 гривень (процентна складова штрафу). Саме цю суму позивач просить стягнути з відповідача на його користь. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову, оскільки позивач не підписувала жодних «[PERSON] та Правил надання банківських послуг» (далі [PERSON]), а підписала лише заяву позичальника. Крім того, представником відповідача було подано заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с. 170-173). Суд, вислухавши представників сторін та дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків. Як вбачається з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 15 квітня 2015 року були скасовані судом касаційної інстанції з направленням на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Мотивами скасування зазначених судових рішень було не встановлення судами першої та апеляційної інстанції строку дії кредитної картки, яка була видана позивачем відповідачу під час укладення кредитного договору. Крім того, суди першої та апеляційної інстанції не перевірили належним чином заперечення відповідача та не звернули уваги на те, що [PERSON], які були надані позивачем до позовної заяви, не містять підпису позичальника, натомість [PERSON], які діяли на момент укладання кредитного договору суди не дослідили, не перевірили, з якими саме Умовами була ознайомлена [PERSON] та якими доказами таке підтверджується. У відповідності до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Згідно з ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як визначено у ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч. 2 ст. 202 ЦК України, договір є однією з форм правочинів. Пунктом 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього кодексу (які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення), належить вчиняти у письмовій формі. Необхідність додержання письмової форми правочину при укладенні кредитного договору, передбачено й ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Статтею 207 ЦК України встановлено вимоги до письмової форми правочину: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В матеріалах справи міститься копія заяви позичальника (оригінал було оглянуто в судовому засіданні) яка підписана відповідачем [PERSON] 03 березня 2006 року (а.с.\~10). Вказана заява містить, з?поміж іншого, посилання на «[PERSON] надання банківських послуг», «Правила користування банківською карткою» та «Тарифи банку», які разом з поданою заявою складають договір про надання банківських послуг між сторонами у справі. Позивачем додано до матеріалів справи копію [PERSON] та правил надання банківських послуг (а.с. 11-16). Вказаний документ не підписувався відповідачем [PERSON] Крім того, 17 грудня 2015 року представником позивача додано до матеріалів справи письмові пояснення, до яких долучено ще одну копію [PERSON] та правил надання банківських послуг (а.с. 157-160). Вказаний документ також не містить підпису відповідача [PERSON] Під час огляду зазначених документів (далі [PERSON]) судом встановлено, що вони містять суттєві розбіжності. Так, [PERSON], які долучені позивачем до позовної заяви містять розділ 3 «[PERSON] обслуговування», до якого входять пункти з 3.1 по 3.24 включно, в той час як до розділу 3 «[PERSON] обслуговування» [PERSON], доданих до матеріалів справи 17 грудня 2015 року входять пункти з 3.1 по 3.17 включно. Пункти з 3.18 по 3.24 в цій редакції [PERSON] відсутні. Розділ 4 «Обовязки банку» в [PERSON], що долучені до позовної заяви, містить 11 пунктів, в той час як відповідний розділ в [PERSON], що додані до матеріалів справи 17 грудня 2015 року лише 10 пунктів. Подібні невідповідності в кількості пунктів містяться також в розділах 5 «Права банку», 8 «Відповідальність сторін», 9 «Інші умови» та ін. Крім того, всупереч вимогам частини першої статті 60 ЦПК України, позивачем не було подано жодних доказів на підтвердження факту ознайомлення відповідача [PERSON] з будь-якою з двох редакцій [PERSON], які додані позивачем до матеріалів справи. Суд критично ставиться до наданої представником позивача 17 грудня 2015 року копії наказу банку № С-89 від 24 травня 2005 року «Про впровадження спрощеної форми укладення договору», оскільки цей документ лише підтверджує факт затвердження тієї редакції [PERSON], яка є додатком до вказаного наказу ([PERSON], долучені позивачем до матеріалів справи 17.12.2015 р.), але не факт ознайомлення відповідача [PERSON] с цією або з будь-якою іншою редакцією [PERSON]. Враховуючи вищевикладене та оскільки жодна з доданих до матеріалів справи редакцій [PERSON] не містить підпису відповідача [PERSON], суд констатує відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що при підписанні Заяви від 03 березня 2006 року, сторонами кредитного договору розумілась одна з редакцій саме тих [PERSON], які долучені позивачем до матеріалів справи. При цьому суд враховує правові висновки з аналогічних питань, яких дійшов Верховний Суд України в Постановах: № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року; № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та №\~6-757цс15 від 01 липня 2015 року. У відповідності до абзацу 2 ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати надані позивачем [PERSON] (а.с. 11-16; 157-60) невідємною частиною кредитного договору від 03 березня 2006 року, укладеного у формі заяви позичальника. Оскільки відповідачем не заперечується сам факт отримання нею кредиту від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за заявою від 03 березня 2006 року, суд вважає доведеним існування факту кредитних правовідносин між сторонами у справі, які виникли на підставі заяви позичальника (без урахування будь-якої з редакцій [PERSON], не підписаних відповідачем). Стосовно заяви про застосування позовної давності до позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків. В своїх правових позиціях у справах № 6-103цс14 (Постанова від 24 вересня 2014 року) та №\~6?14цс14 (Постанова від 19 березня 2014 року) Верховний Суд України, висновки якого є обовязковими для врахування всіма судами в силу ст. 3607 ЦПК України, зазначив, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, указаного на картці. Перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Висновків, щодо необхідності встановлення судом строку дії кредитної картки, яку отримала [PERSON], дійшов також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21 жовтня 2015 року. Вказані висновки є обовязковими для суду, який проводить новий розгляд цієї ж справи, відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України. В судовому засіданні було встановлено, що кредитна картка № 4149605301169066, яка була видана відповідачу [PERSON] позивачем та реквізити якої містяться в заяві позичальника, відповідачем втрачена, що робить неможливим її дослідження в судовому засіданні. Суд критично відноситься до роздруківки скріншота з інформаційної системи банку, відповідно до якого кредитна картка № 4149605301169066 має строк дії до березня 2013 року, оскільки вказаний скріншот завірений лише представником банку, що викликає у суду сумнів в його достовірності (а.с. 161). Вказаний скріншот може засвідчувати лише візуальне відображення відомостей, внесених працівником банку до внутрішньої електронної системи, доступ до якої мають лише представники банку. Крім того, у вказаному скріншоті в графі «Дата відкриття» (рахунку) зазначено 26.03.2006, в той час як фактично рахунок за кредитною карткою № 4149605301169066 було відкрито 03.03.2006 року, що вбачається з заяви позичальника. За таких обставин зазначений скріншот, на думку суду, не відповідає вимогам щодо допустимості доказів (ст. 59 ЦПК України). Суд також критично відноситься до інформації, наданої представником позивача щодо інтернет-картки міжнародної платіжної системи Visa International (а.с. 208-211) на підтвердження строку дії картки №\~4149605301169066, яку було видано [PERSON], оскільки платіжна картка, що видана відповідачу, не є інтернет-карткою. Вказаний доказ не може бути прийнятий до уваги судом при ухваленні рішення, з огляду на його невідповідність вимогам щодо належності доказів (ст. 58 ЦПК України). В той же час, в судовому засіданні з пояснень представників сторін було встановлено, що кредитна картка, яка була видана ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачу [PERSON], відноситься до системи VISA. Цей факт було визнано всіма сторонами у справі, що, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування цієї обставини. Ухвалою суду від 25 лютого 2016 року було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано від позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» «Правила користування картками Міжнародної платіжної системи Visa International/MasterCard International», якими емітенти платіжних карток (в тому числі й ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») керуются при здійсненні емісії карток системи VISA. Відповідно до заяви позивача від 29 лютого 2016 року на офіційну електронну адресу суду було надано гіперпосилання на Інтернет-сторінку компанії Visa.inc, на якій містяться «Основні правила Віза та Правила користування продуктами і послугами Віза» (в оригіналі Visa Core Rules and Visa Product and Service Rules) далі: Правила Віза. В судовому засіданні, яке відбулось 25 березня 2016 року представником відповідача було надано до суду нотаріально завірений переклад витягу з Правил Віза пункти 4.11.1.1 та 4.11.13.4 з розділу 4.11 «Попередньо оплачені картки». Пункт 4.11.1.1 Правил Віза визначає обовязки емітента, що випускає картки в рамках програми Попередньо оплачені картки Віза, серед яких є наступні обовязки емітента: ●Перед початком програми Попередньо оплачені картки Віза отримати дозвіл від компанії Віза; ●Переконатися, що відтиснутий на карті та зашифрований в магнітну стрічку й чіп термін дії картки (при використанні) не перевищує 5 років з моменту випуску картки; У відповідності до п. 4.11.13.4 Правил Віза, у країнах Азіатського та Тихоокеанського регіону, Центральної та Східної Європи, Близького Сходу, Африки, Латинської Америки і Карибського басейну емітент, що випускає Мобільні Попередньо оплачені картки Віза в рамках програми Companion Cards для власників Мобільних Передплачених рахунків повинен: ●Переконатися, що термін дії Карти не перевищує 5 років з моменту її випуску; ●Зашифрувати в магнітну стрічку службовий код «Х2Х». Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що максимальний строк дії пластикової картки VISA не може перевищувати 5 (пяти) років з дати емісії цієї картки. Хоча встановити в судовому засіданні дату емісії пластикової картки №\~4149605301169066, яку було видано [PERSON] при оформленні кредитних правовідносин з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не вдалося можливим, суд при визначенні граничних строків дії вказаної картки виходить з дати її фактичної видачі відповідачу, оскільки на момент видачі вказана пластикова картка вже була емітована. Дата відкриття рахунку, яка зазначена в заяві позичальника (03 березня 2006 року) є датою видачі картки відповідачу [PERSON], що визнається представником відповідача та представником позивача (письмові пояснення, надані суду 17 грудня 2015 року, а.с. 153, абз. 5). З урахуванням вимог, встановлених ч. 1 ст. 61 ЦПК України, ця обставина не потребує доказування. Таким чином, граничний пятирічний термін дії пластикової картки VISA, яку було видано відповідачу [PERSON] 03 березня 2006 року, закінчується не пізніше останнього дня березня 2011 року (з урахуванням того, що вказана пластикова картка могла бути емітована в період з 1 по 3 березня 2006 року або раніше). У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна заява, яка є предметом розгляду в даній справі, надійшла до Запорізького районного суду Запорізької області 14 серпня 2014 року, в той час як трирічний термін з моменту закінчення строку дії платіжної картки №\~4149605301169066, яку було видано [PERSON] при оформленні кредитних правовідносин з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», сплив з 01 квітня 2014 року (з урахуванням правил обчислення строків, визначених Главою 18 ЦК України). З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності за даним позовом. Підстав для зупинення (ст. 263 ЦК України) або переривання (ст. 264 ЦК України) позовної давності в кредитних правовідносинах, що склалися між сторонами у справі, рівно як і підстав для визнання поважними причин пропуску позивачем позовної давності (ч. 5 ст. 267 ЦК України) судом не встановлено. За вказаних обставин, заява представника позивача про застосування позовної давності, підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) ст. 263 ЦК України. Суд вважає помилковим посилання представника позивача на правову позицію, яка викладена Верховним Судом України в справі № 6-249цс15 (постанова від 02 грудня 2015 року), оскільки судові рішення, після перегляду яких й було прийнято зазначену правову позицію, мали своїм предметом розгляд питання про дострокове стягнення кредитної заборгованості, як це було передбачено відповідними договорами між учасниками зазначених правовідносин. Заява позичальника від 03 березня 2006 року не містить умов, які б регулювали дострокове повернення кредитної заборгованості. За таких обставин позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed