Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало І.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Я.М., про визнання недійсними довіреності та договору дарування квартири. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 15 квітня 2019 року було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] і відкрито загальне позовне провадження у справі. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року № 103 цивільну справу № 756/3986/19 за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . У лютому 2019 року позивач дізналася, що за життя її батько подарував [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Договір дарування від імені [PERSON] підписав його представник [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, виданої 05 листопада 2018 року. Як стверджувала позивач, [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] в період, коли він перебував у тяжкому та безпорадному за станом здоров`я становищі. З цих підстав, покликаючись на норму ст. 233 ЦК України, [PERSON] просила суд визнати недійсною довіреність від 05 листопада 2018 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] , що була посвідчена приватним нотаріусом Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало І.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1465; визнати недійсним договір дарування квартири від 09 листопада 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцем Я.М., зареєстрований в реєстрі за № 1365. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначила, що вона є донькою [PERSON] , з якою [PERSON] проживав однією сім`єю без шлюбу. З 2011 року і до смерті [PERSON] він мешкав в [PERSON] у будинку [ADDRESS] . Відповідач стверджувала, що між нею та [PERSON] склались близькі приязні стосунки, останній навіть називав її донькою. Про свою рідну доньку [PERSON] майже не згадував, позивач лише одного разу відвідала батька для того, щоб отримати у нього ключі від квартири [ADDRESS] . [PERSON] ключі не віддав, натомість [PERSON] вчинила сварку та поїхала, після чого жодного разу не зустрічалась з батьком. [PERSON] вказувала, що рішення [PERSON] подарувати їй квартиру [ADDRESS] було зваженим та ретельно обміркованим. Після серцевого нападу 31 жовтня 2018 року [PERSON] був госпіталізований до Згурівської центральної районної лікарні. У зв`язку з цим за наполяганням самого [PERSON] до лікарні була запрошена приватний нотаріус Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало І.В., яка перевіривши здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, посвідчила довіреність від 05 листопада 2018 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] . Після видачі довіреності повірений отримав довідку з комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації" та 09 листопада 2018 року уклав від імені [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Відповідач стверджувала, що оспорювані правочини не були вчинені [PERSON] під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що з квітня 2007 року до лютого 2019 року він проживав однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] . Зважаючи на хороші стосунки з [PERSON] та напружені відносини його з власною донькою, [PERSON] вирішив подарувати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] . На прохання [PERSON] відповідач погодився, щоб той на його ім`я видав довіреність для вчинення усіх необхідних дій щодо укладення договору дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] 09 листопада 2018 року [PERSON] від імені [PERSON] підписав договір дарування . Відповідач [PERSON] вказував, що волевиявлення [PERSON] на вчинення оспорюваних правочинів відповідало його внутрішній волі, а тому підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Позивач подала до суду відповідь на відзив [PERSON] , в якій вказала на те, що її батько постійно мешкав у квартирі [ADDRESS] він періодично приїжджав, позаяк у нього там був будинок. [PERSON] стверджувала, що стосунки [PERSON] з [PERSON] були сусідськими, однією сім`єю без шлюбу вони не проживали. Позивач вказувала на те, що відповідачі скористались хворобою її батька, який перебував у безпорадному стані, та вчинили оспорювані правочини. Треті особи пояснення щодо позову чи відзивів до суду не подали. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник просили суд задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив. За її клопотанням позивач була допитана в якості свідка та у судовому засіданні надала свідчення, що у неї були близькі стосунки з батьком [PERSON] , проте останній час перед його смертю вони не спілкувались, оскільки позивач розлучалась з чоловіком і не хотіла турбувати цим батька. У судовому засіданні [PERSON] наголосила на тому, що у її батька не було близьких стосунків з [PERSON] , а в с. Усівка Згурівського району Київської області він ніколи постійно не мешкав. [PERSON] про вчинення оспорюваних правочинів дізналась лише на церемонії похованні батька. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з мотивів, наведених відзиві. За її клопотанням відповідач [PERSON] була допитана в якості свідка та у судовому засіданні надала свідчення, що у [PERSON] був будинок у с. Усівка Згурівського району Київської області. Саме там він познайомився з її матір`ю [PERSON] , з якою згодом почав проживати однією сім`єю без шлюбу. [PERSON] стверджувала, що [PERSON] дуже добре до неї ставився, у них були дружні стосунки, а у 2016 році він вирішив їй подарувати квартиру [ADDRESS] . Про свою рідну доньку [PERSON] ніколи не згадував. [PERSON] вказала на те, що за своїм станом здоров`я [PERSON] повністю усвідомлював значення своїх та міг керувати ними. У судовому засіданні відповідач [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав, зазначених у відзиві. За його клопотанням відповідач [PERSON] був допитаний в якості свідка та у судовому засіданні надала свідчення, що він познайомився [PERSON] у 2007 році. На той час він проживав однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] . Деякий період часу він, [PERSON] та її матір [PERSON] мешкали в квартирі [ADDRESS] . Разом з [PERSON] там жив і [PERSON] , проте у 2011 році вони переїхали в с. Усівка Згурівського району Київської області, де мешкали в будинку [PERSON] . У 2016 році [PERSON] вирішив подарувати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , з якою у нього скалились дуже теплі відносини. До цього [PERSON] планував скласти заповіт на користь [PERSON] [PERSON] стверджував, що [PERSON] не спілкувався з рідною донькою, а вперше він побачив [PERSON] на церемонії поховання [PERSON] . Оскільки [PERSON] потрапив до лікарні, він не міг самостійно поїхати до нотаріуса для укладення договору дарування, а тому він видав довіреність на ім`я відповідача для вчинення дій, необхідних для укладення договору дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Свідок вказав, що при нотаріальному посвідченні довіреності були присутні він, [PERSON] , [PERSON] та її матір [PERSON] . Свідок [PERSON] показала, що стосунки позивача та її батька були хорошими. Зі слів [PERSON] вона повідомила, що після смерті [PERSON] квартира [ADDRESS] має дістатись його доньці [PERSON] . Свідок зазначила, що [PERSON] жив і в квартирі [ADDRESS] , і в будинку в с. Усівка Згурівського району Київської області. Свідок бачила останній раз [PERSON] восени 2018 року у квартирі [ADDRESS] . Допитана в якості свідка [PERSON] надала свідчення, що більшість часу [PERSON] мешкав у квартирі [ADDRESS] . Свідок не знає чи проживав [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без шлюбу. Свідок [PERSON] показала, що вона познайомилась з [PERSON] у 1996-1997 році, - вони були сусідами в с. Усівка Згурівського району Київської області. Свідок стверджувала, що вона проживала однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] . Спочатку вони мешкали в квартирі [ADDRESS] , а згодом переїхали в будинок [ADDRESS] . Свідок зазначила, що за півтора року до своєї смерті [PERSON] вирішив подарувати квартиру [ADDRESS] її доньці [PERSON] , для чого почав збирати необхідні документи. Зі своєю рідною донькою [PERSON] спілкуватись не хотів. У липні 2018 року [PERSON] потрапив в лікарню з серцевим нападом. У жовтні у нього знову погіршився стан здоров`я, і він був повторно госпіталізований. Для посвідчення довіреності на ім`я [PERSON] нотаріуса запросили в лікарняну палату, де нотаріус залишилась тет-а-тет з [PERSON] перед вчиненням нотаріальної дії. Допитана в якості свідка [PERSON] засвідчила, що вона має будинок с. Усівка Згурівського району Київської області, де вона і познайомилась з [PERSON] та [PERSON] . Свідок зазначила, що [PERSON] розказував їй, що його донька [PERSON] не цікавиться ним та не спілкується з ним. У 2011 році [PERSON] і [PERSON] переїхали мешкати в с. Усівка Згурівського району Київської області, де проживали разом. Свідок повідомила зі слів [PERSON] , що він хотів подарувати квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Заслухавши вступні слова сторін та їхніх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] (т. 1, а. с. 10). 25 серпня 1999 року [PERSON] придбав у своєї доньки [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 101). 05 листопада 2018 року приватний нотаріус Згурівського районного нотаріального округу Київської області Ківало І.В., посвідчила довіреність на представництво прав та інтересів [PERSON] , вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] . Цією довіреністю було уповноважено відповідача [PERSON] укласти договір дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Довіреність від 05 листопада 2018 року була зареєстрована в реєстрі за № 1465 (т. 1, а. с. 113). На підставі згаданої довіреності від 05 листопада 2018 року [PERSON] 09 листопада 2018 року від імені [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцем Я.М., зареєстрований в реєстрі за № 1365. За цим договором [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 93-94). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 листопада 2018 року серії [NUMBER] (т. 1, а. с. 199). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] . Спадщину після смерті батька позивач прийняла шляхом подання приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. заяви про прийняття спадщини у строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України (т. 1, а. с. 195). Як стверджувала позивач, після смерті батька вона дізналася про видачу її батьком довіреності на ім`я [PERSON] та укладення останнім від імені [PERSON] договору дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Указані правочини, на думку [PERSON] , були вчинені [PERSON] під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому є недійсними. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстави, передбаченої ст. 233 ЦК України, суд виходить з такого. За ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. Зважаючи на те, що відповідно до приписів цивільного законодавства України договори з нерухомим майном підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, довіреність від 05 листопада 2018 року на представництво прав та інтересів [PERSON] , вчинення правочинів, видана на ім`я [PERSON] , була посвідчена нотаріусом. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України). Згідно з нормою ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. На виконання наведених законодавчих приписів договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] , був посвідчений нотаріусом. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. П. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 ст.233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст.233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст. 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст.233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Водночас умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними, тобто явно кабальними для особи. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що договори доручення та дарування були вчинені [PERSON] під впливом тяжкої для нього обставини, наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкою обставиною та вчиненням оспорюваних правочинів, які вчиняються виключно для усунення та/або зменшення тяжкої обставини. Сам по собі факт того, що [PERSON] був особою похилого віку та страждав на хронічні захворювання без доведення того, що за відсутності цих обставин оспорювані правочини не були б вчинені ним взагалі або вчинені не на таких умовах, не свідчать про наявність підстав для визнання цих правочинів недійсними відповідно до ст. 233 ЦК України. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог.

Outcome: dismissed