Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

01 квітня 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. В заяві зазначила, що у 2005 році вона купила, а [PERSON] продав їй за 2500 доларів США належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] передав їй житловий будинок, документи на нього та з його дозволу вона зареєструвалася за вказаною адресою, а власник житлового будинку зобов'язався виготовити усі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті спадщину на майно, яке належало йому, прийняв син - відповідач у справі. Позивачка на підставі ст.220 ЦК України просила визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок. Відповідач та заінтересовані особи у судове засідання не з'явилися і просили суд справу розглядати за їх відсутності, проти вимог позивачки не заперечували. Дослідив докази, суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ч.1 ст.210, ч.4 ст.334, ч.3 ст.640, ст.657 ЦК України у редакції на час укладення договору, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено, що влітку 2005 року, як стверджувала позивачка, і проти цього не заперечували відповідач і заінтересовані особи, [PERSON] купила, а [PERSON] продав за 2500доларів США, належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS] [INFO] року власник житлового будинку [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть [NUMBER] (а.с.12). Після його смерті спадкоємцями за законом є відповідач [PERSON], який прийняв спадщину, та заінтересовані особи, які відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи №25 (а.с.21-34). Таким чином, на час виникнення правовідносин між сторонами, договір купівлі-продажу нерухомого майна вважався укладеним з моменту його нотаріального посвідчення та реєстрації, а тому норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, а тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. На цю обставину у п.13 звернув свою увагу і Пленум Верховного Суду України у Постанові від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Посилання позивачки на ту обставину, що власник житлового будинку під час укладення договору купівлі-продажу ухилявся від нотаріального посвідчення договору не ґрунтується на будь-яких доказах та в даному випадку і не має особливого значення. Суд дійшов висновку, що вимоги позивачки не ґрунтуються на законі, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду її позовної заяви, а тому відмовляє їй у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed