Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

02.03.2017 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 04.01.1998 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON]О,. в інтересах якого виступала [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками спірної квартири. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.09.2012 року договір дарування визнаний удаваними правочином та розірваний, за [PERSON] визнано право власності на вищевказану квартиру. 19.09.2016 року [PERSON] продала спірне майно [PERSON] 19.10.2016 року [PERSON] як власник квартири відчужив її [PERSON] 25.10.2016 року [PERSON], на користь якої районним судом 11.09.2012 року прийнято рішення, при розгляді справи апеляційним судом м.Одеси відмовилась від позову. Ухвалою апеляційного суду Одеської області така відмова прийнята судом, 25.10.2016 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11.09.2012 року скасовано, провадження по справі закрито. Враховуючи викладене, позивач, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.09.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], реєстровий номер 1319, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] - визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.10.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], серія та номер 393, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] - витребувати квартиру [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON], визнавши за позивачем право власності на неї. Підставою позову позивач визначив статтю 215 ЦК України: недодержання в момент вчинення правочину купівлі-продажу від 19.09.2016 року сторонами, вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме відсутність права [PERSON] на відчуження майна. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, водночас, просила вирішити спір на розсуд суду, розуміючи, що у разі його задоволення та застосування судом реституції [PERSON], яка є бабусею [PERSON] та [PERSON] не зможе повернути покупцям грошові кошти за продане нею майно. [PERSON] в судове засідання не зявилась, повідомлялась про розгляд справи в порядку статей 74, 76 ЦПК України, письмовою заявою просила вирішити справу на розсуд суду. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пославшись на зловживання правами як позивача так і самої [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся про розгляд справи в порядку статей 74, 76 ЦПК України. [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся про розгляд справи про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Оболонський районний ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Дарницький районний ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві в судове засідання не зявився, повідомлявся про розгляд справи в порядку статей 74, 76 ЦПК України. Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 04.01.1998 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в інтересах якого виступала [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS]. Договір у встановленому законом порядку нотаріально посвідчений, реєстровий номер 14-7. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.09.2012 року вказаний договір визнаний удаваним, розірваний, за [PERSON] визнано право власності на спірну квартиру. При вирішенні спору судом було встановлено, що всі сторони є родичами, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] є удаваним, насправді між ними відбувся договір довічного утримання, за яким бабуся передала свою власність онукам в рахунок чого останні зобовязались утримувати її. [PERSON] та [PERSON] умови договору довічного утримання не виконали. Договір за рішенням суду розірваний. Рішення суду фактично виконано сторонами, квартира повернута у власність [PERSON] [PERSON] зареєструвала право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку. 19.09.2016 року вона відчужила належну їй квартиру [PERSON] (договір купівлі-продажу, реєстровий номер 1319, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]О.) Належність майна [PERSON] перевірена нотаріусом (п 1.2 договору). За розділом 2 договору продавцю розяснені її права та обовязки при укладені договору. Продаж квартири здійснений в межах виконавчого провадження №52194870 від 12.09.2016 року на підставі дозволу Дарницького районного ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві. [PERSON] отримала обумовлені договором грошові кошти за продане нею майно в розмірі 502\~800 грн. Майно фактично перейшло у власність [PERSON] 19.10.2016 року [PERSON] продав спірне майно [PERSON]А.(договір купівлі-продажу серія та номер 393, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON]В.) Після продажу свого майна 25.10.2016 року [PERSON], на користь якої Малиновським районним судом м.Одеси 11.09.2012 року прийнято рішення, та якій у власність повернута спірна квартира при розгляді справи апеляційним судом м.Одеси відмовилась від позову. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року через чотири роки після ухвалення районним судом рішення така відмова прийнята судом, рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11.09.2012 року скасовано, провадження по справі закрито. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Так, на час укладеного між [PERSON] та [PERSON]договору купівлі-продажу спірної квартири, продавець була власником спірної квартири за набравшим законної сили рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.09.2012 року. Сам по собі факт подальшого скасування судового рішення апеляційним судом через відмову позивача від позову не може бути підставою задоволення вимог позивача за даним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 19.09.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], реєстровий номер реєстровий номер 1319, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] як такого, що не відповідає вимогам закону. Окрім того, згідно із ст.2 ст.388 ЦК Українимайно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. [PERSON] набув майно в порядку, встановленому для виконання судового рішення та є добросовісним набувачем, у якого не може бути витребувано спірне майно за будь-який умов. Зазначене узгоджується із практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 30.10.2014 року справа №6-31760св14),постановою Верховного Суду України від 03.10. 2011 року у справі № 3-98гс11. Вказані обставини виключають задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], реєстровий номер 1319. Вимоги до [PERSON] є похідним від раніше вказаних судом вимог, відповідно, задоволенню не підлягають. Зазначене узгоджується із ППВСУ від 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про недійсність договорів купівлі-продажу, вимоги [PERSON] про витребування квартири [ADDRESS] з володіння [PERSON], визнання за позивачем права власності на спірне майно є безпідставними.

Outcome: dismissed