Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

У листопада 2017 року [PERSON] (далі- позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про виділення частки нежилих приміщень. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивачу разом з відповідачем на праві спільної часткової власності в рівних частках належить нежитлове приміщення [ADDRESS] . Спільне користування приміщенням між співвласниками є неможливим у зв`язку з непорозумінням між ними, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила виділити їй в натурі 1/2 частку нежитлового приміщення [ADDRESS] . Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевої Л.В. від 14.12.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 28.03.2018 у справі призначено підготовче засідання на 26.04.2018. Ухвалою суду від 26.04.2018 у справі призначено будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено. У зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Комаревцевої Л.В., справу було передано на повторний автоматизований розподіл справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 18.03.2019 визначено головуючого суддю Мицик Ю.С. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 20.03.2019 справу прийнято до провадження, поновлено провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.06.2019. Ухвалою суду від 12.09.2019, що занесена до протоколу судового засідання відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення в якості третьої особи ТОВ «Медичний центр «Берегиня». Ухвалою суду від 27.02.2020 зупинено провадження у справі - до набрання законної сили судовими рішеннями у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частки нежилих приміщень (справа № 753/22602/19), що перебуває у провадженні Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 06.08.2020 поновлено провадження по справі та призначено до розгляду в підготовче судове засідання на 26.10.2020. Ухвалою суду від 26.10.2020, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті на 02.02.2021. Сторони в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі та просив позов задовольнити, з урахуванням висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25.03.2019 № 12695/18-43 просив виділити [PERSON] належну їй 1/2 частину у праві власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , в натурі як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, групу нежитлових приміщень № 1 загальною площею 66,7 кв.м., у складі: тамбура 1-1 площею 2,0 кв.м., основного приміщення 1-2 площею 64,7 кв.м., в межах якого необхідно влаштувати приміщення санвузла площею 4,0 кв.м.. Представник відповідача в судовому засіданні 02.02.2021 заперечував проти задоволення позову в повному обсязі через його безпідставність. Просив суд врахувати висновок судового експерта Гуменюк Л.В. №41/19 від 08.10.2019, складеного за результатами будівельно-технічної експертизи, зі змісту якого вбачається, що при існуючому об`ємно-простровому розташуванні групи приміщень в нежитловому будинку [ADDRESS] , функціональному призначенні на момент обстеження, враховуючи частки співвласників в одиницях площі та вимоги нормативних документів, наведені в дослідницькій частині, виконати розподіл вказаних приміщень згідно часток співвласників по 1/2 не представляється можливим. В судове засідання призначене на 03.11.2021 представник відповідача не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки між сторонами досягнуто домовленості про необхідність укладення мирової угоди. Представник позивача категорично заперечував проти задоволення вказаного клопотання. Послався на те, що клопотання направлене на затягування розгляду справи, позивач йому повідомила, що укладення мирової угоди між сторонами неможливе. Просив врахувати, що справа знаходиться в провадженні суду з 2017 року. Враховуючи, що відповідачем не подано відзиву на позовну заяву, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Суд зваживши доводи клопотання, ухвалою суду від 03.11.2021, що занесена до протоколу судового засідання, відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, та постановив ухвалу про заочний порядок розгляду справи, враховуючи повторну неявку відповідача та його представника в судове засідання та неподання відзиву. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши експерта [PERSON] , вивчивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею 1/2 частки нежилих приміщень за [ADDRESS] , на підставі договору дарування частки нежилих приміщень від 24.06.2016, який було зареєстровано в реєстрі за номером 307. Іншим співвласником нежилого приміщення є [PERSON] , якому належить 1/2 частка нежилого приміщення на підставі договору купівлі-продажу. Позивач наполягає на тому, що фактично позбавлена можливості користуватися свою часткою нерухомого майна, відповідач на будь-які домовленості не погоджується. Вирішуючи вказаний спір, суд керується наступним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183). Виходячи з аналізу змісту норм ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) нежилого приміщення, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину нежитлового приміщення або у разі, коли є технічна можливість його переобладнання, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак, визначальним для виділу частки або поділу нежилого приміщення, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування нежилого приміщення, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу нежилого приміщення відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 зроблено висновок, що поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. П. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України передбачає, що у разі якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу у справі. Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 25.03.2019 № 12695/18-43, поділ приміщень за [ADDRESS] у відповідності до часток співвласників 1/2 та 1/2 технічно можливий. Виходячи з планування нежитлових приміщень згідно даних технічного паспорту від 27.06.2006, на розгляд суду експертом запропоновано один варіант розподілу, зокрема: першому співвласнику виділяється група нежитлових приміщень № 1 загальною площею 66,7 кв.м., у складі: тамбура 1-1 площею 2,0 кв.м., основного приміщення 1-2 площею 64,7 кв.м., в межах якого необхідно влаштувати приміщення санвузла площею 4,0 кв.м., що в загальному становить 1/2 частку від групи приміщень № 32, площею 133,4 кв.м.; другому співвласнику виділяється група нежитлових приміщень №2 загальною площею 66,7 кв.м., а саме: основне приміщення 2а площею 66,7 кв.м., в межах якого необхідно влаштувати приміщення тамбуру площею 2,0 кв.м. та санвузла площею 4,0 кв.м., що в загальному становить 1/2 частку від групи приміщень № 32, площею 133,4 кв.м. В судовому засіданні експерт Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] підтвердила правильність свого висновку від 25.03.2019 № 12695/18-43. Представником відповідача долучено копію висновку будівельно-технічного дослідження ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «Юрекс» від 19.09.2015 № 38/15, згідно якого розподілити групу приміщень № 32, загальною площею 125,4 кв.м., яка розташована на другому поверсі нежитлового будинку [ADDRESS] , згідно часток співвласників, а саме по 1/2 частці в існуючому об`ємно-просторовому та конструктивному вирішенні приміщень будівлі, враховуючи забезпеченість інженерно-технічними комунікаціями та функціональне призначення на момент обстеження, частки співвласників в одиницях площі, а також вищенаведені вимоги нормативних документів - не вбачається можливим. Водночас, вказаний висновок не може бути визнаний належним та допустимий доказом з огляду на наступне. Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у висновку від 19.09.2015 № 38/15 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. В матеріалах справи наявний висновок судового експерта Гуменюк Л.В. № 41/19 від 08.10.2019, складений за результатами будівельно-технічної експертизи, зі змісту якого вбачається, що при існуючому об`ємно-простровому розташуванні групи приміщень в нежитловому будинку [ADDRESS] , функціональному призначенні на момент обстеження, враховуючи частки співвласників в одиницях площі та вимоги нормативних документів, наведені в дослідницькій частині, виконати розподіл вказаних приміщень згідно часток співвласників по 1/2 не представляється можливим. Водночас, суд відхиляє вказаний висновок, оскільки експертом Гуменюк Л.В. проводилося дослідження нежитлового приміщення, з урахуванням того, що його загальна площа складає 125,4 кв.м., проте фактична площа нежитлового приміщення [ADDRESS] складає 133,4 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту від 27.06.2006, виготовленого Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та копією договору дарування частки нежилих приміщень від 24.06.2016, який було зареєстровано в реєстрі за номером 307. Також при складенні висновку, експертом було враховано, що вказане нежитлове приміщення використовуються під медичний центр «Берегиня», з дослідженням функціонального призначення приміщень - надання лікувально-профілактичних послуг. Для роз`яснення висновку експертизи №41/19 від 08.10.2019 також викликався судовий експерт ТОВ «Експертно - правова компанія «ЮРЕКС» Гуменюк Л.В., у зв`язку з чим розгляд справи на 29.09.2021 було призначено в режимі відеоконференції зі Скадовським районним судом Херсонської області. Через технічні причини (неможливість встановити зв`язок зі Скадовським районним судом Херсонської області), засідання було відкладено на 03.11.2021. Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 25.03.2019 № 12695/18-43 та визнає його належним доказом. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що відповідач перешкоджає їй у користуванні та володінні майном, за її інформацією нежитлове приміщення передано в оренду, коштів від оренди свого майна вона не отримує, в позасудовому порядку домовленостей з відповідачем досягнуто не було. Виходячи з цих обставин, суд вважає, що позивачем доведено порушення з боку відповідача її прав на володіння та користування майном, гарантованих законом, а тому приходить до висновку про задоволення вимог позову та виділення [PERSON] належної їй 1/2 частки у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , в натурі як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25.03.2019 № 12695/18-43 за варіантом (для першого співвласника). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved