Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації. В обґрунтування позову посилалася на те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2011, під час якого 02.11.2011 ними було придбано транспортний засіб - автомобіль марки «TOYOTA PRADO», 2008 року випуску, колір білий, державний номерний знак [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], право власності на який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], було зареєстровано за [PERSON]. У зв'язку з переобладнання вказаного транспортного засобу [PERSON], було отримано інше свідоцтво - серії [NUMBER]. Наприкінці серпня 2017 року позивачу стало відомо, що відповідач провів відчуження транспортного засобу, автомобіля марки - «TOYOTA PRADO», 2008 року випуску, колір білий, державний номерний знак [NUMBER], без згоди [PERSON] Новим власником автомобіля є [PERSON]. 16.03.2018 на замовлення позивача, експерт-автотоварознавець [PERSON] провів експертне дослідження з метою визначення середньої вартості КТЗ, та надав висновок № 5418, відповідно до якого, середня ринкова вартість автомобіля марки «TOYOTA PRADO», 2008 року випуску, з об'ємом двигуна 3956 см.куб., станом на 10.08.2017 становить 605 703, 93 грн. Таким чином, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд поділити спільне майно подружжя, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача компенсації в розмірі ? вартості транспортного засобу - автомобіля марки «TOYOTA PRADO», 2008 року випуску, колір білий, державний номерний знак [NUMBER], (VIN) [NUMBER], об'єм двигуна 3956 см.куб., у розмірі 302 851,96 грн. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав і, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі. Зокрема пояснив, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу, а отже він є спільним майном подружжя і підлягає розподілу. Оскільки на тепер автомобіль продано, позивач має право на ? частину коштів. Крім того зазначив, що з 2008 року сторони проживали однією сім'єю, про що свідчить акт про встановлення фактичного проживання особи та складу її сім'ї і свідки, які підписали цей акт. У судове засідання 23.07.2018 позивач та представник позивача не з'явились, про слухання справи повідомлені належним чином. Судове повідомлення про призначення справи до розгляду на 26 червня та 23 липня 2018 року було направлено на адреси позивача та її представника, наявні в матеріалах справи, проте відомості щодо вручення судового повідомлення до початку розгляду справи до суду не надійшли. Крім того, інформація про рух справи, у порядку ч.3 ст.8 ЦПК України, була розміщена на офіційному веб-сайті Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. У відповідності до п.6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. За змістом ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи. Також, у рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших учасників справи, тому суд вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності позивача та її представника, тим більше, що представник позивача надав свої пояснення з приводу заявлених позовних вимог. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, підтримавши наданий суду відзив на позов, в якому просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Крім іншого пояснила, що сторони по справі дійсно зустрічалися до весілля два роки, проте відносин приманних сім'ї у них не було, спільного бюджету вони не мали і ніколи до весілля разом як сім'я не проживали. Відповідач мав на праві власності інший автомобіль - «Misubishi Lanser», державний номерний знак [NUMBER], придбаний ним за особисті кошти, який ним було продано і ще до весілля придбано спірний автомобіль, за який [PERSON] розрахувався двома платежами ще до весілля з позивачем, що підтвердили свідки в судовому засіданні та вбачається із відео запису весілля сторін по справі. Своїх особистих коштів на придбання автомобіля позивачка не вкладала. Крім того, [PERSON] ані до шлюбу, ані після шлюбу не працювала, заощаджень у неї не було, перебувала на утриманні у відповідача. Просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2011 року (а.с.11). 02.11.2011 було придбано транспортний засіб - автомобіль марки «TOYOTA PRADO», 2008 року випуску, колір білий, державний номерний знак [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], право власності на який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], було зареєстровано за [PERSON]. Відповідно до частин 1 та 2 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Частинами першою та другою статті 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з частиною першою статі 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Проте, позивачем не доведено факт придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя [PERSON]. Посилання у позові на перебування у фактичних шлюбних відносинах, придбання за спільні кошти автомобіля «Misubishi Lanser», державний номерний знак [NUMBER], а в подальшому його продаж і як наслідок придбання за ці кошти спірного автомобіля, належними та допустимими доказами не підтверджено. Наданий до уточненої позовної заяви акт про встановлення фактичного проживання особи та складу її сім'ї від 19.03.2018, на переконання суду, не є належним доказом перебування [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з жовтня 2008 року по січень 2016 року, які начебто проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет та сталі сімейні стосунки. Рішення суду щодо встановлення факту проживання однією сім'єю позивачем не надано. Крім того, клопотання щодо допиту свідків в суді стороною позивача не заявлялося. Натомість, свідок [PERSON] суду показав, що будинок [ADDRESS] є його приватною власністю, він ніколи не давав дозвіл на проживання в ньому [PERSON] та [PERSON] до весілля однією сім'єю, ніколи останні в його будинку не проживали. Іноді приїжджали, але не більше того. Крім того, у [PERSON] та [PERSON] ніколи не було спільного бюджету ані до весілля, ані після. Спірний автомобіль придбано [PERSON] за власні кошти і на весіллі цей автомобіль вже був у користуванні відповідача. Крім того, свідок [PERSON] суду показала, що спірний автомобіль [PERSON] продано її колишнім чоловіком [PERSON], ще в період перебування її та [PERSON] у шлюбі, за 20000 доларів США. [PERSON] передавав кошти два рази - літом 2011 року більшу частину та восени 2011 року меншу частину після продажу свого автомобіля. Свідку це відомо зі слів [PERSON], з яким на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Де останній зараз вона не знає, оскільки розлучилася з ним. Дані твердження свідків позивачем не спростовані. З наданої копії відеозапису весілля сторін по справі - [PERSON] та [PERSON] також вбачається, що спірний автомобіль «TOYOTA PRADO», 2008 року випуску, колір білий, державний номерний знак [NUMBER], станом на день весілля - 24 вересня 2011 року, вже перебував у користуванні відповідача. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. За положеннями пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено, що автомобіль «TOYOTA PRADO», 2008 року випуску, колір білий, державний номерний знак [NUMBER], було придбано подружжям [PERSON] за спільні кошти, і що це є спільним майном подружжя, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). З урахуванням результату справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed