Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за додатковою угодою № 1 від 27.04.2012 до договору про надання банківських послуг від 20.03.2006 SAMDN20000006280139 (4149625021014285) в загальній сумі з урахуванням заяви про збільшення суми позовних вимог, поданої до суду 07.07.2015 (а.с. 196), 23 113,11 грн. (далі - позов або позовна заява). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27.04.2012 відповідач отримав кредит в сумі 8 008,10 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, тобто належно свої зобов'язання перед позивачем не виконав. З огляду на це позивач у позові просить стягнути з відповідача всю суму заборгованості за кредитом, а саме заборгованість за кредитом, в т.ч. заборгованість по тілу кредиту, за відсотками, заборгованість з пені та штрафів в загальній сумі 23 113,11 грн. Представник позивача Ковальчук А. В. (довіреність від 01.10.2013 № 3926-О, а.с. 209, 212) в судове засідання 11.08.2015 не з'явився, 11.08.2015 подав до суду клопотання про слухання справи без участі представника (а.с. 211), в якому просив про розгляд справи без участі представника позивача, повідомив, що позов підтримують у повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач 26.05.2015 подав до суду заперечення проти позову від 20.05.2015 (а.с. 159-162), в яких повідомив, що: 1)позов в частині наявності заборгованості за кредитом в сумі 5 854,69 грн. та заборгованості за нарахованими процентами в сумі 120,40 грн. він визнає у повному обсязі; 2)позовні вимоги в іншій частині не визнає. Відповідач в судових засіданнях підтвердив визнання ним позову в частині наявності заборгованості за кредитом в сумі 5 854,69 грн. та заборгованості за нарахованими процентами в сумі 120,48 грн., а також підтвердив заперечення проти позову в іншій частині. Свої заперечення відповідач обгрунтовує тим, що він не підписував Умов і правил надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в 50 років, позивач з вказаними Умовами відповідача не ознайомлював, а тому відповідач вважає, що між позивачем та відповідачем не було укладено письмову угоду про збільшення позовної давності. З огляду на це позивачем пропущено встановлений скорочений строк позовної давності для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Також відповідач пояснив, що його сім'я має незначний рівень доходів, оскільки в даний час відповідач має на вихованні неповнолітнього сина, не працює, надає посильну допомогу матері, яка проживає сама в сільській місцевості, є ветераном праці та має ряд кардіологічних захворювань, а доходи дружини відповідача є незначними на рівні офіційної заробітної плати. З огляду на це відповідач просив суд зменшити розмір неустойки, про стягнення якої позивач просить у позові. Представник відповідача [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 14.04.2015 (а.с. 137) з урахуванням договору від 25.05.2015 про внесення змін та доповнень до договору про надання правової допомоги від 14.04.2015 (а.с. 155)) в судовому засіданні підтримав часткове визнання відповідачем позову та заперечення відповідача проти позову в іншій частині. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заявили клопотання про застосування судом позовної давності до позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з пені та штрафів. Враховуючи, що часткове визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті часткового визнання відповідачем позову, передбачених ч. 4 ст. 174 ЦПК України. За наслідками з'ясування і аналізу обставин справи, пояснень учасників процесу, дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково з огляду на наступне. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи визнання відповідачем та представником відповідача позову у відповідній частині, яке прийняте судом, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в сумі 5 854,69 грн. та заборгованості за відсотками в сумі 120,48 грн. Відповідач в судовому засіданні визнав наступні обставини: 1)отримання ним кредиту від позивача в сумі 8 008,10 грн.; 2)підписання ним додаткової угоди № 1 від 27.04.2012 до договору про надання банківських послуг від 20.03.2006 SAMDN20000006280139 (4149625021014285) (далі - додаткова угода № 1 від 27.04.2012); 3)отримання ним від позивача банківської платіжної картки. А тому дані обставини згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню як такі, що визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 11.06.2015 (а.с. 197, 198) (далі - розрахунок заборгованості), поданого позивачем до суду разом із заявою про збільшення суми позовних вимог, поданої до суду 07.07.2015 (а.с. 196), розрахунок пені здійснено позивачем за період з 04.01.2013 по 11.06.2015. Відповідач та представник відповідача проти правильності поданого позивачем розрахунку заборгованості не заперечували. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені)... . Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно з абз. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Положеннями додаткової угоди № 1 від 27.04.2012 збільшення позовної давності не передбачено. Відповідач був ознайомлений позивачем з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, чинними станом на 11.08.2006, що підтверджується підписом відповідача на відповідній заяві (а.с. 177). Водночас, вказаних Умов, правил та Тарифів позивачем до суду не подано. Відповідно до поданого позивачем витягу з умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с. 4-26), вказані умови і правила були затверджені лише 06.03.2010. Надані позивачем умови і правила надання банківських послуг (а.с. 180-191) не містять відомостей про дату їх затвердження, набуття ними чинності тощо. А тому відсутні підстави для висновку, що саме з цими умовами і правилами відповідач був ознайомлений позивачем 11.08.2006. При цьому, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на це суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування умов і правил надання банківських послуг, наявних в матеріалах справи, як укладеного між сторонами договору про збільшення позовної давності. З огляду на це та з урахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені підлягають задоволенню частково, а саме за період, який починається за один рік до дати подання позивачем позову до суду (15.05.2014), тобто з 16.05.2013, і до вказаної позивачем у розрахунку заборгованості дати закінчення нарахування пені (11.06.2015). Розмір пені при цьому погоджено позивачем та відповідачем в пп. 1.5.3 додаткової угоди № 1 від 27.04.2012 та складає 0,15 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. Верховний Суд України в постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14 дійшов висновку, що ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 6 листопада 2013 року у справі N 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі N 6-20цс14 та від 18 червня 2014 року у справі N 6-61цс14. Позивачем та відповідачем при укладенні додаткової угоди № 1 від 27.04.2012 було погоджено графік погашення заборгованості (а.с. 179), з аналізу якого суд приходить до висновку, що станом на 16.05.2013 сума боргу відповідача перед позивачем по кредиту (тілу кредиту) мала складати 4 708,39 грн. При цьому, згідно з розрахунком заборгованості у період з 16.05.2013 проценти на заборгованість відповідача по кредиту позивачем не нараховувалися. Враховуючи, що позивачем і відповідачем в пп. 1.5.3 додаткової угоди № 1 від 27.04.2012 погоджено нарахування пені від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом, а не від суми простроченого платежу, суд приходить до висновку про наявність підстав для нарахування пені на всю суму боргу відповідача перед позивачем починаючи з 16.05.2013 та до 11.06.2015, оскільки саме такий розмір пені було погоджено позивачем і відповідачем в пп. 1.5.3 додаткової угоди № 1 від 27.04.2012. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на це суд приходить до висновку, що пеню у розмірі, погодженому позивачем та відповідачем в пп. 1.5.3 додаткової угоди № 1 від 27.04.2012, слід нараховувати на суму боргу відповідача перед позивачем, тобто на 5 975,17 грн. (розрахунок: 5 854,69 + 120,48 = 5 975,17). А значить, сума пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний вище період, складає 6 793,77 грн. (розрахунок: 5 975,17 х 0,15 % х 758 днів = 6 793,77). Згідно зі ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Положеннями додаткової угоди № 1 від 27.04.2012 стягнення з відповідача на користь позивача суми штрафу в фіксованому розмірі в сумі 500,00 грн., а також штраф в процентній складовій не передбачено. При цьому, як вже було зазначено вище, в матеріалах справи відсутні Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, чинні станом на 11.08.2006, з якими відповідача було ознайомлено позивачем. Надані позивачем умови і правила надання банківських послуг (а.с. 180-191) не містять відомостей про дату їх затвердження, набуття ними чинності тощо. А тому відсутні підстави для висновку, що саме з цими умовами і правилами відповідач був ознайомлений позивачем 11.08.2006. В матеріалах справи відсутні докази вчинення між позивачем та відповідачем у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов'язань по кредиту штрафом в фіксованому розмірі та в процентній складовій. З огляду на це суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 8 381,52 грн. на підставі пп. 1.5.4 додаткової угоди № 1 від 27.04.2012 також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до пп. 1.5.4 додаткової угоди № 1 від 27.04.2012 у разі порушення Позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених даною Додатковою угодою, понад 30 днів, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 8381,52 грн. Позивачем у позові та в заяві про збільшення суми позовних вимог, поданої до суду 07.07.2015 (а.с. 196), не вказано і не обгрунтовано, за яке саме порушення, допущене відповідачем, позивач просить стягнути вказану суму штрафу, та коли таке порушення було допущено відповідачем. Водночас, додатковою угодою № 1 від 27.04.2012 передбачено не одне, а кілька зобов'язань відповідача перед позивачем, невиконання кожного з яких може бути самостійною підставою для застосування до відповідача санкції у виді штрафу, передбаченого положеннями пп. 1.5.4 додаткової угоди № 1 від 27.04.2012. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивачем у позові не вказано підстав для застосування до відповідача суми штрафу відповідно до пп. 1.5.4 додаткової угоди № 1 від 27.04.2012, суд приходить до висновку про недоведеність таких позовних вимог та, відповідно, до відсутності підстав для їх задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідач у запереченнях проти позову від 20.05.2015 (а.с. 159-162) просить суд зменшити розмір неустойки з огляду на те, що його сім'я має незначний рівень доходів, оскільки в даний час відповідач має на вихованні неповнолітнього сина, не працює, надає посильну допомогу матері, яка проживає сама в сільській місцевості, є ветераном праці та має ряд кардіологічних захворювань, а доходи дружини відповідача є незначними на рівні офіційної заробітної плати. Відповідач звільнений з посади у ТОВ "ІНФОРМАЦІЙНІ КОМП'ЮТЕРНІ СИСТЕМИ" 15.02.2013 за угодою сторін, у період з 16.07.2013 по 12.08.2013 отримував допомогу по безробіттю, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача (а.с. 164-166). В матеріалах справи відсутні відомості про доходи відповідача за період з 14.01.2013 (дата здійснення відповідачем останнього платежу по кредиту згідно з випискою з 26.04.2012 по 11.06.2015, а.с. 175) по даний час, а також докази поважності причин, з яких відповідач з моменту його звільнення з роботи (15.02.2013) і по даний час не працює. Водночас, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, наявних на офіційному сайті Міністерства юстиції України в мережі Інтернет (див.: https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch), відповідач 20.08.2014 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, номер запису: 2 301 000 0000 001524 (а.с. 213). Відомості про доходи відповідача від провадження ним господарської діяльності в матеріалах справи відсутні. При цьому, згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. А тому, оскільки відповідач не надав суду підтвердження відсутності у нього доходів, зокрема, від провадження господарської діяльності, свідомо ввів суд в оману, зазначивши у своїх поясненнях, що він наразі не працює, у той час, як він зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вимоги про розподіл судових витрат позивачем у позові в редакції заяви про збільшення суми позовних вимог, поданої до суду 07.07.2015 (а.с. 196), не заявлено. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. А тому відсутні підстави для прийняття судом рішення про розподіл судових витрат між сторонами. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial