Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

01.06.2017 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» вимогами якого є стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що Наказом №5892/ВК від 14.06.2011р. він був прийнятий з 15.06.2011р. на ПАТ «Сумське НВО» на посаду водія та перебував у трудових правовідносинах, та отримував заробітну плату у розмірі згідно із штатним розкладом підприємства по 23.01.2017р. Позивач за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником умов колективного договору, Наказом № 575/ВК від 19.01.2017р. був звільнений з посади водія з 23.01.2017 року, згідно ч.3, ст.38 КЗП України. 10 березня 2017 року він звернувся із завою до відповідача з вимогою надати йому копії наказів №5892/ВК від 14.06.11р., №575/ВК від 19.01.2017р., довідки про суму заборгованості з виплати заробітної плати, але відповіді від відповідача до сьогоднішнього дня не отримав. Надає розрахунок розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 23.01.2017 р. по 16.05.2017 р., що становить 16986 грн.00 коп. Моральну шкоду завдану йому обґрунтовує не отриманням заробітної плати впродовж 4 місяців, втратою у зв'язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів та втратив нормальні життєві зв'язки, вимушеною економією на харчах, одязі. В зв'язку зі зміною місця проживання змушений був позичати гроші, що призвело до хвороби. Тому вважає, що незаконними діями керівництво ПАТ «Сумське НВО» йому було нанесено моральну шкоду, яку він оцінив у 16986грн.00коп. грн. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 16986 грн. 00коп. та моральну шкоду у розмірі 16986грн.00коп., а загалом 33 972 грн. 00 коп. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.07.2017 р. відкрито провадження у справі. 26.03.2018 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва визначені правила подальшого розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, яким він частково заперечує позовні вимоги наступним. Відповідно до довідки товариства від 23.10.2017 р. № 16-07/1301, сума заборгованості по заробітній платі, що підлягала сплаті позивачу становила - 27019,77 грн. та була йому виплачена 16.05.2017 р. в повному обсязі. Крім того, товариством 21.03.2014 р. було видано наказ № 75, згідно якого в товаристві встановлений режим неповного робочого тижня, а саме триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, та заробітна плата на день звільнення позивача складала 195,01 грн. Таким чином, кількість робочих днів для обчислення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 42 робочих дні та становить 8190,42 грн. Оскільки виплата заробітної плати на день звільнення позивача складала 14146, 36 грн., то з урахуванням стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач вважає, що стягненню з нього підлягає сума 21063,06 грн. Проти позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди відповідач заперечує в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власним підприємства, установи, договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Наказом №5892/ВК від 14.06.2011р. позивач був прийнятий з 15.06.2011р. на ПАТ «Сумське НВО» на посаду водія. Наказом № 575/ВК від 19.01.2017р. позивач за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником умов колективного договору, був звільнений з посади водія з 23.01.2017 року, згідно ч.3, ст.38 КЗП України (а.с. 5-11). 10 березня 2017 року позивач звернувся із завою до відповідача з вимогою надати йому копії наказів №5892/ВК від 14.06.11р., №575/ВК від 19.01.2017р., довідки про суму заборгованості з виплати заробітної плати (а.с. 13, 14, 15). Відповідно до довідки товариства від 23.10.2017 р. № 16-07/1301, сума заборгованості по заробітній платі, що підлягала сплаті позивачу становила - 27019,77 грн. та була йому виплачена 16.05.2017 р. в повному обсязі (а.с. 73, 74). Крім того, товариством 21.03.2014 р. було видано наказ № 75, згідно якого в товаристві встановлений режим неповного робочого тижня, а саме триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, та заробітна плата на день звільнення позивача складала 195,01 грн. (а.с. 75). Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором (або нормативним актом роботодавця, погодженим із профспілкою), не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, і не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У положеннях ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» №2050-111 від 19.10.2000 визначено, що Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші». Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). В свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 №159, належить право на компенсацію втрати частини заробітку безпосередньо визначено порядок обрахування. За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно абз. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова №100 від 08.02.1995 та/або Порядок), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до абз. 4 Постанови №100 від 08.02.1995, Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В свою чергу, у п. 4 Порядку зазначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 розділу IV даного Порядку нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати а фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99) Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Позивачем надано розрахунок виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з заробітної плати 2980,00 грн. Оскільки наказом № 75 в товаристві встановлений режим неповного робочого тижня, суд приходить до наступних висновків. Кількість робочих днів для обчислення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 42 робочих дні (з 24.01.2017 р. по 16.05.2017 р. включно) х 195,01 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення) = 8190,42 грн. - сума яка підлягає стягненню з товариства на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 16.05.2017 р. Щодо відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними діями слід зазначити наступне. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (в тому числі і особистих немайнових прав). Згідно п. 3 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частиною 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з частиною 1 статті 237-1 КЗпП України у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відшкодувати йому моральну шкоду. В рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, суд зазначив, що, спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Окрім того, суд дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки в даному випадку відповідач при звільненні позивача фактично не розрахувався з ним, то строк на звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди завданої затримкою розрахунку при звільненні не є пропущеним. Щодо стягнення моральної шкоди суд вважає, що обставини повідомлені позивачем, не знайшли свого підтвердження в обґрунтуванні такої вимоги. Однак, суд зважає на загальноприйняті та повсюдні відчуття людини при звільненні у зв'язку із невиконанням власником умов колективного договору, а тому вважає справедливим відшкодуванням моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн, що є достатньою сатисфакцією понесених позивачем страждань.

Outcome: partial