Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинську з позовом до КП «Трамвай» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що він з 02.08. 2010 року по 12.07.2016 року працював начальником служби лінійного контролю КП «Трамвай», проте 12.07.2016 року його звільнили з роботи у звязку із скороченням штату , згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач зазначає, що звільнення є незаконним, оскільки Позивач є членом профкому КП «Трамвай» , згоди на його звільнення профком КП «Трамвай» адміністрації КП «Трамвай» не надавало, що є порушенням прав позивача. Позивач просить: визнати незаконним та скасувати наказ директора КП «Трамвай» № 133к від 12.07.2016 року; поновити [PERSON] на посаді начальника служби лінійного контролю комунального підприємства «Трамвай»; стягнути з комунального підприємства «Трамвай» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34763,4 грн. , стягнути з комунального підприємства «Трамвай» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 22513,5 грн. 22 березня 2017 року позивач уточнив позовні вимоги в частині суми стягнення на день розгляду справи , а саме: Станом на 22 березня 2017 року минуло 176 робочих днів з дня звільнення з займаної посади (липень 13 днів , серпень 22 дня, вересень 22 дня, жовтень 20 днів , листопад 22 , грудень 22 дня , січень 2017 року 20 днів, лютий 2017 року 20 днів , березень 2017 року 15 днів). Розмір середньоденної заробітної плати складає 224, 28 грн., тобто розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 39 473, 28 грн. Позивач та його представник до залу судового засідання не зявилися подав заяви розгляд справи без їх участі, підтримав позов в повному обсязі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечували. Відповідач у судові засідання з'явився, подав письмові заперечення по справі та заяву про розгляд справи по суті без його участі. В запереченні , що КП «Трамвай » відхиляє вимоги позивачва в повному обсязі, вважаючи позовні вимоги не обґрунтованими, бо порядок вивільнення не був порушений, у звязку з наступним. Відповідно до ст.. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав , передбачених п.1 ст.40 цього кодексу , може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) , первинної профспілкової організації, членом якої є працівник , у звязку з тим, що позивач відмовився від переведення на запропоновані йому посади , 03.06,2016 року до профспілкового комітету, членом якого був [PERSON] , було подано подання про надання згоди на звільнення , яке до того ж дня було отримано під підпис. Виборчій орган первинної профспілкової організації , членом якої є працівник , повинен був його розглянути у пятнадцятиденний строк та повідомити власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається , що виборчий орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору. Повідомлення про прийняте рішення в строки,, встановленні законодавством, до підприємства надано не було , що підтверджується копіями листів з журналу реєстрації вхідної кореспонденції. Відповідно до ст.. 49-2 КЗпПУ про наступне вивільнення [PERSON] був персонально попереджений 22.04.2016 року , тобто не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення йому було запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві, але Позивач відмовився від запропонованих посад. Твердження позивача , що підприємство самостійно скоротило період відпустки та звільнило в час надходження у відпустці не відповідає дійсності. 17.06.2016 року [PERSON] звернувся до відділу кадрів з метою оформлення відпустки згідно заяви , в якій було зазначено лише початок дати відпустки. При підрахуванні залишку відпустці зясувалося , що [PERSON] має право на 23 дні , але бажає використати лише 20 днів, а за решту днів отримати компенсацію. Після чого було оформлено наказ про відпустку з 21.06.2016 року по 11.07.2016 року , з яким він був ознайомлений під особистий підпис та не заперечував. Переписувати заяву із зазначенням кінцевої дати відпустки або кількості днів відмовився, про що 17.06.2016 року було складено акт. На наступний день після відпустки , 12.07.2016 року , [PERSON] було звільнено у звязку зі скороченням штату згідно до п.1 ст.40 КЗпПУ з виплатою компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги відповідно до вимог законодавства. Враховуючи вище зазначено , просимо в позовних вимогах відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню , з таких підстав: В судовому засіданні встановлено, що з 02.08. 2010 року по 12.07.2016 року, [PERSON] , працював начальником служби лінійного контролю КП «Трамвай». Наказом директора КП «Трамвай» від 12.07.2016 року № 133к [PERSON] , 12.07.2016 року звільнили з роботи у звязку із скороченням штату , згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п.1.ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Підставою звільнення працівника у зв'язку з скороченням є скорочення штату чи чисельності працівників. Приймаючи рішення про скорочення чисельності або штату, роботодавець видає економічно обґрунтований наказ (з основної діяльності) про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства. У наказі вказується перелік посад, роботи на яких з певних причин не проводитимуться, кількість і категорії працівників, які будуть виключені зі штатного розпису підприємства. Відповідно до ст. 43 КЗпП України роботодавець подає профспілці обґрунтоване письмове подання про розірвання трудового договору з працівником, в якому просить надати згоду на звільнення працівника у зв'язку із скороченням. Профспілка (профспілковий представник) протягом п'ятнадцяти днів з отримання подання розглядає таке подання в присутності працівника або його представника. За відсутності працівника розгляд подання допускається тільки за його письмовою заявою. Після розгляду профспілка або надає згоду на звільнення, або надає обґрунтовану відмову. Відмову може бути обґрунтовано неврахуванням переважного права працівника на залишення на роботі; відсутністю на підприємстві реальних підстав для скорочення штатів або чисельності працівників. Згідно статті 43-1 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації, та у інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з ч. 3 ст. 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів, його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Згідно виписки з протоколу засідання профспілкового комітету № 15 від 9.06.2015 року , профспілковий комітет КП «Трамвай» не надав згоду на скорочення служби лінійного контролю комунального підприємства « Трамвай», та надав на імя виконуючого обовязки директора П «Трамвай» [PERSON], повідомлення № 1 від 09.06.2016 року про надання відмови на звільнення з роботи [PERSON], за п.1 ст. 40 КЗпП України ( у звязку скороченням , з підстав того, що адміністрація КП «Трамвай» доказів про зміни в організації виробництва і праці,скорочення численності або штату працівників не надала.) Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. №9 «Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.» Суд вважає, що при звільненні позивача з посади начальника служби лінійного контролю комунального підприємства «Трамвай» у звязку із скороченням штату відповідачем не було дотримано вимог ст. 43 та ст.252 КзпП України, яка передбачає отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення а також вищого виборного органу цієї професійної спілки. Оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням норм КЗпП України, суд вважає, що позивача слід поновити на роботі на посаді начальника служби лінійного контролю комунального підприємства «Трамвай». Щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню, виходячи з наступного. При визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували події його звільнення з роботи . Середньоденний заробіток за 1 робочий день за два місяці роботи , відповідно до довідки № 89 від 29.09.2016 року наданої головним бухгалтером КП «Трамвай» - складає 224, 28 грн. Час вимушеного прогулу 176 робочих днів (липень 2016 року 13 робочих днів; серпень 2016 року 22 робочих днів; вересень 2016 року 21 робочий день; жовтень 2016 року 20 робочий день; листопад 2016 року 22 робочий день; грудень 2016 року 22 робочих днів; січень 2017 року 20 робочих днів; лютий 2017 року 14 робочий день, березень 15 днів ) 224,28 грн х 176 робочих днів = 39 473 (тридцять девять тисяч чотириста сімдесят три ) гривні 28 копійок . Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Фактичний розмір заявленої до стягнення моральної шкоди може бути визначений за загально відомою методикою проф. [PERSON] яка Рішенням про державну реєстрацію від 03.03.2010 року включена до Реєстру за реєстраційним кодом 14.1.04 «Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань». Зазначена методика ґрунтується на: а) презумпції моральної шкоди страждань, які повинна відчути «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина; б) визначення базисного рівня розміру компенсації за страждання, спричинені заподіянням тяжкої шкоди здоровю, що приймається в розмірі 720 мінімальних розмірів зарплати; в) розробленій шкалі співвідношень розмірів компенсації моральної шкоди на основі співвідношень максимальних санкцій Кримінального кодексу, що передбачають відповідальність за посягання на аналогічні права людини; г) розробленій формулі, за допомогою якої можна визначити розмір компенсації та яка враховує критерії, що повинен прийняти до уваги суд при вирішенні відповідного питання. Згідно зазначеною методикою фактичний розмір заявленої до стягнення моральної шкоди визначається за формулою:D = d * fv * i * c * (1 - fs)*р,де: D розмір компенсації дійсної моральної шкоди;d розмір компенсації презюмованої моральної шкоди; fv ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, 0 < fv < 1;і коефіцієнт індивідуальних особливостей потерпілого (субєктивного стану), 0 < i < 2;c коефіцієнт урахування обставин, що заслуговують на увагу (обєктивні фактори), 0 < с < 2;fs ступінь вини постраждалого, 0 < fs < 2;р коефіцієнт врахування майнового стану особи, яка спричинила моральну шкоду, 0,5 < р < 1.Перша складова цієї формули презюмована моральна шкода визначається розрахунковим шляхом виходячи з діючого в Україні мінімального розміру заробітної плати, якій згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» визначений з 01 січня 2017 р. в розмірі 3200 гривень, тобто: 1218 грн. * 720 = 2304000 гривень.Друга складова цієї формули ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди в разі утиску прав і свобод громадянина неправомірними діями та рішеннями органів влади і управління згідно методики дорівнює 0,05.У зв'язку з тим, що не існує та не може існувати точних критеріїв матеріального еквіваленту душевних переживань, порушення звичного ритму життя, нервових переживань субєктивний стан потерпілого оцінюю коефіцієнтом 1.Коефіцієнт урахування обставин, що заслуговують на увагу враховуючі системність та тривалість порушення моїх прав як людини дорівнює 1,5.Вважаю, що вини позивача в порушені його прав та спричинення позивачу шкоди не має, тому ступінь вини постраждалого дорівнює 0.Коефіцієнт врахування майнового стану особи, яка спричинила моральну шкоду дорівнює 1.Таким чином 720*1218*0,05*1*1*1,5*1= 172800 гривень. Позивачем був наданий розмір спричиненої моральної шкоди у сумі Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обовязковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Суд вважає, що незаконним звільненням, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у втраті ним нормальних життєвих звязків, яку суд оцінює в 3000 гривень, виходячи з правил розумності та справедливості, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial