Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач пред'явила через суд зазначений позов до відповідача на предмет розподілу спільного сумісного майна подружжя, набутого під час шлюбу, в якому сторони перебували з 29 листопада 1997 року по 19 квітня 2006 року, а саме: квартири [ADDRESS], зареєстрованої за відповідачем і набутої 05 жовтня 1998 року на підстав свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно рішення №22/26 від 23 січня 1998 року, оскільки до цього часу відповідач не оспорював прав позивача на це майно, а в лютому 2014 року стало відомо, що за позовом останнього на підставі рішення суду від 09 листопада 2011 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування вказаною квартирою та знято з реєстрації, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, виділити [PERSON] 1/2 частину спірної квартири [ADDRESS] загальною площею 38,2 кв.м., визнавши за нею право власності та 1/2 частину залишити за [PERSON] визнавши за ним право власності на цю частку. Представник позивача в судовому засіданні остаточні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з викладених у позові підстав. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання для розгляду справи не з'явився, свого представника до суду не направив, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29 листопада 1997 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАГС виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №1203 та який розірвано 19 квітня 2006 року Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ, актовий запис 19, про що свідчать відмітки у паспорті позивача та свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 4, 7). Під час перебування у шлюбі на підставі свідоцтва про право власності, виданого 05 жовтня 1998 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №22/26 від 23 січня 1998 року, за [PERSON] зареєстрована на праві власності двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що підтверджується відповідним свідоцтвом в копії, технічним паспортом та листом КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" ДОР від 05 грудня 2014 року (а.с.6,36,37). Розв'язуючи спір, суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.1 постанови №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" про те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року, а до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 22 КпШС України, норми якої діяли під час набуття 05 жовтня 1998 року спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, спірна квартира набута подружжям за час шлюбу в інтересах сім'ї та відповідно до ст. 22, 23 КпШС України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Слідуючи роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд приймає до уваги, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, у разі коли жоден із подружжя не вчинив дій стосовно можливості отримання грошової компенсації за частку (зокрема, щодо надання згоди одним із подружжя на отримання грошової компенсації за правилами СК України або в порядку ст. 365 ЦК України), а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Звідси, встановлені обставини переконують суд в праві позивача за ст. 29 КпШС України на поділ квартири, під час якого згідно з ст. 28 цього Кодексу, частка у спільному майні визнається рівною з відповідачем, оскільки підстави для відступлення від рівності часток подружжя не встановлені, а відтак, за позивачем та відповідачем належить визнати право власності на 1/2 частку квартири за кожним з одночасним припиненням права спільної сумісної власності відповідача на спірну квартиру у відповідності зі ст.372 ЦК України. За правилами до ст. 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок відповідача.

Outcome: approved