Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

01 жовтня 2015 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом до [PERSON], яка діє також в інтересах [PERSON], [INFO], треті особи орган опіки та піклування Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, Ленінська районна міграційна служба у м.Дніпропетровську про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням, зобовязання вчинити дії (а.с.16) В обґрунтування підстав зазначив, що на підставі результатів відкритих торгів, договору купівлі-продажу від 25.06.2015 року, акту приймання - передачі та виданого нотаріусом свідоцтва, позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] банкрута ТОВ\~проектно-будівельної фірми «Домобуд». У якій згідно довідки КЖЕП №22 зареєстровані та проживають [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON], [INFO]. Стверджуючи, що реєстрація і проживання в квартирі відповідачів порушує його право власності, позивач просив суд визнати [PERSON] та малолітнього [PERSON], [INFO]. такими, що втратили право користування житловим приміщенням; зобовязати Ленінську районну міграційну службу у м. Дніпропетровську зняти їх із реєстрації. Позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Позов просив задовольнити, посилаючись на надані суду докази. Відповідачка в судовому засіданні проти вимог позову заперечувала у повному обсязі. Суду пояснила, що постійно проживає у спірній квартирі із 2005 року. За квартиру попередньому власнику ТОВ «Домобуд» виплатила кошти, а у 2010 році на підставі договору купівлі-продажу та рішення суду набула право власності на неї. Разом із нею проживає її малолітня дитина. Вважаючи доводи позивача щодо підстав для визнання її такою, що втратила право користування незаконними, просила суд в задоволенні позову відмовити. Третя особа орган опіки та піклування Ленінської районної у м.\~Дніпропетровську ради в особі свого законного представника [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі. Третя особа Ленінська районна міграційна служба у м.Дніпропетровську в особі свого законного представника в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надсилав. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст рішення складений 13 листопада 2015 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2010 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] та 21.10.2010 року офіційно зареєструвала своє право власності в Єдиному державному реєстрі речових прав (а.с.35,36). В подальшому за апеляційною скаргою ТОВ\~проектно-будівельної фірми «Домобуд» рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2010 року було скасовано, а у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності та визнання договору дійсним відмовлено (а.с.38,39-43). Разом із дитиною відповідачка постійно проживає у спірній квартирі. За даними адресного-довідкового сектору із 19.02.2015 року є зареєстрованою у квартирі (а.с.9). Згідно довідки КЖЕП разом із нею також в квартирі зареєстрований її малолітній син [PERSON], [INFO] (а.с.18). За результатами проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу майна банкрута ТОВ\~проектно-будівельної фірми «Домобуд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Аріка Груп» на підставі свідоцтва про право власності від 25 червня 2015 року набуло право власності на спірну квартиру (а.с.2,3). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла, а у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, обєктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1282- IV є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. І як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм май2ном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Оскільки ні Житлове, ні Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї, то в даному випадку власник має право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. У звязку із чим позовні вимоги щодо визнання [PERSON] та її малолітньої дитини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також зобовязання міграційну службу зняти їх із реєстрації за місцем проживання є незаконними. Вирішуючи у відповідності до ст.88 ЦПК України питання щодо судових витрат, суд враховує, що позивачка від сплати судових витрат не звільнена, її вимоги задоволенню не підлягають, тому відшкодуванню за рахунок відповідачки також не підлягають. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: dismissed