Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS]. Даний будинок був придбаний 06.11.1946 року та за ним закріплена земельна ділянка площею 1696 кв.м., яка згідно державного акту на право постійного користування землею №901 від 04.08.1998 року передана [PERSON] Вважаючи, що у нього є право на отримання у власність 0,1000 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та 0,12 га для ведення садівництва, він звернувся з відповідною заявою до відповідача, проте п. 80 рішення 47 сесії міської ради V скликання №1161 від 24.12.2009 року, з урахуванням рішення Чернівецької міської ради №252 від 28.02.2007 року, йому було відмовлено в задоволенні такої заяви у зв'язку з тим, що земельна ділянка по [ADDRESS] розташована в межах історико-архітектурного опорного плану і проекту зон охорони пам'яток, визначення меж і режимів використання історичних ареалів м.Чернівці. Також у вказаному рішенні зазначено, що його землекористування припиняється у зв'язку із зміною власника та запропоновано укласти договір оренди земельної ділянки на 49 років на площу 0,1696 га за вказаною адресою. В подальшому відповідач відмовив йому в передачі в оренду на 49 років зазначеної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та запропонував отримати в оренду 0,1000 га земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Чернівці, а решту 0,0696 га по [ADDRESS] ([ADDRESS]) запропонувати учасникам антитерористичної операції. Про вказані обставини йому стало відомо з листа Чернівецької міської ради від 19.06.2015 року, в якому також було зазначено, що у зв'язку з розташуванням на земельній ділянці площею 0,0696 га гаража ,їй присвоєно адресу [ADDRESS]. Крім того, на підставі рішення Чернівецької міської ради VI скликання від 26.02.2016 року №133 [PERSON] отримала дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0700 га в оренду терміном на 49 років за рахунок земель міста для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Просив визнати нечинними та скасувати п. 86 рішення 2 сесії VII скликання І пленарного засідання від 17.12.2015 року №26 щодо земельної ділянки по [ADDRESS] в м.Чернівці, а також п.1.21 рішення Чернівецької міської ради VI скликання від 26.02.2016 року №133 щодо надання [PERSON] дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0700 га в оренду на 49 років за рахунок земель міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] Вважає, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, останній позбавив його права отримання земельної ділянки у власність у зв'язку з внесенням її в ареал історико-культурної заповідної території міста та фактично вилучив частину ділянки з садом для надання під будівництво третім особам, чим порушено його права та законні інтереси, які підлягають захисту в судовому порядку. Позивач в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, в його інтересах діяв представник, який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, вказуючи на те, що оскаржуваними рішеннями міської ради порушені права [PERSON] на користування земельною ділянкою площею 0,1696 га для обслуговування належного йому на праві власності будинку та ведення садівництва, а також в порушення правил охорони історико-архітектурної спадщини неправомірно надано дозвіл [PERSON] на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,700 га по [ADDRESS] для подальшого будівництва житлового будинку. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що права позивача рішенням міської ради від 17.12.2015 року №26 порушеними не були, оскільки він не набував права користування земельною ділянкою площею 0,1696 га по [ADDRESS] в м.Чернівці, вказана земельна ділянка належить на праві власності територіальній громаді м.Чернівці. Посилання на порушення правил збереження істотко-архітектурної спадщини внаслідок надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0700 га по [ADDRESS] [PERSON] є передчасними, оскільки забудова на земельних ділянках, які належать до історико-архітектурного ареалу можлива лише за дозволом відповідного органу охорони культурної спадщини, при цьому такий дозвіл видається на основі відповідного проекту землеустрою про відведення земельної ділянки для будівництва. Таким чином, вказаним рішенням не надано дозволу [PERSON], яка є матір'ю загиблого учасника АТО, на будівництво по [ADDRESS]. Аналогічні доводи представника відповідача містяться в письмових запереченнях проти позову та поясненнях відносно позиції третьої особи [PERSON] щодо предмету спору. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, в його інтересах діяв представник, який в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Вказав, що п. 1.21 рішення Чернівецької міської ради VI скликання від 26.02.2016 року №133 підлягає скасуванню, оскільки стосується земельної ділянки, яка належить до історико-архітектурної спадщини та на ній не може здійснюватись будівництво. Земельна ділянка площею 0,700 га по [ADDRESS] перебувала у користуванні позивача, а також знаходиться по сусідству з пам'яткою архітектури місцевого значення по [ADDRESS] в м.Чернівці навколо якої встановлено зону охорони. В межах вказаної зони діє спеціальний режим використання землі з метою забезпечення сприятливих умов для збереження пам'ятки. Підтримав доводи, викладені у письмових поясненнях та з підстав зазначених у них просив позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 06.11.1946 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбали будинковолодіння по [ADDRESS] в м. Чернівці та відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №746 від 14.08.1953 року за вказаним будинковолодінням закріплено земельну ділянку площею 0,1696 га. В подальшому [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 17.02.1998 року №133/4 та від 07.07.1998 року №230/7 отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та площею 0,0696 га для ведення садівництва по [ADDRESS] в м. Чернівці (а/с 7-9). Як вбачається з копій свідоцтв про право на спадщину за законом, позивач успадкував після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] належну їм частку у вказаному будинковолодінні (а/с 5,6). З матеріалів справи вбачається, що будучи співвласником зазначеного будинковолодіння, позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами з приводу передачі йому у власність земельних ділянок площею 0,1000 га для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,0696 для ведення садівництва по [ADDRESS] в м. Чернівці, а в подальшому з заявами про надання їх йому в оренду. Рішенням Чернівецької міської ради від 24.12.2009 року №1161, визнано таким, що втратив чинність п. 2 додатку 2 до рішення виконавчого комітету міської ради від 17.02.1998 року №133/4 та п. 19.7 рішення виконавчого комітету міської ради від 07.07.1998 року №230/7 в частині надання [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Чернівці площею 0,1000 га для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,0696 для ведення садівництва у зв'язку з переходом права власності на будиноковолодіння до [PERSON] та [PERSON], визнано таким, що втратив чинність державний акт про право постійного користування вказаною земельною ділянкою. Крім того, вказаним рішення органу місцевого самоврядування відмовлено [PERSON] та [PERSON] у передачі безоплатно у власність вказаних земельних ділянок та запропоновано отримати земельну ділянку площею 0,1696 га в оренду на строк 49 років для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а/с 12). У травні 20114 року Управлінням Держкомзему у м.Чернівці, розглянувши матеріали технічної документації, вирішено за можливе рекомендувати надати в оренду позивачу та його матері земельну ділянку площею 0,1696 га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель, при цьому зазначено, що вказана земельна ділянка має обмеження, а саме без права забудови в межах проходження червоних ліній та без права приватизації земель загального користування (а/с 13). Крім того, у грудні 2011 року Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин надано висновок [PERSON] та [PERSON] про можливість надання їм в оренду земельну ділянку площею 0,1696 га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель за рахунок земель, які були в постійному користуванні [PERSON] без права забудови в межах червоних ліній (а/с 17). 28.02.2013 року рішенням Чернівецької міської ради №782 повторно визнано таким, що втратив чинність п. 2 додатку 2 до рішення виконавчого комітету міської ради від 17.02.1998 року №133/4 та державний акт, виданий [PERSON] у зв'язку із смертю останньої, відмовлено позивачу та його матері у надані дозволу на зміну цільового призначення та складання проекту відведення земельної ділянки за адресою м. Чернівці, [ADDRESS] площею 0,0696 га в оренду для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та Управлінню містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин доручено підгодовувати пропозиції щодо продажу земельної ділянки за адресою м. Чернівці, [ADDRESS] площею 0,0696 га на аукціоні (а/с 17). Рішенням відповідача від 31.07.2015 №1682 надано дозвіл на розроблення технічної документації та проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки [ADDRESS] площею 0,0696 га, яка підлягає продажу на земельних торгах, а саме продаж права оренди на 49 років для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку (а/с 69,70). В подальшому, п. 86 рішення Чернівецької міської ради 2 сесії VII скликання I пленарного засідання від 17.12.2015 року №26 відмовлено позивачу у наданні земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Чернівці площею 0,1696 га в оренду на 49 років для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Крім того, вказаним рішенням запропоновано [PERSON] отримати в оренду земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а земельну ділянку площею 0,0696 га по [ADDRESS] ([ADDRESS] ) запропоновано учасникам АТО (а/с 4). Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Аналогічні висновки містяться в правовій позиції Верховного суду України, сформованій у постанові №6-2цс15 від 11.02.2015 року. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] набув права власності на частину будинковолодіння за адресою м.Чернівці, [ADDRESS] після смерті свого батька 25.04.1992 року та на момент його звернення до відповідача з заявою про надання йому в оренду на 49 років земельної ділянки площею 0,1696 га за вказаною адресою, в силу ст. 120 ЗК України, яка на той момент була чинною, він вважався таким, що має право користування земельною ділянкою на тих самих умовах, що попередній землекористувач, а саме [PERSON] Як було встановлено судом, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 17.02.1998 року №133/4 та від 07.07.1998 року №230/7 отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та площею 0,0696 га для ведення садівництва по [ADDRESS] в м. Чернівці. Вказаний державний акт був скасований двічі на підставі рішення Чернівецької міської ради від 24.12.2009 року №1161 у зв'язку з переходом права власності на будинковолодіння до [PERSON] та [PERSON], а також на підставі рішення Чернівецької міської ради №782 від 28.02.2013 року у зв'язку із смертю [PERSON] Таким чином, державний акт про право користування земельною ділянкою №901, виданий [PERSON] був скасований після набрання чинності ЗК України та на той час позивач, відповідно до норм ст. 120 ЗК України, набув права користування земельною ділянкою на тих самих підставах що і [PERSON] Отже, Чернівецькою міською радою, приймаючи рішення від 17.12.2015 року №26, п. 86-м якого відмовлено [PERSON] у наданні в оренду на 49 років земельної ділянки площею 0,1696 га по [ADDRESS] в м. Чернівці, не було враховано переважне право позивача на користування вказаною земельною ділянкою гарантоване ст. 120 ЗК України. У відповідності до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог абз. 2 п. 15 ст. 15 Закону України «Про статус та гарантії соціального захисту ветеранів війни», Органи виконавчої влади, виконавчі комітети місцевих рад зобов'язані подавати допомогу інвалідам війни і сім'ям загиблих військовослужбовців у будівництві індивідуальних жилих будинків. Земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва відводяться зазначеним особам у першочерговому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби та п.1.21 рішення Чернівецької міської ради VI скликання від 26.02.2016 року №133 їй надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0700 га в оренду на 49 років за рахунок земель міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] (а/с 64). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, земельна ділянка площею 0,1696 га по [ADDRESS] поділяється на дві частини, а саме 0,1000 га для обслуговування житлового будинку та 0,0696 га для садівництва, при цьому 0,0696 га вказаної земельної ділянки межує з [ADDRESS] та вважається розташованою за адресою м.Чернівці, [ADDRESS], за таких обставин, надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0700 га в оренду на 49 років за рахунок земель міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в тому числі на 0,0696 га, що входить до земельної ділянки, переважне право на користування якої має позивач, порушує інтереси останнього в силу ст. 120 ЗК України. Зі змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 2 ст. 16 України одним із способів захисту порушеного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року розтлумачено частину 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їх виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до ст.21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувані пункти рішень органу місцевого самоврядування підлягають скасуванню, оскільки порушують переважне право позивача отримати в користування земельну ділянку площею 0,1696 га по [ADDRESS] в м. Чернівці. Крім того, вказані пункти рішення Чернівецької міської ради також порушують норми Закону України «Про охорону культурної спадщини», виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст. 4 Конвенції ЮНЕСКО про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини (ратифікованої указом Президії Верховної Ради УРСР від 04.10.1988 року), кожна держава - сторона цієї Конвенції визначає, що зобов'язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культур і природної спадщини, що зазначена у ст. 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. Згідно ст.ст. 53,54,150 ЗК України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом. Землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель. Згідно ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам'ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою,іншої проектно-планувальної та містобудівної документації. Встановлення зон охорони пам'яток та затвердження меж історичних ареалів населених місць не може бути підставою для примусового вилучення з володіння (користування) земельних ділянок у юридичних та фізичних осіб за умов дотримання землевласниками та землекористувачами правил використання земель історико-культурного призначення. Як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами в судовому засіданні, рішенням VІІ сесії ХХІІ скликання Чернівецької міської ради народних депутатів від 18.05.1995 року №94 «Про заповідну територію міста Чернівці», центральну частину міста визначено історико-культурною заповідною територією в межах історико-архітектурного опорного плану розробленого Львівським Інститутом "Укрзахідпроектреставрація" загальною площею 226 га. В межах центрального історичного ареалу площею 550.05 га. визначена комплексна охоронна зона пам'яток площею 292.33 га. Земельна ділянка на [ADDRESS] знаходиться в межах історико-культурної заповідної території, комплексної охоронної зони Центрального історичного ареалу м. Чернівці, а також буферної (охоронної) зони пам'ятки культурної спадщини, занесеної до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, а тому рішення міської ради щодо неї, зокрема передача в оренду, складання проекту землеустрою з метою вирішення питання щодо подальшого відведення під будівництво, порушують право власності територіальної громади м.Чернівці на землі історико-культурного призначення, суперечать інтересам держави. Всупереч Конвенції про охорону всесвітньої культурної та природної спадщини про будь-які дії з такою земельною ділянкою та про можливість її вилучення з охоронної зони не було проінформовано Комітет всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Отже, під час ухвалення оскаржуваних пунктів рішення органу місцевого самоврядування не було дотримано вимог земельного законодавства та законодавства, що регулює відносини у сфері охорони культурної спадщини. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved