Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 03 липня 2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] укладено кредитний договір №VOTWGА0000001653, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 10000 доларів США на споживчі цілі, 300 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 79.07 доларів США на страхування майна, 52.71 доларів США на особисте страхування, а також 1317.80 доларів США на сплату страхових платежів, а всього 11749.58 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін до 03 липня 2018 року. У порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] зобов'язання за договором належним чином не виконав, не здійснював погашення заборгованості у встановленому порядку. У зв'язку з зазначеним, станом на 13 січня 2017 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 4220.64 доларів США, з них: заборгованість за кредитом - 4032.90 доларів США, заборгованість по процентах - 154.80 доларів США, комісія за користування кредитом 17.89 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 15.05 доларів США. Однак позивач просив стягнути з відповідача 4032.90 доларів США заборгованості за тілом кредиту, що еквівалентно 109896.53 грн., а також судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у запереченні проти позову просив у його задоволенні відмовити, ствердивши про відсутність правових підстав щодо дострокового стягнення кредиту, несправедливі умови договору, істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, незазначення прізвища посадової особи, яка склала розрахунок. Разом з тим, в судовому засіданні відповідач розрахунку заборгованості не оспорив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержанння від позичальника процентів від суми позики, а також те, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 03 липня 2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] укладено кредитний договір №VOTWGА0000001653, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10000 доларів США на споживчі цілі, 300 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 79.07 доларів США на страхування майна, 52.71 доларів США на особисте страхування, а також 1317.80 доларів США на сплату страхових платежів, а всього 11749.58 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03 липня 2018 року, (далі кредитний договір, а.с.5-8). У відповідності до п.п. 8.1, 8.1.2 кредитного договору періодом сплати слід вважати період з 5 по 10 число кожного місяця. У разі порушення термінів оплати на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Пунктом 6.4 кредитного договору передбачена сплата позичальником штрафу у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову при порушенні строків платежів по будь якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Позивач належним чином виконав взяті на себе зобовязання, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 11749.58 доларів США. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання. Станом на 13 січня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 4220.64 доларів США, з них: заборгованість за кредитом - 4032.90 доларів США, заборгованість по процентах - 154.80 доларів США, комісія за користування кредитом 17.89 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 15.05 доларів США, з яких до стягнення з відповідача підлягає 4032.90 доларів США заборгованості за тілом кредиту згідно позовних вимог банку, яку відповідач не оспорював. Заперечення відповідача з посиланням на відсутність правових підстав щодо дострокового стягнення кредиту не прийняті судом до уваги, оскільки ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно ч. 2 вказаної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика", якщо інше не встановлено параграфом 2 "Кредит" і не випливає із суті кредитного договору. Тому, відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Так само не заслуговують на увагу суду доводи відповідача щодо несправедливих умов договору, істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Так, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що кредитний договір №VOTWGА0000001653 від 03 липня 2008 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його умови; з вимогами про його розірвання чи визнання недійсним сторони не зверталися, а відтак в силу ст. ст. 525, 526 ЦК України кредитний договір є обовязковим до виконання. Не зазначення прізвища посадової особи, яка склала розрахунок, на що звертає увагу відповідач у своїх запереченнях, також не може бути підставою для відмови в позові, оскільки такий розрахунок підписаний представником банку та скріплений печаткою. Крім того, сам розрахунок відповідач не оспорює, власного розрахунку заборгованості не надає. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, сума заборгованості відповідача за кредитним договором, що підлягає стягненню, становить 4032.90 доларів США, що відповідно до встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США що еквівалентно 109896.53 грн. (4032 х 27.25). Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 1648.45 грн. судового збору. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 554, 1054 ЦК України та

Outcome: approved