Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно сина - [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 06.01.2003 року по 09.11.2017року, який відповідно до рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.11.2017 року був розірваний. Від спільного життя мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З 2011 року сторони припинили подружні відносини. Син проживає з нею за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утримання, відповідач проживає у м.\~Чехов,\~Московської області, Російськох Федерації і він з сином не спілкується взагалі, участі у вихованні дитини не приймає, будь-якої матеріальної допомоги не надає. Відповідно до рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 31.05.2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2012 року до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO]. Однак [PERSON] не сплачує аліменти на утримання сина [PERSON] та згідно Ухвали визначення заборгованості по аліментах управлінням судових приставів Чеховського району Московської області Росії, від 10.11.2017 року відповідач станом на 10.11.2017 року має заборгованість на суму 526 374,16 карбованців. Посилаючись на дані обставини, просила задовольнити позов, позбавивши відповідача батьківських прав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву в якій свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглядати у її відсутність, не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення.( ас.61) Відповідач [PERSON] є громадянином іншої держави - Російської Федерації. 21.12.2017 року Роздільнянським районним судом Одеської області до головного управління юстиції в Одеській області було направлено доручення про вручення судових документів та допит по вказаній справі відповідача [PERSON] для переадресування компетентному органу Російської Федерації. (а.с.34) Розгляд справи було призначено на 14.08.2018 року, резервною датою було визначено 14.09.2018 року. Однак в призначені судові засідання відповідач не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або слухання справи у його відсутність суду не надав, не подав відзив. Представник служби у справах дітей Роздільнянської районної державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій не заперечував щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина - [PERSON], [INFO].( а.с.59) Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2003 року, який розірвано рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.11.2017 року (а.с.11-13) Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства, виданого повторно 18.10.2016 року Чеховським відділом ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області, на підставі актового запису №136 від 26.12.2002 року (а.с.9) та свідоцтвом про народження, виданим повторно 16.06.2009 року другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №376 від 11.07.2002 року. (а.с.10) Також судом встановлено, що [PERSON] не виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, вихованням сина не займається і взагалі не приймає участі у його житті та вихованні, матеріальної допомоги не надає. Згідно рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 31.05.2013 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2012 року до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO]. ( а.с.14). Однак, [PERSON] зазначені аліменти не сплачує, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 10.11.2017 року у розмірі 526 374,16 карбованців, що підтверджується Ухвалою визначення заборгованості по аліментах управлінням судових приставів Чеховського району Московської області Росії, від 10.11.2017 року ( а.с.15). Факти ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]підтверджується також письмовими поясненнями свідків: [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яким достовірно відомо, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків у відношенні свого неповнолітнього сина, життям його не цікавиться, вихованням його не займався і не займається, не піклується про фізичний і духовний його розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування, матеріальної допомоги на його утримання не надає, які завірені секретарем виконавчого комітету Кучурганської сільської ради Роздільнянького району Одеської області. ( а.с.24-30) З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Як було встановлено у судовому засіданні, відповідач не допомагає матеріально забезпечувати сина, тому всі витрати на виховання дитини несе позивачка. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до довідки № 1158 від 10.11.2017 року, Кучурганською сільською радою Роздільнянського району Одеської області, [PERSON], [INFO]проживає з матір'ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.21 ). Згідно акту обстеження умов проживання від 01.12.2017 року неповнолітнього [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS] - для виховання та розвитку дитини є всі необхідні речі. Мати [PERSON] дуже піклується своєю дитиною та повністю його утримує (а.с.20). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Кучурганської сільської ради, рада опіки та піклування Кучурганської сільської ради вважає необхідним та доцільним позбавити [PERSON],1963 року народження батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]( а.с.6) Факти ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків відносно сина [PERSON], [INFO]повністю підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються Державою. В ст.150 СК України зазначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Оскільки відповідач [PERSON] тривалий час не цікавиться життям сина, не приймає участі у його вихованні та утриманні, не піклується про фізичний та духовний розвиток, навчанням та підготовку до самостійного життя, суд приходить до висновку, що відповідач повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, та приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, враховуючи самоусунення відповідача від виховання дитини, суд вважає, що вимоги позивача про позбавлення [PERSON],1963 року народження батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved