Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

01 лютого 2021 року представник позивача - адвокат Скиба В.В. звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом [PERSON] до [PERSON] , в якому просить усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення з даної квартири [PERSON] . В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що [PERSON] та [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріаль\-ного округу Петрушенською І.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 356, продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу нерухо\-мого майна від 25.03.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропе\-тровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 737, [PERSON] продав [PERSON] кв. [ADDRESS] . 25.03.2019 року позивач зареєструвала за собою право власності на вказане нерухоме майно. Таким чином, позивач 25.03.2019 року у передбаченому законом порядку набула право власності на квартиру [ADDRESS] , а відповідач в силу ст.346 ЦК України, втратив таке право. Разом з тим, відповідач на теперішній час продовжує мешкати в квартирі та не реагує на вимоги позивача, чим чинить їй перешкоди у вільному ко\-ристуванні квартирою, як єдиному законному власнику. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2021 року, для розгляду справи визначено суддю [PERSON] .. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 19 лютого 2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18 грудня 2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріаль\-ного округу Петрушенською І.Р. та зареєстровано в реєстрі за № 356, [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу нерухо\-мого майна від 25. Березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропе\-тровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 737, [PERSON] продав [PERSON] кв. [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власноіт на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] , про що 25 березня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучмій Н.В., на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 737, виданого 25.03.2019 року прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4617490 від 25.03.2019 року та внесла запис про реєстрацію права власності. У вказаній квартирі мешкає відповідач - [PERSON] , як колишній власник, що сторонами не заперечувалось. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу Української РСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до статті 116 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. . Частиною третьою статті 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Враховуючи, що відповідач втратив права на спірну квартиру шляхом її продажу, фактично проживає в ній без законних на те підстав, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог та захисту прав позивача, як власника майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 29 січня 2021 року між адвокатом Скибою В.В. та [PERSON] укладено Договір № 3 про надання правової допомоги. Обсяг виконаних робіт визначений в Акті виконаних робіт згідно Договору № 3 про надання правової допомоги від 29.01.2021 року та згідно якого [PERSON] було надано правову допомогу на суму 3000 гривень. Дану винагороду було сплачено [PERSON] що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 3 від 01.02.2021 року. Враховуючи вимоги діючого законодавства, а також позицію відповідача, який під час розгляду справи не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оцінюючи наявні у справі докази, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., що буде відповідати вимогам співмірності, передбаченими ст. 137 ЦПК України, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 908 гривень.

Outcome: approved