Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

У грудні 2016р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON], посилаючись на те, що 13 лютого 2014 року на 28 км а/ш Одеса-Рені мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю маршрутного автобуса «Мерседес» р/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Позивач зазначав, що в результаті ДТП йому та іншим пасажирам автобуса були заподіяні тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості. Особисто йому були спричиненні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоровя. Вироком Овідіопольського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року, [PERSON], був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, йому було призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі, без позбавлення права керування транспортнім засобом. Крім того, вказаним вироком були частково задоволенні позовні вимоги потерпілих. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2016року вирок Овідіопольського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року в частині задоволення цивільних позовів потерпілих, у тому числі і позивача, був скасований. Зазначав, що маршрутний автобус марки «Мерседес» р/н [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], з яким [PERSON] на момент ДТП знаходився в трудових відносинах, тому саме [PERSON], як власник маршрутного автобуса марки «Мерседес» р/н [NUMBER] повинен нести відповідальність за отриману позивачем матеріальну та моральну шкоду. Позивач стверджував, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани голови, тупої травми лівого плечового суглобу, в єдиний комплекс якої містять частковий розрив волокон надостного, підостного, підлопаткового мязів, бурсит підакроміальної та під дельтовидної сумок, синовіт, пошкодження верхньо-переднього відділу суглобової губи, тупа травма правого плечового суглобу, в єдиний комплекс якого входять розрив правого ключично-акроміального зчленування, частковий розрив волокон підостного мязу, синовіт, пошкодження верхньо-переднього відділу суглобової губи, тендовагініт довгої головки біцепса, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя. Вказані ушкодження обмежували рухи в плечових суглобах, що не дозволяло йому виконувати яку-небудь фізичну роботу і виключало прийом на роботу як працівника низько кваліфікованої праці. Зазначав, що після проходження амбулаторного лікування, стан його здоровя дозволив йому влаштуватися на роботу тільки 15 квітня 2015 року. Вказував, що оскільки він на час ДТП не працював, то відповідно до ст.1195 ЦК України він має право на відшкодування шкоди за період з 13 лютого 2014 року по 15 квітня 2015 року, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка на час звернення до суду складала 1600,00 грн. Отже сума відшкодування шкоди, за його думкою, складає 22400,00 грн. (1600 х 14міс.). Крім цього, позивач зазначав, що за період амбулаторного лікування за призначенням лікарів ним було витрачено на придбання ліків в аптеках та медичні дослідження 7385,56 грн. Стверджував, що за цей час, ні [PERSON], ні [PERSON] матеріальну та моральну шкоду йому не відшкодовували. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі\~ 22400 грн., вартість ліків та медичні дослідження в розмірі\~ 7385,56 грн., вартість проїзного квітка в розмірі\~ 65,13 грн. , вартість заправки автомобіля для поїздок до слідчого в період досудового та судового провадження в розмірі\~ 1053,24 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн., вартість санаторно-курортного лікування в розмірі 9867,00 грн., 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та судовий збір в розмірі 552,00 грн. Представник позивача, діючий за ордером від 01 грудня 2016 року у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.65). Представник відповідача, діюча за ордером від 09 грудня 2015 року та угодою №178 від 25 жовтня 2016 року у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині стягнення вартості проїзного квітка в розмірі\~ 65,13 грн., в інший частині позовних вимог просила суд відмовити. Раніше представником відповідача були надані до суду заперечення на позов, (а.с.93,94,133-136). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином (а.с. 142). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім глави 82 книги пятої, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Згідно зі статтями 1166, 1167 ЦК України діє презумпція вини завдавача шкоди, тому не позивач має доводити вину, а відповідач має довести відсутність своєї вини. Судом встановлено, що 13 лютого 2014 року на 28 км а/ш Одеса-Рені мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю маршрутного автобуса «Мерседес» р/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани голови, тупої травми лівого плечового суглобу, в єдиний комплекс якої містять частковий розрив волокон надостного, підостного, підлопаткового мязів, бурсит підакроміальної та під дельтовидної сумок, виновіт, пошкодження верхньо-переднього відділу суглобової губи, тупа травма правого плечового суглобу, в єдиний комплекс якого входять розрив правого ключично-акроміального зчленування, частковий розрив волокон підостного мязу, синовіт, пошкодження верхньо-переднього відділу суглобової губи, тендовагініт довгої головки біцепса, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя, що підтверджується висновком експерта №233 від 07.07.2015 року (а.с.29-32). Вина [PERSON] підтверджується вироком Овідіопольського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року, яким він був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, йому було призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі, без позбавлення права керування транспортнім засобом. Крім того, вказаним вироком були частково задоволенні позовні вимоги потерпілих. При цьому [PERSON] свою вину у скоєнні кримінального порушення визнав у повному обсязі. Крім того, вироком Овідіопольського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року, було встановлено, що [PERSON] допустив порушення вимог п.п.1.3, 1.4, 2.3, 12,1, 12.3, 13,1 Правил дорожнього руху (а.с. 6-13). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2016року вирок Овідіопольського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року в частині задоволення цивільних позовів потерпілих, у тому числі і позивача, був скасований та матеріали в цій частині направлені на судовий розгляд в порядку цивільного судочинства до суду першої інстанції (а.с.14). Згідно ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, суд при винесенні рішення не зясовує обставин справи, які підтверджують вину відповідача у спричиненні матеріальної і моральної шкоди. З змісту вироку Овідіопольського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року вбачається, що [PERSON] відповідно до трудового договору з 07 лютого 2014 року знаходився в трудових правовідносинах з цивільним відповідачем ФОП [PERSON], який здійснював згідно дозвільних документів підприємницьку діяльність по внутрішнім перевезенням пасажирів (а.с.9). Таким чином, [PERSON] на момент ДТП працював на підставі трудового договору у ФОП [PERSON], та під час виконання трудових обовязків завдав позивачу матеріальну та моральну шкоду (а.с.25). Встановлено, що маршрутний автобус марки «Мерседес» р/н [NUMBER] належить на праві власності ФОП [PERSON] Судом встановлено, що після ДТП, позивач проходив амбулаторне лікування, медичні обстеження, що підтверджується матеріалами справи. За період знаходження на лікуванні після ДТП, позивачем за призначенням лікаря було витрачено на придбання ліківта медичні дослідження 7385,56 грн., що підтверджується квитанціями та чеками (а.с.16-20). Факт призначення лікарських засобів на лікування позивача, підтверджується довідкою військового - медичного клінічного центру південного регіону від 10 квітня 2017 року №1836, згідно якої останній знаходився на амбулаторному лікуванні у ВМКЦ ПР у 2014 р. з діагнозом: наслідки закритої травми обох плечових суглобів. Після травматичний деформуючий артроз обох плечових суглобів (а.с.128). Встановлено, що на час ДТП позивач офіційно не працював. З матеріалів справи вбачається, що отримані в результаті ДТП ушкодження обмежували рухи в плечових суглобах позивача, що не дозволяло йому виконувати яку-небудь фізичну роботу і виключало прийом на роботу як працівника низької кваліфікованої праці. Відповідно до висновку експерта від 07.07.2015 року отримані позивачем в результаті ДТП ушкодження не спричинили стійкої втрати як загальної так і професійної працездатності (а.с.32). Встановлено, що тільки 15 квітня 2015 року, після проходження амбулаторного лікування, стан здоровя позивача дозволив йому влаштуватися на роботу, що підтверджується довідкою ВМКЦ ПР від 12.05.2015 року №226 (а.с.28). Відповідно до ст.12, 14 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 ст.1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини першої статті 1187\~ЦК\~джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною 5 ст.1187 ЦК встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто зазначеною нормою закону встановлено відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. На володільця не може бути покладено обовязок з відшкодування такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, саме відповідач [PERSON] повинен довести, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Відповідно до ст. 1172ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-933цс16 юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Тобто, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду заподіяно нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обовязків працівника. Отже, оскільки [PERSON] працював за трудовим договором з ФОП [PERSON], то саме останній повинен відшкодувати шкоду, завдану його працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно ст. 1195ЦК України \~фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Поняття «інше ушкодження здоровя» - це будь-яке, не повязане з каліцтвом ушкодження здоровя, що настало внаслідок так званого загального захворювання, яке є видом ушкодження здоровя внаслідок недотримання заподіювачем шкоди встановлених правил та норм. Отже, оскільки відповідач на час ДТП не працював, а після ДТП не мав можливості працювати, то відповідно до ст.1195 ЦК України він має право на відшкодування шкоди за період з 13 лютого 2014 року по 15 квітня 2015 року в сумі 22400,00 грн. (1600 х 14міс.), виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час звернення до суду 1600,00 грн. Крім відшкодування шкоди, відповідач зобовязаний відшкодувати позивачу також витрати на лікування в розмірі 7385,56 грн. Крім того, з змісту вироку вбачається, що позивач в день ДТП придбав квіток для проїзду маршрутним автобусом марки «Мерседес» р/н [NUMBER] за 65,13 грн. Оскільки в результаті винних дій водія, позивач не зміг реалізувати своє право проїзду, то відповідач повинен йому повернути кошти за придбання проїзного квітка в розмірі 65,13 грн. Відповідно до ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належить витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду. В судовому засіданні було встановлено, що позивач в рамках кримінального провадження був визнаний потерпілим, та був змушений зявлятися в період досудового та судового провадження до слідчого та суду. За цей період ним було витрачено 1053,24 грн. на заправку автомобіля, що підтверджується квитанціями (а.с.19). За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути вартість проїзного квітка в розмірі\~ 65,13 грн. та вартість заправки автомобіля в розмірі\~ 1053,24 грн. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката та іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правої допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно квитанцій адвоката №18 від 14 квітня 2014року, №22 від 05 вересня 2014року, №07/07-2015 від 07 липня 2015року, №01/12-16 від 01 грудня 2016року, позивач сплатив за правову допомогу 4000,00 грн. (а.с.17,20,21,2,23,24). З відповіді судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 липня 2017 року вбачається, що в провадженні суду знаходилась кримінальне провадження №509/3917/14 року за обвинуваченням [PERSON], [INFO] у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 ч.1 КК України. В рамках даного кримінального провадження під час судового розгляду потерпілим та цивільним позивачем був визначений фізична особа [PERSON] . представником якого був адвокат [PERSON] 15 лютого 2016 року Овідіопольським райсудом Одеської області відносно обвинуваченого [PERSON] був постановлений обвинувальний вирок. В ході розгляду справи потерпілий (цивільний позивач) [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] приймав участь в наступних судових засіданнях : 08.09.2014 року , 11.09.2014 року . 19.09.2014 року, 27.11.2014 року, 12.03.2015 року, 13.05.2015 року, 02.06.2015 року ,07.07.2015 року, 02.11.2015 року, 24.12.2015 року, 15.02.2016року , крім того потерпілий (цивільний позивач) [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] приймав участь при розгляду апеляційної інстанції 12.05.2016року (а.с.141). Частиною 2\~ст. 84 ЦПК України\~передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Спеціальним законом, який регулює зазначене питання, є\~Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», частиною першою якого визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Крім того п.47 та п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті\~79, статтях\~84,\~88,\~89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Слід зазначити, що витрати позивача на правову допомогу у розмірі 4000,00 гривень за період з вересня 2014 року по травень 2016 року (участь представника у судових засіданнях в суді першої і в суді апеляційної інстанцій, підготовка процесуальних документів поза судовим засіданням та під час його ознайомлення з матеріалами справи в судах\~складання позовних заяв та клопотань) відповідає вимогам\~ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст.1168ЦК України \~ моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних та фізичних стражданнях, яких зазнав позивач у зв'язку із отриманням тілесних пошкоджень. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні питання щодо стягнення моральної шкоди, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивач не має права на відшкодування шкоди. Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., позивач послався на те, що йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась у фізичних та моральних стражданнях, повязаних із отриманням ним тілесних ушкоджень. Позивач переніс і продовжував на протязі тривалого часу переносити біль та страждання. Крім того, завдана моральна шкода полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав внаслідок протиправної поведінки щодо нього. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~(із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З змісту п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України в редакції від 27.02.2009року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вбачається, що за моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП, якщо спеціальною нормою закону не встановлено інше. З урахуванням характеру скоєного кримінального правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та враховуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди вимоги розумності і справедливості, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, і з відповідача, слід стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. Оскільки позивач має право на відшкодування моральної шкоди, то таке відшкодування відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Що стосується позовних вимог про стягнення витрат на санаторно-курортне лікування, то суд вважає, в задоволенні даних вимог слід відмовити у звязку з відсутністю належних та допустимих доказів проходження позивачем санаторно-курортного лікування та його оплати останнім. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Суд вважає, що задовольняючи частково позовні вимоги, рішення суду буде відповідати вимогам ч. 6 ст. 3 ЦК України, згідно якої одним із основних принципів цивільного законодавства є справедливість, добросовісність і розумність. Згідно ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір у справі за вимоги майнового характеру складає 552грн. які слід стягнути з відповідача на користь позивача та немайнового характеру 640,00 грн., які слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial