Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся з даним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 грудня 2012 його дід [PERSON] склав заповіт, яким зробив розпорядження, що все його майно на день смерті належатиме [PERSON] та посвідчив його і зареєстрував в реєстрі за № 28 11 грудня 2012 року в Липівській сільській раді Талалаївського району. Проте позивач не може прийняти спадщину, про що отримав від нотаріуса письмову відмову від 09 грудня 2013 року за № 1155/02-14, оскільки у документах про спадкове майно існують розбіжності. Зокрема, у свідоцтві про право на спадщину за законом від 15 січня 2010 року на ім"я [PERSON] вказано, що у його власності значиться житловий будинок, загальною площею 58,1 кв.м, житловою площею 25,1 кв.м, зазначений за планом земельної ділянки під літерою А-1 та надвірні будівлі: сарай Б-1, літня кухня В-1, погріб Пг-1, колодязь к-1, огорожа 1, сарай б-1, прибудова в-1. Проте у довідці КП „Прилуцьке МБТІ" № 2034 від 12.11.2013 року, наданій [PERSON] для прийняття цієї спадщини зазначено, що спадкове майно, розміщене в [ADDRESS], станом на 16 вересня 2013 року, складається з житлового будинку А-1, загальною площею 42,3 кв.м, житловою площею 21,4 кв.м, прибудови а-1, сараю Б-1, погребу Пг-1, вбиральні У-1, хвіртки № 1, воріт № 2 і огорожі № 3. І ці обставини перешкоджають спадкоємцю прийняти спадщину. Тому позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з прибудовою, загальною площею 42,3 кв.м і житловою площею 21,4 кв.м, позначений літерою А-1, сарай - Б-1, погреб - ПГ-1, вбиральню -У-1, хвіртку № 1, ворота № 2 та огорожу № 3 згідно з технічним паспортом від 16 вересня 2013 року, які розташовані по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Крім того просив припинити право власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами, які розташовані по [ADDRESS], що зареєстровані на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 15 січня 2010 року та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON]. Рішенням Талалаївського районного суду від 24 грудня 2013 року у задоволенні позову [PERSON] до Липівської сільської ради, третя особа - КП „Прилуцьке МБТІ", про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування було відмовлено. У апеляційній скарзі [PERSON] просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог позову до Липівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та постановити нове рішення, яким задовольнити позов у цій частині вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що суд помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позову в оскаржуваній частині, оскільки не врахував, що через допущені помилки посадовими особами у правовстановлюючому документі, нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину і у інший спосіб він не може захистити своє право на прийняття спадщини. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали спорави та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 січня 2010 року спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку набув право власності на житловий будинок загальною площею 58,1 кв.м та житловою площею 25,1 кв.м по [ADDRESS] і що спадковим майном є саме це майно, тому підстави для припинення власності за [PERSON] та скасування його державної реєстрації відсутні законні підстави. Також суд виходив з того, що діючим Цивільним кодексом України до видачі державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину не передбачено визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно. Тому і прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно. Проте апеляційний суд не може погодитись з рішенням місцевого суду в оскаржуваній частині, враховуючи наступне. Згідно з положеннями ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним з способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За правилами абз.3 пункту 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи видно, що позивач [PERSON] звернувся з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, додавши до позову письмову відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.9 зі зворотом). Тому, враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення в оскаржуваній частині не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з постановленням нового про задоволення позовних вимог про визнання права власності [PERSON] на спадкове майно, що знаходиться в [ADDRESS] як спадкоємцю за заповітом від 11 грудня 2012 року (а.с.13). Вирішуючи вимоги про припинення права власності та про скасування державної реєстрації права власності спадкодавця [PERSON], місцевий суд правильно встановив обставини справи і дав їм належну правову оцінку. Отже доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позову про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, т.я. через допущені помилки посадовими особами у правовстановлюючому документі, нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину і у інший спосіб він не може захистити своє право на спадщину підлягають задоволенню.

Outcome: approved