Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

01 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Харкова з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради, третя особа [PERSON] про скасування наказу, зобов»язання видати наказ про звільнення, зобов»язання внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 05 серпня 2002 року її було прийнято на роботу на посаду лікаря-інтерна до КУОЗ « Міська клінічна лікарня №11, 01 серпня 2003 року було переведено на посаду дільничого лікаря-терапевта терапевтичного відділення поліклініки. 29 жовтня 2002 року у позивача народилася перша дитина та з 2003 року позивач знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до 6 років. 12 жовтня 2010 у позивача народилася друга дитина, з огляду на що вона продовжила знаходитись у відпустці по догляду за дитиною. З лютого 2017 року по теперішній час [PERSON] знаходиться на лікуванні в закладах охорони здоровя в звязку з онкологіним захворюванням. У липні 2017 року позивач звернулась до Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради з заявою про звільнення себе за власним бажанням, але відповідач письмової відповіді на заяву не надав, трудову книжку віддавати відмовився, обмежившись тим, що усно відмовився звільняти позивача. Враховуючи це, позивач звернулась зі скаргою до Головного управління Держпраці у Харківській області, яким по факту скарги було проведено перевірку, якою було встановлено, що відповідачем не велись табелі обліку робочого часу своїх працівників. 06 березня 2018 року позивач вдруге звернулась з заявою до відповідача, в якій просила звільнити себе за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 16 березня 2018 року відповідач письмово відповів на заяву позивача листом № 239, в якому зазначив, що вважає, що позивача слід звільняти не за власним бажанням, а за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, однак прогул відповідач підтвердити не має можливості, оскільки не вів табелі обліку робочого часу. Відповідач поштою надіслав трудову книжку позивачу без будь-яких записів про звільнення. Враховуючи вищевикладене позивач зазначає, що відповідач позбавляє її можливості отримати висновок МСЕК про свою інвалідність, оскільки до органів МСЕК додаються належно оформлена трудова книжка, в якій або має бути зазначено про дату та підставу звільнення з останнього місця роботи, або якщо особа працює, разом із трудовою книжкою надається довідка про місце роботи та посаду особи, яка має проходити МСЕК, а також завірений за місцем роботи витяг із ЄДРПОУ на підприємство, в якому працює особа, яка проходить МСЕК. Таким чином внаслідок бездіяльності відповідача [PERSON] не може пройти МСЕК та отримати висновок МСЕК про свою інвалідність. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2018 року було відкрито провадження за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради, третя особа [PERSON] про скасування наказу, зобов»язання видати наказ про звільнення, зобов»язання внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 26 жовтня на адресу Ленінського районного суду м. Харкова надійшов відзив представника третьої особи [PERSON], яка є головним лікарем КНП «МП № 25» ХМР адвоката [PERSON], в якому вони просять відмовити позивачу в повному обсязі та вважати викладені нею доводи безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального права, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини. Так, наказом №84-к від 05.08.2002 [PERSON] прийнято на посаду лікаря-інтерна до КУОЗ «Міська клінічна лікарня №11». Наказом №76-к від 01.08.2003 останню переведено на посаду дільничого лікаря-терапевта III терапевтичного відділення.Наказом №76а-к від 01.08.2003 [PERSON] надано частково оплачувану відпустку по догляду за дитиною до 3 років з 01.08.2003 по 29.10.2005. В подальшому [PERSON] перебувала у відпустках: без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з 31.10.2005 по 04.11.2005, по догляду за дитиною до 6 років, яка потребує домашнього догляду з 05.11.2005 по 05.05.2006 (наказ №136к від 05.11.2005) та з 06.05.2006 по 05.11.2006 (наказ №50-к від 10.05.2006). Таким чином, [PERSON] повинна була приступити до роботи 06.11.2006 року. Водночас, у порушення норм КЗпП України, 06.11.2006 остання до роботи не приступила та про причини своєї неявки не повідомила. Про вказаний факт свідчить наказ №152-к від 17.11.2006 року. При цьому посилаються на те, що жодним законодавчим актом на роботодавця не покладено обовязку щодо розшуку працівника чи вжиття заходів з метою встановлення його місцезнаходження. Таким чином, трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично вважають припиненими з 06.11.2006 року. Водночас, трудову книжку отримано на руки особисто [PERSON] 11.09.2017 року за її зверненням, про що свідчить власноручний підпис останньої. До цього часу [PERSON] до адміністрації відповідача за отриманням трудової книжки не зверталася. Трудова книжка зберігалася у відповідача на підставі Інструкції про ведення трудових книжок№58 (далі - Інструкція), оскільки жодних правових підстав для вчинення будь-яких дій із трудовою книжкою окрім видачі на руки працівнику чинним законодавством не передбачено, а строк її зберігання становить 50 років. У подальшому, 12.03.2018 року, тобто майже через 12 років після самовільного залишення роботи, [PERSON] поштою направила на адресу відповідача заяву про звільнення за згодою сторін з 06.03.2018 (п. 1 ст. 36 КЗпП України). При цьому, жодних причин своєї відсутності останньою також не повідомлено. [PERSON] жодного разу до адміністрації лікарні не зявилася та про причини своєї відсутності не повідомляла, а у разі вжиття заходів дисциплінарного впливу до останньої необхідно ознайомлювати її з відповідним наказом під особистий підпис, адміністрація відповідача не мала жодної можливості вчиняти дії стосовно [PERSON] без її присутності та надання нею пояснень. Представник третьої особи також зазначає, що доводами про безперервність своїх трудових відносин з відповідачем та продовження відпустки до догляду за дитиною з огляду на народження другої дитини позивач вводить суд в оману, оскільки з моменту народження першої дитини (29.10.2002) до моменту народження другої (12.10.2010) минуло майже 8 років, що взагалі виключає таку можливість. А по-друге жодних доказів про інформування відповідача про народження другої дитини позивачем не надано. Не ґрунтуються на жодних нормах матеріального права, позовні вимоги позивача про звільнення з 06.03.2018 з огляду на те, що у відповідача відсутні дані, які б підтверджували виконання [PERSON] своїх функціональних обовязків як лікаря в електронній програмі обліку та обробки даних. Враховуючи, що трудові відносини між позивачем та відповідачем є фактично припиненими з 06.11.2006, підстав для внесення записів до трудової книжки [PERSON] про перейменування закладу не було. Таким чином, враховуючи, що з 06.11.2006 [PERSON] до роботи не приступила та про причини своєї неявки не повідомила, відповідач не мав обєктивної можливості встановити причини прогулу [PERSON] робочого часу упродовж вказаного періоду та вжити заходи дисциплінарного впливу до останньої. У тому числі шляхом видачі відповідних наказів (про притягнення до дисциплінарної відповідальності чи звільнення), оскільки з такими наказами необхідно ознайомлювати [PERSON] особисто. Безпідставною є вимога позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку з 06.03.2018 року. Так, як зазначалося вище [PERSON] працювала у КУОЗ «Міська клінічна лікарня №11» упродовж 10 місяців та отримала заробітну плату за вказаний період у повному обсязі. Також, [PERSON] надано всі належні відпустки згідно законодавства та здійснено всі виплати. 26 жовтня 2018 року на адресу Ленінського районного суду м.Харкова надійшов відзив відповідача, на позовну заяву в якому вони просять у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне. 05 серпня 2002 року [PERSON] згідно наказу №84-к від 05.08.2002р. була прийнята на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури з терапії до КУОЗ «Міська клінічна лікарня №11», де і працювала на цій посаді з 05.08.2002р. по 09.05.2003р. З 09.05.2003р. по 22.05.2003р. знаходилася на лікарняному. З 22.05.2003р. по 01.07.2003р. знову працює на займаній посаді. З 01.07.2003р. по 31.07.2003р. знаходиться у належній їй відпустці (тарифній та додатковій). 01 серпня 2003р. наказом №76-к [PERSON] переведена з посади лікаря-інтерна на посаду дільничого лікаря-терапевта ПІ ТВ терапевтичного відділення (амб. Основа) за вакансією у зв'язку із закінченням інтернатури. В той же день 01 серпня 2003р. за наказом №76а-к [PERSON] була надана частково оплачувана відпустка по догляду за дитиною до 3-х років з 01.08.2003р. по 29.10.2005р. У подальшому [PERSON] перебувала у відпустках: - \~ \~ \~ \~без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з 30.10.2005р. по 04.11.2005р.; - \~ \~ \~ \~без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 6 років, яка потребує домашнього нагляду з 05.11.2005р. по 05.05.2006р. (наказ №І36-к від 05.11.2005р.) - \~ \~ \~ \~без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 6 років, яка потребує домашнього нагляду з 06.05.2006р. по 05.11.2006р. (наказ №50-к від 10.05.2006р.). 06.11.2006р. [PERSON] повинна була приступити до роботи але не попередивши адміністрацію до роботи після відпустки не приступила з невідомих причин, про що свідчить наказ №152-к від 17.11.2006р. Після цього на роботі не з'являлася, про причини цього адміністрацію не повідомляла. За вищевказаний період курси підвищення кваліфікації не проходила. 11.09.2017р. [PERSON], прибувши до адміністрації КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №25», попросила видати їй на руки трудову книжку для проходження МСЕК. Адміністрацією вказана вимога була задоволена та трудова книжка була надана [PERSON] на руки під розписку, про що свідчить її особистий підпис здійснений 11.09.2017р. у Додатку №1 до акту від 25.09.2013р. КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №11» Перелік трудових книжок що не були одержані працівниками при звільненні (з різних причин) та не були витребувані протягом двох років з моменту звільнення. Від надання пояснень щодо причин невиходу на роботу такий тривалий час відмовилася усно, заявивши що знаходилась у відпустках по догляду за дітьми та на лікуванні, проте ніяких підтверджуючих документів не надала. Трудову книжку після проходження МСЕК [PERSON] не повернула на зв'язок з адміністрацією не виходила. До теперішнього часу трудова книжка [PERSON] не повернута до відділу кадрів адміністрації, де вона повинна постійно зберігатись. 12.03.2018р. до КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №25» надійшов лист від [PERSON] в якому вона просила звільнити мене з посади дільничого лікаря-терапевта за згодою сторін з 06.03.2018р. та виплатити належну мені заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за період з 2003р. по 2017р. включно. Оскільки в заяві [PERSON] не було наведено мотивів щодо причин розірвання трудового договору саме вказаною нею датою, то адміністрація не мала законних підстав для видання наказу про звільнення з підстав викладених в заяві, враховуючи права працівника на працю, оскільки це не відповідало би вимогам діючого законодавства зокрема ст. 21 КЗпПУ. Крім того, трудова книжка [PERSON] видана раніше їй під розписку для проходження МСЕК не була нею повернута, що унеможливлювало здійснення будь-яких записів у трудовій книжці у встановленому законом порядку. Про це [PERSON] було повідомлено листом вих.№239 від 16.03.2018р. (одержання якого Позивачем не заперечується) про необхідність для вирішення питання про подальшу роботу зявитися до адміністрації Відповідача для надання пояснень про причини відсутності на робочому місці з 06.11.2006р. та надання підтверджуючих документів щодо поважності цих причин. Відповіді від Позивача не надходило, до адміністрації вона більше не зверталась. 01 жовтня 2018 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Харкова із зазначеною позовною заявою. Вказавши також, що [PERSON] відпрацювала у КУОЗ МКЛ №11 десять місяців та отримала заробітну платню за відпрацьований час в повному обсязі. Згідно Законодавства їй було надано усі належні відпустки. З 01.08.2003р. по 29.10.2005р. знаходилася у частково оплачуваній відпустці. Після чого з 30.10.2005р. по 05.11.2006р. знаходилася у відпустках без збереження заробітної плати. З 06.11.2006р. по 11.09.2017р. у закладі не зявлялася та на звязок з адміністрацією не виходила. Посилання позивача, щодо причини своєї відсутності на роботі з 06.11.2006р., а саме що вона вважала себе такою що знаходиться у відпустці, починаючи з 06 листопада 2006 року та згодом з 12.10.2010р. у звязку з тим, що у Позивача народилася друга дитина, та з лютого 2017 року по день подання позову знаходиться на лікуванні в закладах охорони здоровя у звязку із онкологічним захворюванням, а потім є звільненою за власним бажанням за її заявою від 06 березня 2018 року. Відповідач зазначає, що позивач станом на 05.11.2006 року одержала всі належні їй виплати за виконану роботу, перебувала у належній їй тарифній та додатковій відпустці, а з 06.11.2006р. до роботи не стала (що Позивачем не заперечується, та підтверджується відповідним наказом, доповідними записками) то до розрахунку з Позивачем ніяких сум не належить. Оскільки позовні вимоги Позивача стосуються спору щодо підстав та дати звільнення останнього, то до позовних вимог в частині зобовязання Відповідача видати наказ, яким звільнити [PERSON] (адреса: 61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд, 4/6, кв. 68, РНОКГІП [NUMBER], [INFO]) із 06 березня 2018 року з посади дільничного лікаря-терапевта за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, та внести запис в трудову книжку про звільнення з 06 березня 2018 року з посади дільничного лікаря- терапевта за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України слід застосувати скорочений строк позовної давності. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, то за кожне з правопорушень передбачена відповідальність у виді виплати середнього заробітку за весь час тривання порушення відповідно до ст. 117 КЗпП України та ст. 235 КЗпП України (не здійснення повного розрахунку в момент звільнення та не повернення трудової книжки.). Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Окрім того, відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Однак відповідач не погоджується із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату (правова позиція ВСУ у справі № 6-2912цс 16). Тобто не застосовується одночасне (подвійне) стягнення з роботодавця середнього заробітку і за ст. 117 КЗпПУ, і за ст. 235 КЗпПУ у випадку порушення прав звільненого працівника. Позивач обґрунтував вимогу стягнення середнього заробітку посиланням на ст. 235 КзпПУ тому слід до цих вимог застосувати скорочені строки позовної давності відповідно до ч. 1ст. 233 КзпП. Також посилаються на те, що відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду з даним позовом у жовтні 2018 року, в той же час як трудову книжку він до цього за особистим зверненням отримав для проходження МСЕК, але вчасно не повернув, тобто вина Відповідача в цьому випадку відсутня. Для судового захисту порушеного права у випадку пропущення процесуального строку необхідно, щоб позивач заявив клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду і щоб суд визнав строк пропущеним з поважних причин, та поновив його. Клопотання про поновлення пропущеного строку подається до суду одночасно з позовною заявою. В даному випадку позивач клопотання про поновлення строку не подав. 04\~грудня 2018\~року до\~Ленінського районного суду м. Харкова було надано заяву представника позивача [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №25» Харківської міської ради, третя особа: [PERSON] про збільшення позовних вимог в якому просить скасувати наказ № 152-к від 17 листопада 2006 року «Міської клінічної лікарні №ІІ», зобовязати Комунальне некомерційне підприємство «Міська поліклініка №25» Харківської міської ради видати наказ, яким звільнити [PERSON] із 06 березня 2018 року з посади дільничого лікаря-терапевта за власним бажанням на підставі ст. 38 КзпПУ та внести про це запис в трудову книжку, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період із 06 листопада 2006 року по день ухвалення рішення по справі. Щодо позовної вимоги про скасування наказу посилається на те, що наказ № 152-к від 17 листопада 2006 року не містить розпорядження про звільнення позивача, а є лише констатацією факту щодо невиходу до роботи [PERSON] Зазначає, що вказаний наказ не може свідчити що адміністрацією прийнято рішення про припинення трудових відносин, та оскільки наказ не відповідає вимогам законодавства він підлягає скасуванню. Представник позивача також посилається на необґрунтованість та незаконність посилань відповідача, що позивач може бути звільнений на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ, за прогул. Оскільки відповідач вважає припиненими трудові відносини з 06.11.2006 року, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період із 06 листопада 2006 року по день ухвалення рішення по справі. Відповідачем та третьою особою надані письмові заперечення на уточнену позовну заяву. В яких викладені аналогічні доводи. Так у запереченнях посилаються на те, що збільшуючи позовні вимоги, представник позивача на їх переконання змінив підстави та предмет позову. Також окрім наведених доводів які були зазначені ними раніше у відзивах, вказують наступне. Так, [PERSON] з 06.11.2006 року по 11.09.2017 на підприємстві не зявлялася та на звязок з адміністрацією не виходила. 11.09.2017 [PERSON] прибувши до адміністрації КЗОЗ «Харківська міська поліклініки №25» попросила видати їй на руки трудову книжку для проходження МСЕК. Адміністрацією вказана вимога була задоволена та трудова книжка була надана [PERSON] на руки під розписку, про що свідчить її особистий підпис здійснений 11.09.2017 у Додатку №1 до акту від 25.09.2013 КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №11» Перелік трудових книжок що не були одержані працівниками при звільненні (з різних причин) та не були витребувані протягом двох років з моменту звільнення. Від надання пояснень щодо причин невиходу на роботу такий тривалий час відмовилася усно заявивши що знаходилась у відпустках по догляду за дітьми та на лікуванні, проте ніяких підтверджуючих документів не надала. Трудову книжку після проходження МСЕК [PERSON] не повернула на звязок з адміністрацією не виходила. До теперішньою часу трудова книжка [PERSON] 0.0. не повернута до відділу кадрів адміністрації, де вона повинна постійно зберігатись. 12.03.2018 до КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №25» надійшов лист від [PERSON] в якому вона просила звільнити її з посади дільничого лікаря-терапевта за згодою сторін з 06.03.2018 та виплатити належну їй заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за період з 2003 по 2017 рік включно. Оскільки в заяві [PERSON] не було наведено мотивів щодо причин розірвання трудового договору саме вказаною нею датою, то адміністрація не мала законних підстав для видання наказу про звільнення з підстав викладених в заяві. Крім того, трудова книжка [PERSON] видана раніше їй під розписку для проходження МСЕК не була нею повернута, що унеможливлювало здійснення будь яких записів у трудовій книжці у встановленому законом порядку. Про це [PERSON] було повідомлено листом вих.№ 239 від 16.03.2018 про необхідність для вирішення питання про подальшу роботу зявитися до адміністрації Відповідача для надання пояснень про причини відсутності на робочому місці з 06.11.2006 року та підтверджуючих документів щодо поважності цих причин. Відповіді від Позивача не надходило, до адміністрації вона більше не зверталася, проте 01 жовтня 2018 року звернулась до Ленінського районного суду з зазначеною позовною заявою. Оскільки Позивач станом на 05.11.2006 року одержала всі належні їй виплати за виконану роботу, вже поперебувала у належних їй тарифній та додатковій відпустці, а з 06.11.2006 до роботи не стала то до розрахунку з Позивачем ніяких сум не належить. Посилання позивача у позовній заяві про причини своєї відсутності на роботі з 06.11.2006 року, а саме що вона вважала себе такою що знаходився у відпустці по догляду за дитиною, починаючи з 06 листопада 2006 року та згодом з 12,10.2010 у звязку з тим що у позивача народилась друга дитина та із лютого 2017 року по день подання позову знаходиться на лікуванні в закладах охорони здоровя в звязку з онкологічним захворюванням а потім є звільненим за власним бажанням за її заявою від 06 березня 2018 року, хоча формулювала свою заяву з посиланням на іншу норму - звільнення за угодою сторін, вважають безпідставними та такими що не ґрунтуються на законі. Працівник не може піти у відпустку у будь-який момент за своїм розсудом. Він повинен узгодити це питання з роботодавцем. Для того, щоб позивач міг перебувати з 06 листопада 2006 року та й надалі у відпустці вона повинна була завчасно подати таку заяву і отримати згоду адміністрації підприємства, але цієї процедури позивачем не дотримано. Виходячи з цього, адмінстрація вважає, що позивач з 06 листопада 2006 року і в наступні робочі дні вчинив прогул без поважних причин, через що у роботодавця в даному випадку у Відповідача були законні причини та підстави звільнити її на підставі п. 4ст. 40 КЗпП України, але Відповідач цього не вчиняв, оскільки накладення дисциплінарного стягнення є правом, а не обовязком. Також безпідставною вважають вимогу щодо звільнення позивача за власним бажанням, оскільки вона такої заяви не подавала. Про відсутність підстав для скасування наказу № 152-к від 17.11.2006 року також зазначають, зазначивши, що вказаний наказ є зведеним та стосується не лише особи позивача а й багатьох інших осіб Крім того, посилаються на пропущення скорочених строків позовної давності. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та провис їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав викладених у письмових заявах. Представник третьої особи у судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що 05 серпня 2002 року [PERSON] згідно наказу №84-к від 05.08.2002р. була прийнята на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури з терапії до КУОЗ «Міська клінічна лікарня №11». 01 серпня 2003р. наказом №76-к [PERSON] переведена з посади лікаря-інтерна на посаду дільничого лікаря-терапевта ПІ ТВ терапевтичного відділення (амб. Основа) за вакансією у зв'язку із закінченням інтернатури. В той же день 01 серпня 2003р. за наказом №76а-к [PERSON] була надана частково оплачувана відпустка по догляду за дитиною до 3-х років з 01.08.2003р. по 29.10.2005р. У подальшому [PERSON] перебувала у відпустках: - \~ \~ \~ \~без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з 31.10.2005р. по 04.11.2005р. (наказ № 136-к від 05.11.2005 року); - \~ \~ \~ \~без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 6 років, яка потребує домашнього нагляду з 05.11.2005р. по 05.05.2006р. (наказ №І36-к від 05.11.2005р.) - \~ \~ \~ \~без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 6 років, яка потребує домашнього нагляду з 06.05.2006р. по 05.11.2006р. (наказ №50-к від 10.05.2006р.). 06.11.2006р. [PERSON] повинна була приступити до роботи але не попередивши адміністрацію до роботи після відпустки не приступила з невідомих причин, про що свідчить наказ №152-к від 17.11.2006р. Після цього на роботі не з'являлася, про причини цього адміністрацію не повідомляла. Рішенням сесії Харківської міської ради від 27.10.2010 року № 323/10 КУОЗ «міська клінічна лікарня № 11» перейменована в Комунальний заклад охорони здоров»я «Харківська міська клінічна лікарня № 11». Рішенням сесії Харківської міської ради від 21.12.2016 року № 483/16 Комунальний заклад охорони здоров»я «Харківська міська клінічна лікарня № 11» перейменовано в Комунальний заклад охорони здоров»я «Харківська міська поліклініка № 25». 11.09.2017 року [PERSON] отримано на руки особисто за її зверненням трудову книжку для проходження МСЕК. Після цього трудову книжку до КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №25» не повернула, що підтверджено також представником позивача у судовому засіданні. 12.03.2018р. до КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №25» надійшов лист від [PERSON] в якому вона просила звільнити її з посади дільничого лікаря-терапевта за згодою сторін з 06.03.2018р. та виплатити належну їй заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за період з 2003р. по 2017р. включно. Відповідно до частини першої статті 47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до статті 116, 117\~КЗпП України є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - це порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що звільнення позивача [PERSON] 06.03.2018 року за згодою сторін, за поданою нею заявою на умовах листа - пропозиції від 16 березня 2018 року № 239, не відбулося. До теперішнього часу [PERSON] до адміністрації відповідача не з»явилася, поважність причини такої тривалої відсутності на роботі не довела. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.\~36\~КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У п. 7 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 6\~листопада 1992р.\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» зазначено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). \~Сам факт невиходу [PERSON] на роботу у її робочий день 06.11.2006 року не свідчить про автоматичне відновлення раніше наданої відпустки, так як це не передбачено нормами трудового законодавства. Тому на підставі статті 116, 117\~КЗпП України заявлені вимоги позивача щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні безпідставні. Аналізуючи вимоги позивача в частині стягнення середньої заробітної плати за період з 06.11.2006 року по день ухвалення рішення суду, зобов»язання відповідача звільнити її та внести відповідача запис в трудову книжку про звільнення з 06.03.2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України з посади дільничного лікаря терапевта за власним бажанням, суд прийшов до висновку, що вказані вимоги є безпідставними. В заяві [PERSON] не наведено мотивів щодо причин розірвання трудового договору саме вказаною нею датою, тож адміністрація не мала законних підстав для видання наказу про звільнення з підстав викладених в заяві, враховуючи права працівника на працю, оскільки це не відповідало би вимогам діючого законодавства зокрема ст. 21 КЗпПУ. Крім того, трудова книжка [PERSON] видана раніше їй під розписку для проходження МСЕК не була нею повернута, що унеможливлювало здійснення будь-яких записів у трудовій книжці у встановленому законом порядку. Про це [PERSON] було повідомлено листом вих.№239 від 16.03.2018р. про необхідність для вирішення питання зявитися до адміністрації Відповідача для надання пояснень про причини відсутності на робочому місці з 06.11.2006р. та надання підтверджуючих документів щодо поважності цих причин. Згідно ст.\~10\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так надані докази сторонами у справі і які були досліджені в судовому засіданні не свідчать про те, що позивач після завершення наданої їй відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 6 років, яка потребує домашнього нагляду з 06.05.2006р. по 05.11.2006р., приступила до трудових обов'язків, за виконання яких мала розраховувати на оплату праці. Також не підтверджується факт звільнення позивача з роботи 06.03.2018 року за її заявою за згодою сторін, відсутні також правові підстави звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України з 06.03.2018 року, оскільки вона з такою заявою не зверталася у передбаченому законом порядку. На підставі пункту 4 частини першої статті 40\~\~Кодексу власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника за такою підставою власник або уповноважений\~\~ним\~\~орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Доцільно зазначити, що невихід на роботу у зв'язку\~\~із самовільним\~\~використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без\~\~попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника (Роз`яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011 року «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»). Даючи юридичну оцінку наданим поясненням і доказам по справі та враховуючи те, що позивач самовільно, без погодження з відповідачем не вийшла на роботу з 06.11.2006 року і до теперішніго часу, тобто, фактично вчинивши прогул, вимоги позивача про звільнення її за власним бажанням необгрунтовані. Оскільки захисту підлягає тільки порушене право, яке у визначених позивачем вимогах не мало місце, то заявлені вимоги позивача задоволенню не підлягають. Що стосується позовної вимоги про скасування наказу № 152 к від 17.11.2006 року який є зведеним, та у якому зафіксовано факт невиходу [PERSON] після відпустки на роботу 06.11.2006 року, що не спростовано позивачем, то суд приходить до висновку, що в цій частині слід також відмовити. Таким чином усе зазначене у сукупності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed