Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований 11 листопада 1989 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міськвиконкому Івано-Франківської області, актовий запис № 1766. Неповнолітнього сина залишити на проживання з відповідачкою. В основу свої позовних вимог позивач зіслався на те, що з відповідачкою по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . На даний час вони спільно не проживають, не підтримують сімейних стосунків і шлюбні відносини існують тільки формально. Вважає, що їхня сім`я розпалася, подальше сумісне проживання та збереження шлюбу є неможливим, надії на нормалізацію відносин між ними немає. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному об`ємі та пояснив крім того, що вони з відповідачкою не ведуть спільного побуту, їхня сім"я фактично розпалася, шлюб існує формально. Відповідачка також вважає позов підставним мотивуючи тим, що вони на протязі останнього року не проживають однією сім"єю, а тому вважає, що шлюб існує формально, на примирення не згідна. Вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.112 СК України при розірванні шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову. Бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Як вбачається з Свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданого 23.07.1999 відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міськвиконкому Івано-Франківської області 11 листопада 1989 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що було зроблено актовий запис за № 1766, а дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.12). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За змістом ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дані положення закріплені у ст. 55 Сімейного кодексу України. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Суд не зобов`язаний призначати сторонам строк для примирення. Це робиться лише тоді, коли збереження шлюбу можливе на почуттях любові та поваги, підтримки один одного. Судом встановлено з пояснень сторін, що вони фактично припинили подружні стосунки, не бажають продовжувати спільне сімейне життя, та не бажають отримати можливість примирення, мотивуючи це марною тратою часу, у них наявне стійке волевиявлення, направлене на припинення сімейних відносин. Викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження сім`ї неможливе, суперечитиме інтересам сторін, що має істотне значення. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим, а тому позов про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що в подружжя за час спільного проживання народився син [PERSON] , [INFO] , і даний факт підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.15). Вирішуючи вимогу позивачки про залишення сина проживати з нею, суд враховує наступне. У відповідності до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей. У відповідності до ч. 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім"ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім"ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. З огляду на думку сторін щодо місця проживання дитини, стосовно якої вирішується питання з ким вона повинна проживати, допит дитини в судовому засіданні не є доцільним. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на вищенаведене,

Outcome: approved