Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 30 серпня 1995 року він уклав з учбово-дослідницьким господарством ім. Трофімова Одеського сільськогосподарського інституту договір купівлі-продажу майнового комплексу, який складається з: одноповерхового жилого будинку розміром 8,60х4,60 м; одноповерхової будівлі їдальні розміром 4,90х6,00 м; двоповерхового жилого будинку розміром 6,20х3,10 м; одноповерхової майстерні розміром 9,00х7,50 м; одноповерхового будинку охорони розміром 7,50х3,50 м з прибудовою розміром 2,30х1,60 м; одноповерхової лазні розміром 7,70х3,30 м з навісом розміром 3,70х5,25 м; одноповерхової теплиці розміром 7,00х33,00 м, одноповерхової будівлі розміром 7,00х3,80 м для утримання тварин; одноповерхової адміністративної будівлі розміром 4,65х4,50 м, одноповерхового жилого будинку розміром 9,00х3,00 м; металевого складу розміром 7,00х6,00 м; металевого боксу-гаражу розміром 10,00х10,00 м, теплиці розміром 30,50х7,00м. Позивач прийняв вказане майно за актом приймання-передачі від 05.09.1995р. та сплатив за нього грошові кошти в розмірі 8420 грн. З цих підстав позивач просив встановити факт належності майна та визнати за ним право власності на зазначене вище нерухоме майно. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Відповідач - Молодіжненська сільська рада не заперечувала щодо позову [PERSON] та просила розглянути справу за відсутності її представника. Заслухавши пояснення позивача, показання свідка суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно було придбано позивачем у період дії норм Цивільного кодексу УРСР 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року. Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності наказом Державного комітету по ЖКГ від 13 грудня 1995 р. №56 (запроваджувалися нові Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна) та Цивільним кодексом України 2003 року, - то до них застосовуються положення згаданих вище Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року та Інструкції від 31 січня 1966 року. Згідно ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Ст. 41 ЦК УРСР встановлювала, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. За змістом ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР моментом виникнення права власності у набувача майна за договором є момент передачі речі. За ст. 224 ЦК УРСР згідно договору купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень Закону СРСР від 19 липня 1973 року «Про державний нотаріат», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, повноваження нотаріальних органів відносно посвідчення договорів у населених пунктах, де відсутні державні нотаріальні контори, передані виконавчим комітетам місцевої Ради народних депутатів. Підпунктом 2 п.1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19.02.1976 року № 1/5, зі змінами, яка діяла на момент укладання спірного договору, виконавчі комітети міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих посвідчують угоди (договори, довіреності та інше), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном. За змістом п.2 названої Інструкції, нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови, або секретар виконавчого комітету відповідної ради. Пунктом 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, встановлювалось, що реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності, та розташовані в межах міст і селищ міського типу УРСР. Отже, станом на 1995 рік було визначено порядок оформлення договорів купівлі-продажу будівель та споруд та умови переходу права власності на них до набувача. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу майнового комплексу від 30.08.1995р. і акт приймання-передачі будівель та споруд від 05.09.1995р. посвідчені та зареєстровані секретарем виконавчого комітету Молодіжненської сільської Ради народних депутатів. Викликаний в судове засіданні свідок [PERSON], якій в період з 1988 по 2000 роки був директором учбово-дослідницького господарства ім. Трофімова Одеського сільськогосподарського інституту та підписав договір купівлі-продажу від 30.08.1995р. підтвердив факт продажу та передачі будівель і споруд громадянину [PERSON], а також факт сплати покупцем грошових коштів. Позивач надав суду оригінали квитанцій про повну оплату вартості придбаного майна та квитанції про придбання будівельних матеріалів, а також копія технічного паспорту, виготовленого ТОВ "Будексперт" станом на 09.04.2014 року, з якого вбачається, що господарські будівлі та споруди перебувають у задовільному технічному стані, придатні до подальшої експлуатації. Судом також встановлено, що на момент відчуження будівель та споруд земельна ділянка, на якій вони розташовані, належала на праві постійного користування учбово-дослідному господарству ім. А.В. Трофімова, що підтверджується листом від 20.06.1997р. за № 352, підписаного директором навчально-дослідного господарства ім. Трофімова [PERSON] та державним актом на право постійного користування землею серія II-ОД № 003674, виданого на підставі рішення виконкому Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 28.02.1997р. за № 30. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким частину третю статті 640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова «та державної реєстрації». Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації Відповідно до вимог статті 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, законом встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На відміну від положень ЦК України 2003 року, які з державною реєстрацією договору пов'язують момент його юридичного укладання (ч.І ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України), передбачена статтею 227 ЦК УРСР 1963 року реєстрація договору у виконавчому комітеті такого правового значення не мала, з моментом виникнення права власності на будинок не пов'язувалась і на дійсність договору не впливала. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року гарантує право на вільне володіння своїм майном: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права." Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на будівлі та споруди, які придбані за договором купівлі-продажу від 30.08.1995р., оскільки нерухоме майно було придбано на законних підставах, не є самочинним будівництвом та має усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент придбання цього майна. Щодо вимог позивача про встановлення факту належності йому майна суд зазначає наступне. Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Оскільки договір купівлі-продажу від 30.08.1995р. на даний час не скасований, не визнаний недійсним та є чинним, підстав для встановлення факту належності позивачу придбаного ним за договором нерухомого майна у суду не має.

Outcome: partial