Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

01.04.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В будинку зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] та колишній чоловік [PERSON] , [INFO] , відповідно до записів з домової книги для прописки громадян. Між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано, про що 05.06.2010 року зроблено актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів № 110, відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 08.09.2011 року. Після розірвання шлюбу відповідач за вказаною адресою не проживає більше 10 років, хоча зареєстрований, за весь цей час добровільно не виявив бажання знятися з реєстрації. Позивач оплачує всі комунальні платежі, натомість відповідач не проживає в даному домоволодінні, не оплачує рахунки, в утриманні житла участі не бере і взагалі будинком не цікавиться, хоча позивач не чинила перешкод в користуванні будинком. Відповідач не несе тягар утримання житла та порушує право позивача, як власника нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном, в зв`язку з чим вона звернулася з позовом до суду. 12.04.2021 року відкрито провадження у справі та в порядку ст.ст. 274, 279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим причинам, відзив суду не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом публікації оголошень про виклик до суду на офіційному вебпорталі Судової влади України. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.03.2021 року на підставі дублікату договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Н.М. від 26.03.2007 року за № 1442, серія та номер 1023, виданий 09.09.2011 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Н.М. за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на Ѕ житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10,11). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання № 26 від 17.03.2021 року виданої Дальницькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області гр. [PERSON] , [INFO] , з 15.12.1992 року та по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 31.03.2021 року, складеним депутатом Дальницьког ОТГ, в житловому будинку, який належить [PERSON] згідно будинкової книги на житловій площі будинку зареєстровані наступні мешканці: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На час перевірки дійсно проживають [PERSON] та [PERSON] , та зазначено висновок, відповідно до якого [PERSON] дійсно не проживає за даною адресою: по [ADDRESS] , з 2010 року. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. А відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами й несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права й обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 вказаного кодексу наведено випадки, в яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. В свою чергу доказами, що відповідач не проживає в спірному приміщенні, можуть бути зокрема: правовстановлюючі документи, які підтверджують факт власності спірним майном; довідка з ЖЕКу/ОСББ про склад сім`ї або проживаючих; показання свідків; матеріали судових або виконавчих проваджень; документи про створення іншої сім`ї; трудові контракти відповідача в іншій місцевості; договори орендованого помешкання відповідачем у іншій місцевості / оплата комунальних послуг; листи / телеграми з іншого регіону тощо. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Засадними принципами цивільного судочинства, як відомо, є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову, доводиться їхня достатність та переконливість. Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Відповідно до\~ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Стаття 391 ЦК України\~встановлює, що\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право громадян на житло передбачено\~ст. 10 Житлового кодексу\~УРСР. Статті\~10,\~59,\~60 ЦПК України\~передбачають, що цивільне\~судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи,\~які беруть участь у справі,\~мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна\~сторона\~зобов`язана\~довести ті обставини,\~на які вона посилається як на підставу своїх\~вимог\~і\~заперечень,\~крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази\~подаються сторонами та іншими особами,\~які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини,\~які мають значення\~для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, на підставі наданих доказів судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано, про що 05.06.2010 року зроблено актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів № 110, відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 08.09.2011 року (а.с. 9). 26.03.2007 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачем заявлено\~вимогу про\~визнання [PERSON] \~таким,\~що втратив\~право користування\~житловим приміщенням,\~а саме\~житловим будинком\~ [ADDRESS] ,\~відтак враховуючи,\~що судом\~встановлено,\~що за\~ [PERSON] \~зареєстровано право\~приватної власності\~лише на\~Ѕ житлового\~будинку,\~тобто позивачем\~не надано\~жодних належних\~доказів щодо\~власника \~іншої частки\~будинку,\~позиція по\~справі якого\~обов`язково має\~бути розглянута\~та врахована\~судом. Крім того,\~при зверненні\~до суду\~із позовом,\~позивач посилалася\~на те,\~що відповідач\~не проживає\~у спірному\~будинку більше\~десяти років\~і на\~підтвердження цього\~факту надала\~суду копію\~акта про\~обстеження житлово-побутових\~умов проживання,\~тобто фактичне\~не проживання\~відповідача за\~спірною адресою. Будь-яких інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин позивачем суду надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed