Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

02.06.2014 року ПАТ «Балтський цегельний завод» звернулось до Балтського районного суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. Свою вимогу позивач мотивує тим, що рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30 січня 2013 року по справі за позовом [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення 25.06.2005 року його робітником [PERSON] під час виконання ним трудових обов'язків злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з нього, як роботодавця, було стягнуто на користь [PERSON] на відшкодування шкоди в розмірі 24400,32 грн. та судові витрати в сумі 244 грн. Вважає, що відповідач [PERSON] повинен сплатити йому 24644,32 грн. У зв'язку з викладеним позивач просив задовольнити його позов в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з'явився, причини неявки суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, надав суду заяву про підтримання заявлених вимог в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутності, та надав заперечення в якому не визнає позовні вимоги позивача, оскільки посилання позивача на ст. 1191 ЦК України, як на підставу задоволення своїх позовних вимог, є неспроможними, так як положення вказаної статті передбачають право особи, яка вже відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, на зворотну вимогу (регрес) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, а позивачем в порушення вимог вказаної статті, не надано доказів щодо відшкодування ним третій особі [PERSON] завданих збитків. Просив суд відмовити в задоволені позову. Розглянувши позов в межах заявлених вимог, з огляду на ствердження позивача, заперечення відповідача, вивчивши матеріали справи, надавши належну оцінку представленим доказам, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини, які склалися між сторонами регулюються ЦК України. Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст. 58 ч. 1 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ч. 2 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Судом встановлено, що ПАТ «Балтський цегельний завод» та [PERSON] перебували у трудових відносинах, як роботодавець та працівник. Зазначена обставина підтверджується рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30 січня 2013 року та вироком Балтського районного суду Одеської області від 01 липня 2010 року, тому у відповідності до ст. 61 ч. 1 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Таким чином, між сторонами існували трудові відносини, які відповідно до ст. ст. 3, 4 КЗпП України регулюються Кодексом Законів про працю України та іншими актами законодавства, прийнятими відповідно до нього. Під час виконання своїх трудових обов'язків відповідачем [PERSON] було скоєно наїзд на [PERSON], в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження. Зазначена обставина підтверджується вироком Балтського районного суду Одеської області від 01 липня 2010 року, згідно з яким [PERSON] був визнаний винним в тому, що 25.06.2005 року приблизно о 17 год., керуючи автомобілем «ГАЗ-52», державний номер [NUMBER], який знаходився в користуванні ТОВ «Балтський цегляний завод» на вул. 30 років Перемоги в м. Балта Одеської області в порушення п. 1.7 ПДР здійснив наїзд на гр. [PERSON], коли він рухався по тротуару на велосипеді, в результаті чого йому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, а велосипед повністю пошкоджено. [PERSON] був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за що він отримав покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі з звільненням від покарання на підставі ст. 75 КК України. Відповідно до рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30 січня 2013 року з ТОВ «Балтський цегляний завод» на користь [PERSON] була стягнута шкода в загальному розмірі 24400,32 грн. та судові витрати в сумі 244 грн. Таким чином, суд вважає, що внаслідок дій працівника [PERSON], які мають ознаки злочину і за які його було притягнуто до кримінальної відповідальності, ПАТ «Балтський цегельний завод», як роботодавцю, була спричинена шкода. П. 3 ст. 134 КЗпП України встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадку коли, шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівникам» № 14 від 29.12.1992 року зі змінами та доповненнями у відповідності зі ст. 130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника… За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Проаналізувавши вищенаведене, суд вважає, що у ПАТ «Балтський цегельний завод» є право вимагати в порядку регресу відшкодування матеріальної шкоди з відповідача [PERSON], як робітника, а останній зобов'язаний відшкодувати шкоду у порядку регресу, тобто понести матеріальну відповідальність. Судом був встановлений і підтверджений факт спричинення ПАТ «Балтський цегельний завод» матеріальної шкоди діями відповідача, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, проте ПАТ «Балтський цегельний завод» до суду не надано платіжного документа, який підтверджує сплату товариством суми завданої шкоди в розмірі 24400,32 грн. на користь гр. [PERSON] Отже, суд приходить до висновку про те, що посилання позивача на ч. 1 ст. 1191 ЦК України, як на підставу задоволення своїх позовних вимог, є неспроможними, оскільки положення вказаної статті передбачають право особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, на зворотну вимогу (регрес) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, лише за умови наявності факту такого відшкодування, що має підтверджуватися належними доказами. Проте, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем ПАТ «Балтський цегельний завод» не надано суду належних доказів про відшкодування ним третій особі [PERSON] завданих збитків та, як наслідок, суд приходить до висновку, що права позивача не були порушені. Аналізуючи матеріали справи та зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування шкоди в порядку регресу не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню, тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки позивачу в позові відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed