Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що між сторонами по справі 12.11.2018 досягнуто домовленості про виготовлення відповідачем [PERSON] на замовлення позивача шафи, на виконання чого останнім відповідачу було передано 8000 грн. Проте, у грудні 2018 року [PERSON] відмовився від виконання замовлення, повідомивши про це позивача засобами телефонного звязку. Водночас, до часу звернення до суду грошові кошти, передані як завдаток, за роботу позивачу не повернено, окрім 1000 грн. При цьому позивач та його дружина неодноразово зверталися у телефонному режимі до відповідача з питання повернення коштів, утім відповідач кошти не повернув, проте надав розписку 10.01.2019 про існування боргу в розмірі 8100 грн., у якій також зазначив, що у разі неповернення грошових коштів до 15.01.2019 він за кожний день прострочки буде винен 150 грн. пені за день. За таких обставин, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача [PERSON] суму основного боргу в розмірі 7100 грн., пеню в розмірі 150 грн. за кожен день прострочки, починаючи з 15.01.2019, матеріальні збитки за невиконання замовлення у розмірі 2690 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн., а також судові витрати (а.с.2-3). Ухвалою суду від 14 лютого 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.71). 28 березня 2019 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Зокрема пояснив, що між ним та відповідачем було укладено договір побутового підряду, за яким останній зобовязався виготовити протягом трьох тижнів на замовлення позивача шафу, за що отримав в якості завдатку 8000 грн. Проте через три тижні виготовлення шафи не розпочалося і в грудні 2018 року відповідач відмовився виготовляти шафу. У звязку з такою поведінкою відповідача, позивач вимушений був замовити шафу у іншому місці, для чого йому знадобилося займати грошові кошти, оскільки [PERSON] кошти не повернув. У звязку з чим позивач вважає, що діями відповідача йому спричинено матеріальні збитки в розмірі 2690 грн. Крім того, позивач є інвалідом 2 групи і потребує періодичного лікування, проте у зв'язку із такими діями відповідача він з дружиною вимушені були витратити кошти які необхідні були на лікування, чим йому спричинено відповідачем моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Також, коли вони з дружиною звернулися до відповідача про повернення грошових коштів, саме відповідач надав розписку 10.01.2019, в якій за своєї ініціативи зазначив про сплату пені, а також у переписці з приводу повернення грошей зазначив про конденсацію в розмірі 1000 грн. В судовому засіданні позивач також пояснив, що на день розгляду даної справи 8100 грн. йому повернуто, проте він вважає, що 900 грн. відповідач йому винен, оскільки аванс за шафу був 8000 грн. плюс 1000 грн., яку обіцяв відповідач в якості компенсації. Відповідач [PERSON] не скористався правом надати письмовий відзив на позов, звернутися до суду із зустрічним позовом. Водночас, в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що дійсно 12.11.2018 між ним та позивачем була домовленість про виготовлення шафи, у звязку з чим він отримав 8000 грн. Проте, в подальшому він влаштувався на роботу, у звязку з чим не виконав у строки обумовлені з позивачем три тижня, це замовлення і саме позивач відмовився від цього замовлення. Оскільки відповідач не своєчасно отримував заробітну плату, кошти надані [PERSON] були витрачені ним на купівлю матеріалу для виготовлення шафи останньому, він і не зміг повернути своєчасно грошові кошти, у звязку з чим ним і була надана розписка 10.01.2019. Оскільки позивач та його дружина наполягали на поверненні грошових коштів, ним за власної ініціативи було зазначено у розписці про сплату пені, а у телефонній переписці про сплату компенсації в 1000 грн. Проте, ним 27.02.2019 [PERSON] сплачено суму у 8000 грн. в повному обсязі, а тому вважає, що він виконав свої обовязки, кошти повернув, враховуючи, що саме позивач відмовився від замовлення, у позові просив відмовити. Вислухавши позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Вищевказані спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, оскільки на відносини, де виробником і продавцем товарів, виконавцем робіт і надавачем послуг є громадянин, що не є підприємцем, а також на випадки, де набувачем товарів, користувачем послуг є підприємства, установи, організації - дія Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Приписами статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до ст.\~627\~Цивільного кодексу\~України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.\~638\~ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ст.866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов. Судом встановлено, що 12.11.2018 між сторонами було укладено договір побутового підряду у формі ескізу, проте, чинним законодавством не заборонено різноманітність варіантів оформлення замовлення. Даним договором сторони погодили та визначили усі істотні умови на час його підписання. Так, сторони погодили замовника та виконавця меблі, ескіз шафи, ціну, строки замовлення. При цьому суд звертає увагу на те, що хоча із укладеного договору на а.с.4 не вбачається строків виготовлення шафи, проте сторони у судовому засіданні визнали, що істотні умови договору були меж ними узгодженні, в тому числі і строки виготовлення замовлення три тижні після підписання договору. Доказів того, що якісь умови договору суперечать вимогам законодавства, суду не надано. Судом також встановлено, що виконавець за договором побутового підряду відповідач [PERSON] не виконав умови договору щодо строків виготовлення замовлення. Дані обставини в судовому засіданні визнав і відповідач [PERSON] Посилання останнього на те, що умови договору щодо виготовлення шафи не виконано з вини [PERSON], який відмовився від цього замовлення, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження таким його твердженням. При цьому, відповідачем в судовому засіданні визнано, що він в обумовлений між сторонами строк не тільки не виготовив шафу, а і не розпочав її виготовлення. Дані обставини також підтверджуються перепискою між сторонами у телефонному режимі, наявність якої із дослідженим у суді текстом не заперечували сторони по справі. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом також встановлено, що [PERSON] передано [PERSON] 8000 грн. Частиною першою статті 570\~ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Згідно ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Суд не погоджується із твердженням позивача, що сума 8000 грн. є завдатком, так як згідно ст.\~873\~ЦК України при укладенні договору побутового підряду сплачується аванс або сума в повному обсязі. Таким чином, судом встановлено, що передана позивачем сума у розмірі 8000 грн. є авансом. У звязку із порушенням [PERSON] строків виконання замовлення, позивач звернувся до останнього щодо повернення суми у 8000 грн., проте на вимогу позивача та його дружини дана сума повернута своєчасно не була, а тому, як пояснив відповідач [PERSON] в судовому засіданні, ним власноруч та за своєї ініціативи було надано позивачу розписку про повернення грошових коштів до 15.01.2019 із виплатою пені в сумі 150 грн. за кожен день прострочки. В судовому засіданні встановлено та визнано сторонами, що протягом січня-лютого 2019 року сума авансу повернута позивачеві в повному обсязі, що також підтверджуються наданими відповідачем квитанціями. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2)зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. За таких обставин, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача пеню за договором побутового підряду б/н від 12 листопада 2018 року в додаток до якого відповідачем було написано розписку від 10.01.2019 в сумі 18\~900 грн. 00 коп., які складаються із розміру пені в сумі 150 грн. за кожен день прострочки і 42 днів прострочки (з 16.01.2019 перший день прострочки повернення коштів по 26.02.2019 включно, оскільки 27.02.2019 сума авансу в повному обсязі була погашена). Що стосується компенсації в 1000 грн., матеріальних збитків в сумі 2690 грн., то суд вважає такі вимоги позивача не доведеними, належними та допустимими доказами. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн., то суд зазначає наступне. Позивач в судовому засіданні вказав, що незаконне і безпідставне зволікання з боку відповідача у питанні виготовлення шафи, фактичне ігнорування ним вимог про повернення грошових коштів, тривале не повернення грошових коштів, на думку позивача призвели до душевних страждань, переживань, зумовило до втрати позивачем та його сімєю нормальних життєвих зв'язків, відсутності коштів для виготовлення шафи, яку було замовлено у іншого виробника, для чого було витрачено кошти відкладені на його лікування та взяті кошти у борг, у зв'язку з цим, відповідач завдав йому моральної шкоди, яку позивач оцінює в 5000 грн. Відповідно до розяснень наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Проте, у судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заподіяної йому моральної шкоди, яка згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, ухвалюючи рішення по цій справі, суд керується правилами статті 5 ЦПК України, відповідно до яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звертаючись до суду, позивач посилається як на підставу свого позову статтю 571 ЦК України, проте в судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з договору побутового підряду. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд звертає увагу й на його ефективність з точки зору статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, норми національного правового засобу мають стосуватися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавати відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплачено судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial