Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

01.10.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про виплату заробітної плати та відшкодування моральної шкоди до відповідача КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок - інтернат № 2 Дніпропетровської обласної ради». 02.10.2018 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками. 17.10.2018 року позивачем усунені в иявлені недоліки. 18.10.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 27.11.2018 року 13.11.2018 року надійшов відзив на позовну заяву 27.11.2018 року розгляд справи відкладений на 07.02.2019 року. 07.02.2019 року розгляд справи відкладений до 13.05.2019 року. 13.05.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зупинене провадження у справі до розгляду і вирішення іншої справи. 19.10.2020 року поновлене провадження у справі. Справа призначена до розгляду на 07.12.2020 року. 07.12.2020 року розгляд справи відкладений до 28.01.2021 року в зв`язку з неявкою позивача і представника позивача. 28.01.2020 року в судовому засіданні оголошена перерва до 18.02.2021 року. Сторонам та учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.. 18.02.2021 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Відповідно до заявлених вимог за поданою позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на її користь 47760.00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.07.2017 року по 08.05.2018 року. Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного розрахунку, починаючи з моменту звільнення з 14.05.2018 року та стягнути з відповідача на її користь 6000.00 грн., на відшкодування спричиненої моральної шкоди. 21.07.2017 року наказом директора КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2» ДОР» № 80-к вона була звільнена з посади старшого інспектора з кадрів. 26.04.2018 року постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області було визнано незаконним та скасовано наказ комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» № 79-к від 18.07.2017 року про винесення догани старшому інспектору з кадрів [PERSON] , та поновлено її на посаді старшого інспектора з кадрів комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» з 21 липня 2017 року 08.05.2018 року наказом № 92-к директора комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» її поновлено на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів з 21.07.2017 року. 14.05.2018 року позивачка була звільнена з посади старшого інспектора з кадрів за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПТ України. Проте ні при поновлені її на роботі, ні при звільненні з роботи їй не було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. При розрахунку середнього заробітку, вважає, що до її посадового окладу повинно бути включено і 1600 грн., тобто доплата за ведення військового обліку, яка була стягнена з відповідача за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17.01.2018 року. Також в результаті дій відповідача їй була спричинена моральна шкода. Оскільки тричі були порушені її права, що виразилось у незаконному притягненні її до дисциплінарної відповідальності, незаконному звільненні, та несплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Спричинену їй моральну шкоду вона оцінює в 6000.00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснив, що при перегляді справи судом касаційної інстанції питання щодо стягнення на користь її довірительки середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку не вирішувалось. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те. що позивачка дійсно була поновлена на роботі 08.05.2018 року. питання про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було вирішене. На даний час позивачка подала заяву про ухвалення додаткового рішення з цього питання. А в частині стягнення середнього заробітку за ч ас затримки розрахунку позивачці було відмовлено рішенням суду першої та апеляційної інстрації. В подальшому представник відповідача в судові засідання не з`являвся, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин Як встановлено в судовому засіданні, позивачка працювала старшим інспектором з кадрів комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР», що підтверджується даними трудової книжки Наказом № 80-к від 21.07.2017 року позивачка була звільнена із займаної посади старшого інспектора з кадрів комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» за ч. 3 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується даними трудової книжки. Позивачка оскаржила законність звільнення її з займаної посади за ч. 3 ст. 40 КЗпП України. 26.04.2018 року постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області було визнано незаконним та скасовано наказ комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» № 79-к від 18.07.2017 року про винесення догани старшому інспектору з кадрів [PERSON] , та поновлено її на посаді старшого інспектора з кадрів комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» з 21 липня 2017 року, що підтверджується копією постанови суду апеляційної інстанції. Питання про стягнення з комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» середнього заробітку за час вимушеного прогулу при розгляді справи судом апеляційної інстанції не вирішувалось. Дане питання не вирішувалось і Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області при ухваленні рішення 17 січня 2018 року, оскільки позивачці було відмовлено у поновленні на роботі. Позивачка зверталась до суду касаційної інстанції з проханням ухвалити додаткове рішення щодо вирішення її вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку. Постановою Верховного Суду України від 24.06.2020 року. Касаційну скаргу [PERSON] , було задоволено частково та передано справу № 173/1390/2017 на новий розгляд для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення. Додатковою Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року було вирішене питання про розподіл судових витрат проте не вирішене питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України - При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області було визнано незаконним та скасовано наказ комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» № 79-к від 18.07.2017 року про винесення догани старшому інспектору з кадрів [PERSON] , та поновлено її на посаді старшого інспектора з кадрів комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» з 21 липня 2017 року, відповідно існують підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки визнаючи звільнення позивача з займаної посади незаконним та поновлення її на роботі судом апеляційної інстанції не було вирішене питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, з цього питання не ухвалювалось рішення і про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Тобто дані позовні вимоги не розглядались. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.07.2017 року, з дати звільнення, по 08.05.2018 року, по дату поновлення на роботі. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Останніми календарнами місяцями роботи позивачки перед звільненням 21.07.2017 року були травень та червень 2017 року Згідно наданої суду розгорнутої довідки про доходи позивача вбачається, що в травні 2017 року нарахована заробітна плата позивача була 3200.00 грн., а в червні 2017 року -3508.00 грн. Відповідно дані суми беруться судом при визначенні середнього заробітку позивача. Доводи позивача та її представника, що до даних сум необхідно включити доплати за ведення військового обліку, суд вважає безпідставним, оскільки дані доплати були стягненні з відповідач на користь позивача за рішенням Верхньодніпровського районного м суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року. яке в цій частині залишене в силі. Таким чином розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу буде наступним: 3200.00 +3508.00= 6708.00 грн., : 41 дн., (кількість робочих днів в травні і червні 2017 року) = 163.61 грн., Х 199 дні (час вимушеного прогулу) = 32 558 грн. 39 коп.. Дана с ума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з наступного Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Прохаючи стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку позивач посилається саме на те, що позивачеві не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу при її поновленні на роботі 08.05.2018 року і при її подальшому звільненні 14.05.2018 року. Проте при ухваленні рішень судами першої, апеляційної, касаційної інстанції позовні вимоги в частині стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішені не було, таким чином у відповідача не було затримки розрахунку з позивачкою стосовно даних виплат. З аналізу ст.. 116, 117 КЗпП України вбачається, що не проведення з вини власника або у повноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені даними правовими нормами строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, тобто за весь період невиплати власником, або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. В свою чергу судом не встановлено, що з позивачем було здійснено затримку остаточного розрахунку при звільненні і права позивачки вже були відновлені шляхом поновлення її на роботі, а наданий час права позивачки поновлюються шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачкою матиме наслідком подвійну відповідальність відповідача за одне теж порушення у вигляді стягнення середнього заробітку, та не буде співмірним з правами працюючого працівника, який отримує лише одну заробітну плату. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що мало місце порушення прав працівника у сфері трудових відносин, які полягають у неправомірному притягненні до дисциплінарної відповідальності і звільненні позивачки з роботи, які призвели до моральних страждань позивача. Раніше такі вимоги позивачкою не заявлялись. Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 Кодексу законів про працю України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 Кодексу законі про працю України. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер та тривалість немайнових втрат. А також виходячи із засад розумності та справедливості, суд оцінює завдану позивачу моральну шкоду в 1000.00 грн. Виходячи з того, що позовні вимоги позивача задоволені частково, відповідно до ст.141 ЦПК України, та виходячи із розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial