Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Сторони із 24 квітня 2004 року по 15 листопада 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач добровільно не приймає участі в утриманні сина, позивач заявила до суду вимогу про стягнення з [PERSON] на її користь на утримання сина 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення ним повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилася. У заяві від05 грудня 2014 року просила справу розглянути за її відсутності, позовну вимогу підтримала (а.с. 17). Відповідач позов визнав і пояснив: Подружні стосунки були припинені через те, що позивач знайшла собі іншого чоловіка. Він насправді не надає позивачу кошти на утримання сина, однак піклується про нього та утримує його на рівні з позивачем. Зокрема, син постійно всі вихідні (з п'ятниці по неділю) проводить з ним, він його годує, проводить дозвілля, купує необхідне. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у заявленому об`ємі. Поясненнями відповідача у судовому засіданні та рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 04 листопада 2014 (а.с. 7) стверджується, що із 24 квітня 2004 року до 15 листопада 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 3). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідкою Вищеольчедаївської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 1251 від 23 жовтня 2014 року (а.с. 5) стверджується заява позивача про те, що син проживає разом з нею і знаходяться на її утриманні. Сам відповідач є працездатною особою, інших утриманців, крім спільного з позивачем сина, на території сільської ради не має, про що заявив у судовому засіданні (а.с. 6). Відповідно до статті третьої Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, зокрема, пояснень відповідача про відсутність постійного місця роботи, положень ч. 2 ст. 182 СК України про мінімальний розмір аліментів, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дитини буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від його заробітку щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 25 листопада 2014 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому підпунктом ч. 1, п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: approved