Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

01 серпня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 28 жовтня 2006 року він уклав шлюб з відповідачкою, від якого вони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося, через що між ними відбуваються постійні сварки, які доходять до побиття майна, образ та скандалів, які чує їх дитина. Шлюбні відносини фактично припинені з серпня 2017 року. 28 серпня 2017 року ухвалою суду сторонам було надано строк для примирення (а.с.15). В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги, оскільки вжиті судом заходи щодо примирення сторін позитивного результату не дали, відповідач свого ставлення не змінила та ніяких заходів для примирення не вчиняла, а свою не згоду з розірванням шлюбу пов'язує з необхідністю забезпечення її житлом. Відповідач заперечувала проти позовних вимог, а після спливу строку на примирення в судовому засіданні пояснила, що дійсно нічого в їх відносинах не змінилось, але погодиться на розірвання шлюбу лише за умови забезпечення її житлом зі сторони позивача. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 28 жовтня 2006 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с. 3). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с. 4). Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає те, що між ним та дружиною постійно виникають сварки, які доходять до побиття майна, образ та скандалів, а це все унеможливлює їх спільне проживання та негативно впливає на їх малолітню доньку. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. В силу ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Згідно п. 10 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд застосовував передбачені ч. 1 ст. 111 СК України заходи щодо примирення подружжя. 28 серпня 2017 року суд своєю ухвалою надавав сторонам строк для примирення, однак цей строк не забезпечив фактичного вжиття заходів для примирення з боку відповідача, яка просила суд його надати (а.с. 15). Позивач в судовому засіданні після спливу строку на примирення наголосив на тому, що позитивних змін не відбулося, вони і надалі продовжують постійно сваритись, ображати один одного, а тому він наполягає на розірванні шлюбу, оскільки вже неодноразово (він і вона) раніше зверталися до суду з таким позовом, але потім його забирали з надією, що налагодять стосунки у своєму житті, однак нічого в них так і не вийшло. Відповідач в судовому засіданні після спливу строку на примирення пояснила, що вона не буде заперечувати проти розірвання шлюбу, але погодиться на це лише за умови забезпечення її житлом зі сторони позивача, з яким вона дійсно вже не має сили разом проживати з причин його стосунків з іншими жінками. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначається, що якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. З огляду на те, що позивач після спливу строку на примирення наполягає на задоволенні позовних вимог, оскільки ніяких змін у їх сім'ї не відбулося, а відповідач хоча і заперечує проти розірвання шлюбу, проте ніяких заходів для примирення не вживає, а згодна погодитись на розірвання шлюбу лише за умови забезпечення їй житлом з боку позивача, тому суд приходить до висновку про можливість задоволення позову про розірвання шлюбу, так як подальше спільне життя подружжя і збереження цього шлюбу суперечитиме їх інтересам, а умови майнового характеру відповідачки не є такими підставами, які б переконували суд у необхідності збереження шлюбу за цих умов.

Outcome: approved